ועדת החוקה, חוק ומשפט, כנסת 19, פרוטוקול מספר 114, 2014-01-08 09:00

דוד רותם: אני פותח את הישיבה.

דוד רותם: נעסוק היום בתקנות בתי-המשפט (סדרי דין בבקשה לאסור או להתיר פרסום שם חשוד), התשע"ד–2013.

דוד רותם: כן, משרד המשפטים, מה אתם רוצים?

<יפעת רווה: מדובר בתקנות סדרי דין.

<יפעת רווה: בזמנו הצענו את החקיקה שמתייחסת לאיסור פרסום 48 שעות, וחוקקתם אותה בוועדה הזאת.

<יפעת רווה: לפני שהייתה החקיקה הזאת הכנו בזמנו טיוטת תקנות של סדרי דין כשעוד לא היה איסור אוטומטי של 48 שעות.

<יפעת רווה: לנושא הגשת הבקשה, אחרי החקיקה עשינו התאמה לנוסח החדש שקובע בעצם איסור אוטומטי של 48 שעות, בזמן הזה אדם יכול לבקש איסור פרסום.

<יפעת רווה: קיבלנו גם הערות מהוועדה, אני מניחה שהם יידונו כאן.

<יפעת רווה: אני רוצה להסביר את כל התיקונים שנעשו אתמול.

<יפעת רווה: כיוון שהטיוטה הראשונה בעצם הייתה לפני התיקון, אחר כך עשינו כל מיני התאמות, וכללנו בתקנות המקוריות גם תקנות לעניין הבקשה להתיר פרסום או לבטל.

<יפעת רווה: אבל כשישבנו על זה שוב, ראינו שבאמת רוב הדברים שהיו במקור כסדרי דין נכנסו בחוק עצמו, ולכן זה התייתר, והתקנות כאן נוגעות לבקשה לאסור פרסום שם חשוד, ואת כל היתר אפשר מבחינתנו להשמיט - כל הנושא של מי המשיב והערעור - והכל נכנס לחקיקה הראשית.

דוד רותם: כן, ד"ר נקדימון.

<ישגב נקדימון: בוקר טוב, אדוני היושב-ראש, אני מבקש להעיר לגבי סעיף 2(ד) לתקנות, שנראה בעינינו סעיף מאוד מאוד בעייתי, והוא קובע: ש"בית-המשפט רשאי להחליט לאסור את הפרסום על יסוד הבקשה בלבד".

<ישגב נקדימון: אנחנו רואים בעצם בהצעה הזאת איזשהו שינוי של סדרי עולם, כי בניגוד לכלל הרגיל שלפיו בית-משפט שומע את שני הצדדים לפני שהוא מקבל החלטה, בטח החלטה כל כך משמעותית כמו איסור פרסום שם חשוד, לא יעלה על הדעת שתינתן החלטה סופית בלי ששמעו צד אחר - רשות חוקרת או אולי כלי תקשורת שרוצה להתנגד או אולי גורם אחר שרוצה להתנגד.

<ישגב נקדימון: ובעצם כפי שהסעיף מנוסח כרגע - - -

דוד רותם: מה אתה רוצה?

דוד רותם: שכאשר אדם נעצר ושוחרר, ותרצו לפרסם את השם שלו, שהוא ירוץ לחפש את כל כלי התקשורת כדי להזמין אותם?

<ישגב נקדימון: לא, אני רוצה שיובהר שההחלטה הזאת היא זמנית.

דוד רותם: הרי אתם מקבלים את המידע עוד לפני שהבחור בכלל נעצר.

<נעמה מנחמי: ישגב, הבקשה הזאת מאליה זמנית, כי אתם תמיד יכולים להגיש בקשה להתיר.

<ישגב נקדימון: אבל זה לא מנוסח כך.

<ישגב נקדימון: זאת אומרת, זה מנוסח כרגע בסעיף באופן שכאילו ההחלטה הסופית בבקשה - עד להגשת בקשת ביטול שאולי תוגש אולי לא תוגש – אפשר לתת.

<ישגב נקדימון: מתבקש שזה ינוסח באופן כזה שאולי היא החלטה זמנית – תראו בבקשה את סעיף (ג) שמדבר בדיוק על נושא של החלטה ארעית: "בית-המשפט רשאי להורות על איסור פרסום זמני עד למועד הדיון בבקשה", שזה בסדר, זה ברור, הרי תמיד בבקשות ביניים בית-משפט רשאי לתת צו ארעי עד לדיון במעמד שני הצדדים.

<ישגב נקדימון: אבל כפי שסעיף 2(ד) מנוסח כרגע, עולה ממנו שבעצם ההחלטה הסופית בבקשה יכולה להינתן במעמד צד אחד, וזה בעינינו בלתי מידתי.

דוד רותם: זה מידתי מאוד מסיבה נורא פשוטה, אתם יכולים תמיד לאסוף את כלי התקשורת, להגיש בקשה לבטל את ההחלטה, ואז תראו מה יקרה - בינתיים שיאסרו את הפרסום.

דוד רותם: אני יודע שזה נורא חשוב לפרסם את שמו של החשוד כי זה מוכר עיתונים, ויש גם מי שדואג להעביר לכם את המידע – כמה דוברים יש למשטרת ישראל?

<יפעת רווה: מה אתה שואל אותי, אני לא במשטרה.

דוד רותם: אני שואל את המשטרה אם הם יודעים.

<ליאת לב: לכל מחוז יש דובר.

דוד רותם: לכל מחוז יש דובר, ולכל יחידה יש דובר.

<ליאת לב: לא.

<ליאת לב: לכל מחוז דובר.

<נעמה מנחמי: אנחנו שמענו שיש 40 דוברים, אז יש 40 מחוזות?

<קובי עזרא: מי אמר לך שיש 40 דוברים?

<ליאת לב: דוברים לא, אולי בעלי תפקידים אחרים במערך הדוברות, אבל לא דוברים.

<נעמה מנחמי: הבנתי.

<נעמה מנחמי: נזכור את זה כשנדון בעבירות הפדופיליה, ויגידו לנו שיש רק שלושה חוקרים שעוסקים בפדופיליה, אז נזכור שיש עוד כוח-אדם.

דוד רותם: לא צריך יותר.

<קובי עזרא: מה הקשר?

דוד רותם: תעזוב, היא כל היום בפדופיליה, זה מה שיש לה בראש.

<קובי עזרא: לא הבנתי מה הקשר בין זה לדוברים.

<ישגב נקדימון: אני מבקש רק להשלים את הטיעון בעניין הזה.

<ישגב נקדימון: בעצם אם אני מבין את כוונת מתקין התקנות, היא בעצם לתת פה איזושהי אפשרות להשאיר את המצב הקיים על קנו ולא להפוך אותו למצב בלתי הפיך, בעצם להמשיך את האיסור של 48 שעות כפי שהוא.

<יפעת רווה: זו הייתה הכוונה.

<יפעת רווה: לא הייתה פה כוונה למהפכה.

<ישגב נקדימון: אני מבין שזאת הכוונה.

<ישגב נקדימון: העניין שמהניסוח, כפי שזה מנוסח כרגע, יכול להתפרש גם באופן כזה ובאופן מאוד סביר שההחלטה הסופית בעצם בבקשה לאיסור פרסום יכולה להינתן בלי ששומעים שום צד אחר, אלא אם אתה אחר כך מגיש בקשת ביטול.

<ישגב נקדימון: זה שינוי של סדרי עולם בכלל בסדרי הדין, כי בדרך כלל מקובל עלינו - ובוודאי במשהו - - -

דוד רותם: אתה יודע, בוועדה הזאת נוהגים לשנות סדרי עולם מדי יום.

<ישגב נקדימון: בתקנות?

דוד רותם: באיך שלא יהיה.

<ישגב נקדימון: יפעת, ברשותך, רק להשלים.

<ישגב נקדימון: אנחנו חושבים שלתת כוח עכשיו בתקנות, להסמיך בית-משפט בתקנות להגיע להחלטה בבקשה, לא החלטה זמנית, לא החלטה ארעית, לא סעד זמני, לא סעד של עיכוב ביצוע, בתקנות - כמובן שיש פה פגיעה בזכויות חוקתיות של חופש הביטוי, חופש העיתונות, זכות הציבור לדעת - הדבר הזה לא יכול להתבצע בחקיקת משנה.

דוד רותם: תגיד, מאיפה כל הביטויים האלה שהשתמשת בהם הרגע?

דוד רותם: איפה הם נמצאים?

<ישגב נקדימון: בזכות לכבוד האדם כפרשנותה על-ידי בית-המשפט העליון.

דוד רותם: זה שיפרסמו שאדם נעצר לצורך חקירה זו הזכות של הציבור לדעת?

<ישגב נקדימון: בהחלט, בהחלט.

<ישגב נקדימון: ציבור יש לו זכות לדעת אם אדם מסוים הוא חשוד, ואם החשד מוסר אז גם הדבר הזה כמובן יפורסם.

<ישגב נקדימון: אבל לפגוע בזכויות האלה בתקנות ועוד לשנות סדר דין רגיל שקובע שאפשר להחליט רק לאחר שמיעת הצד השני, לשלול פה את האפשרות של הצד השני להישמע לפני החלטה סופית נראה לנו מאוד בעייתי.

<יפעת רווה: אני מתייחסת לשני דברים, גם למה שהתכוונו וגם לתוצאה, שאני לא חושבת שיש פער ביניהם.

<יפעת רווה: קודם כול באמת לא הייתה שום כוונה לשנות - החקיקה הראשית היא שקובעת את הסדרים, היא שקובעת איזה בקשות אפשר ואיזה בקשות אי-אפשר.

<יפעת רווה: כל כוונתן של התקנות, כשמן כן הן, זאת אומרת, באמת הכוונה הייתה לתקנות של סדרי דין.

<יפעת רווה: אני גם לא חושבת שזו התוצאה, כי התקנות הרי לא גוברות על החוק.

<יפעת רווה: החוק במפורש אומר שיש בקשה לאיסור פרסום, אפשר לקבל אותה, אפשר לא לקבל אותה, ואפשר לבטל אותה.

<יפעת רווה: זאת אומרת, אפשר לבטל אותה גם יום אחרי.

<יפעת רווה: הכוונה הייתה באמת לא ליצור מצב - בחוק עצמו, לא ליצור מצב בלתי הפיך, לא ליצור מצב שעד שאדם מבקש, ועד שהוא אוסף את מי שצריך, ועד ששומעים את הצד השני או לא שומעים את הצד השני, בינתיים כבר הכול מתפרסם – דיברנו על זה בדיונים הקודמים – בייחוד בעידן האינטרנט, זה יכול להיות למחרת שזה גם מהר, אבל זה עוד הרבה זמן יחסית למשהו שמתפרסם online, ולכן הייתה חשיבות ודחיפות בבקשה.

<יפעת רווה: זה לא מונע מאף אחד, התקנות בוודאי לא מונעות מאף אחד, לא התכוונו למנוע, ולהבנתי גם לא מונעות לבקש ביטול של איסור הפרסום, זה יכול להיעשות בצורה מיידית.

<יפעת רווה: אני לא רואה את הפגיעה הזאת, אבל תחליט הוועדה כפי שתחליט.

דוד רותם: גם אני לא.

דוד רותם: עוד מישהו רוצה?

<נעמה מנחמי: אולי נתחיל לקרוא את הנוסח?

דוד רותם: אפשר להתחיל לקרוא את התקנות?

אורי מקלב: זה ברור הרי שתמונה, שם של חשוד, אבל תמונתו של חשוד זה באותה מידה?

דוד רותם: זה באותה מידה.

<נעמה מנחמי: כן, זה שם לרבות פרטים מזהים.

אורי מקלב: פרטים מזהים, תפקיד, דברים כאלה שזה גם נחשב כחלק מזה.

<נעמה מנחמי: אם הם ברמת רזולוציה שאפשר לזהות אותו ממנה, אז כן.

<יפעת רווה: יש הגדרה של שם חשוד שכולל גם פרטים מזהים, תמונה זה מן הסתם מזהה מאוד.

<ישגב נקדימון: אני בכל זאת מבקש להקשות ולשאול, למה אנחנו צריכים את (ד) אם יש לנו את (ג)?

<ישגב נקדימון: אם ב-(ג) כתוב ש"בית-המשפט רשאי להורות על איסור פרסום זמני עד למועד הדיון בבקשה", אז למה אנחנו צריכים את (ד)?

<נעמה מנחמי: הרעיון היה שאם מביאים לו את הבקשה בשעה ה-47, אז לפני שהוא מעיין בעיון יותר יסודי, אז הוא ייתן איזושהי החלטה לשעתיים-שלוש עד שהוא ישב על הניירת, ואחרי שלוש שעות הוא ייתן את הבקשה הקבועה יותר.

<נעמה מנחמי: עדיין תוכל לבטל את הבקשה הזאת.

<ישגב נקדימון: אחרי שכבר יש לי החלטה, ועכשיו אני צריך לגלגל מחדש את התהליך.

<יפעת רווה: כשאני משחזרת, הסיבה לזה הייתה סיבה יותר דיונית שלא רצו כל דבר – אני חושבת שזה בא אפילו מצד הנהלת בתי-המשפט שלא רצו על כל דבר לזמן דיון ולבזבז זמן שיפוטי, זאת הייתה המטרה של זה.

<ישגב נקדימון: אבל זה לא על כל דבר.

<יפעת רווה: לא הייתה מטרה לפגוע באפשרות של מישהו לטעון טענות, ובוודאי לא לבקש בקשה לביטול.

<ישגב נקדימון: אבל מה זה בקשה לביטול?

<ישגב נקדימון: בקשה לביטול זה אחרי שכבר יש לי החלטה מוגמרת של בית-משפט, ועכשיו אני צריך להניע את הגלגלים - מה שנקרא, בבקשה חדשה כשכבר יש מולי החלטה שאני צריך לבטל אותה.

<יפעת רווה: נכון, אבל זה לא מסובך.

<ישגב נקדימון: זה לא לוח חלק שעכשיו השופט יכול להחליט.

<נעמה מנחמי: מאחר שלא היית בדיון הראשון - - -

דוד רותם: בוא נאמר ככה, החוק קבע שיש נגדך החלטה.

<ישגב נקדימון: למה הוא קבע?

דוד רותם: החוק קבע שאתה לא תפרסם 48 שעות.

<ישגב נקדימון: נכון, אבל ה-48 שעות מסתיימות מתישהו.

דוד רותם: מסתיימות, אז תגיש בקשה שאתה רוצה לפרסם.

<נעמה מנחמי: אגב, גם הבקשה, אפילו אם לא תהיה שם, ברירת המחדל היא שהאישור מסתיים בהגשת כתב האישום.

<ישגב נקדימון: נכון.

<ישגב נקדימון: שזה יכול להיות לפעמים שנים, כידוע אחרי - - -

<יפעת רווה: אבל זה לא מאוד מסובך.

דוד רותם: ואתה חייב לפרסם את זה הרבה קודם, כי ברגע שאדם נקרא לחקירה אתה צריך לפרסם.

<ישגב נקדימון: זה אסור לי כרגע.

דוד רותם: ויש מי שידאג שתקבל את כל הנתונים.

<ישגב נקדימון: את זה אני זוכר, היינו שותפים לזה בדיונים הקודמים.

<יפעת רווה: אני זוכרת טוב מאוד.

<ישגב נקדימון: אז אנחנו מודים ומעריכים, אבל עדיין את מסכימה אתי שלבקש לבטל החלטה קיימת זה לא כמו שאתה בא למשהו שהשופט עדיין לא החליט בו.

<יפעת רווה: לא במקרה הזה.

<קובי עזרא: למה לא?

<יפעת רווה: כי כשמשהו מוחלט - כשעוד לא ניתן לך יומך ונותנים לך פה אפשרות מפורשת לבקש ביטול, הרי עוד לא נשמעו הטיעונים שלך, ועכשיו יישמעו הטיעונים שלך, אני מניחה ששופט ישקול את הדבר הזה.

<ישגב נקדימון: ודאי ישקול, כשלפניו כבר ההחלטה הקודמת שלו שבה הוא אסר את הפרסום.

<פנינה אלקיס: אבל הוא אסר את הפרסום על סמך הבקשה בלבד.

<יפעת רווה: הוא לא שמע אותך.

<פנינה אלקיס: יש לך איזשהם נתונים שבהם בתי-משפט לא משנים בעקבות זה – על סמך החלטות שהוגשו במעמד צד אחד?

<פנינה אלקיס: לי אין.

<ישגב נקדימון: לי יש את ההיגיון הבריא שבא ואומר, ששופט שנתן החלטה קודמת לא בנקל ישנה אותה, וכולנו יכולים להבין את זה.

<פנינה אלקיס: היגיון בריא זה לא מספיק.

<קריאות: - - -

<יפעת רווה: יש פה הבניה של שיקול דעת של השופט.

<יפעת רווה: זאת אומרת, בסעיף (ב) נאמר שאתה צריך "להראות נסיבות חדשות המצדיקות את בקשת הביטול", ואז - - -

<ישגב נקדימון: אם הייתי צד.

דוד רותם: לא.

<יפעת רווה: אז קל וחומר, מצבך יותר טוב אם לא היית צד.

<יפעת רווה: זאת אומרת, אומרים לו: אם לא היית צד, אתה אפילו לא צריך להראות נסיבות חדשות.

<ישגב נקדימון: נכון.

<יפעת רווה: זה רק אומר שמצבך טוב יותר.

<יפעת רווה: יש הבדל בין החלטה שניתנה במעמד שני הצדדים ואז השופט צריך לשנות אותה, בוודאי שיקשה עליו לשנות אותה, לבין החלטה שבכלל לא ניתנה במעמדך, ואומרים שאם לא היית צד לבקשה אתה אפילו לא צריך להראות נסיבות חדשות.

<ישגב נקדימון: לא צריך להראות, אבל אצטרך לשכנע את בית-המשפט לבטל החלטה קודמת - -

<יפעת רווה: תמיד אתה צריך.

<ישגב נקדימון: - - שלו שכבר ניתנה.

<פנינה אלקיס: אתה גם צריך לשכנע אותו לקבל את ההחלטה בשלב הראשון שאתה מגיש, כשהבקשה שלך מונחת, אין שום הבדל.

<פנינה אלקיס: על סמך מה אתה בכלל מביא את הטיעון הזה שבתי-המשפט לא משנים את ההחלטות שלהם?

<פנינה אלקיס: על סמך מה?

דוד רותם: הוא מכיר את השופטים, הוא יודע מה הם עושים, איך הם פועלים.

<ישגב נקדימון: מאיפה אני מביא את הטיעון?

<ישגב נקדימון: אני מביא את הטיעון מעשרות בקשות להסרת איסורי פרסום שהגשתי בשנים האחרונות, אוקיי?

<ישגב נקדימון: אז אני בדיוק משם מביא את זה.

אורי מקלב: על כמה קיבלת תשובה חיובית לפרסם מתוך העשרות האלה?

<ישגב נקדימון: סטטיסטית?

אורי מקלב: כן.

<ישגב נקדימון: לא עשיתי מחקר.

<ישגב נקדימון: אני רוצה לקוות שבמקרים המוצדקים קיבלתי.

<פנינה אלקיס: זה כבר מניח את זה.

אורי מקלב: אני רק שואל שאלה טכנית, פרקטית אולי.

אורי מקלב: אנחנו מדברים על אחד שנעצר רק ל-48 שעות, לאחר ש-48 השעות האלה נגמרות, אז גם אין זכות עכשיו לבקש את הזכות לפרסם.

אורי מקלב: כל המעצר שלו, הבקשה ל-48 - - -

<נעמה מנחמי: תמיד הוא יכול לבקש.

<יפעת רווה: תמיד הוא יכול לבקש איסור פרסום.

<נעמה מנחמי: אבל לפעמים זה יהיה מאוחר מדי, כי אחרי 49 שעות יכול להיות שכבר יהיה פרסום.

<יפעת רווה: נתנו לו 48 שעות כדי שיהיה לו זמן לבקש.

אורי מקלב: יש את האפשרות אחרי 48 שעות לבקש היתר לפרסם על מה שהוא היה עצור?

אורי מקלב: או שאחרי 48 שעות - - -

<יפעת רווה: אין טעם, אין צורך לבקש היתר.

אורי מקלב: אני רק רוצה להבין, אחרי 48 שעות יש לו זכות לבקש, ואם הוא ממשיך להיות עצור, אז אפשר לבקש אחרי 48 שעות.

<יפעת רווה: הזכות לא קשורה למעצר, הזכות היא לכל חשוד.

<יפעת רווה: אני נחשדת ולא נעצרתי, אבל אני לא רוצה שיפרסמו את שמי בגלל שלא תסכימו לשמוע אותי יותר פה בכנסת.

אורי מקלב: כן, זה ברור, זה בכלל - - -

<יפעת רווה: אבל אני יכולה לבקש את זה גם אחרי שחלפו 48 השעות.

אורי מקלב: אנחנו מדברים גם על אחד שנעצר לשבעה ימים מייד, הזכות לבקש, האפשרות לבקש לפרסם את שמו מתחילים רק אחרי 48 שעות?

<יפעת רווה: לא.

<מיכל גולד: לא.

<נעמה מנחמי: לא, הזכות לבקש היא כבר מהדקה הראשונה.

<נעמה מנחמי: ברגע שהוא - -

<ליאת לב: נקרא לחקירה.

<נעמה מנחמי: - - נקרא לחקירה, הוא יכול לבקש את הבקשה.

<נעמה מנחמי: אבל הוא יכול לבקש אותה גם אחרי 47.5 שעות, כי החוק קובע שלא יפרסמו עד 48 שעות.

<נעמה מנחמי: אם הוא יבקש בשעה ה-48.5 יכול להיות שבינתיים כבר היה פרסום, אז גם אם יאסרו את הפרסום לאותו הרגע, - -

<פנינה אלקיס: אז הבקשה תתאיין בכלל, לא יהיה טעם.

<נעמה מנחמי: - - אז יכול להיות שכבר האינטרנט מוצף בשמו.

<נעמה מנחמי: אבל הוא יכול מהרגע הראשון לבקש, הוא פשוט מוגן ב-48 שעות הראשונות אוטומטית בלי קשר לאם הוא ביקש או לא.

<נעמה מנחמי: נתחיל לקרוא.

אורי מקלב: והספירה מתחילה מרגע החקירה.

<נעמה מנחמי: מהרגע שהוא - -

<ליאת לב: נקרא לחקירה.

<נעמה מנחמי: - - נקרא לחקירה או היה אמור להתייצב לחקירה.

<ליאת לב: מיידעים אותו שהוא חשוד בעבירה.

אורי מקלב: ה-48 שעות – ממתי זה נקבע?

אורי מקלב: כשנקרא לחקירה, כשהתחיל להיחקר, כשאמר תבוא, - - -

דוד רותם: הזמינו אותו לחקירה, רשום בחוק.

<פנינה אלקיס: כשהודיעו לו שהוא חשוד.

<יפעת רווה: או שהוא התייצב או שהוא היה צריך להתייצב או בסיום הדיון בבקשה - לפי המוקדם מביניהם, זה סעיף 70(ד1)(1).

אורי מקלב: אני רק רוצה לפני שאתם מקריאים, שמעתי את הדברים של זכויות הציבור לדעת, שזו זכות מאוד חשובה, אבל צריך תמיד להגיד, גם דיברנו בדיונים - אם לא היית - הזכות של האדם בעצמו, זה שהוא נחקר זו עדיין זכות ערכית וחשובה מאוד שלפעמים גוברת על זכות הציבור לדעת.

אורי מקלב: אין לנו סטטיסטיקה, אבל זה ברור שרוב אלה שנעצרו, לא הוגשו נגדם כתבי אישום ולא הייתה אפילו אשמה ולא שום דבר, רוב.

<פנינה אלקיס: יש נתונים כאלה באתר של המשטרה, הם מפרסמים, וזה באמת נכון מה שאתה אומר.

<יפעת רווה: זה נכון.

אורי מקלב: אבל אין ספק, זה ברור, כל אחד יודע, שרוב אלה שנעצרו, ודאי ל-48 שעות, בכלל לא הוגשו נגדם כתבי אישום, ואת זה צריך לדעת, וחשוב לדעת, וחשוב לדעת ב-48 שעות הראשונות, אז זה מעניין - - -

דוד רותם: אז איך יודעים אחר כך להדליף את כל חומרי החקירה?

אורי מקלב: לא צריך להדליף, כשבאים לעצור כבר מדליפים, ובאים לצלם, ובאים לראות את מי עוצרים.

אורי מקלב: אלה שרוצים לפרסם זה כאלה שכבר בזמן המעצר כבר היו עיתונאים ורק הם מנועים מלפרסם בגלל ה-48 שעות, אנחנו הרי יודעים את זה, אבל זה לא פעם, זה עונש הכי חמור שיכול לצאת על בן-אדם.

אורי מקלב: אפילו לא הייתה לו האפשרות אחרי זה לנקות את שמו.

אורי מקלב: לפעמים אדם שנעצר והיה לו איזה משפט, הוא יכול לצאת זכאי, אז הייתה לו האפשרות.

אורי מקלב: אנחנו נותנים בפרסום הזה עונש לעולם שאדם אפילו לא יכול לנקות את עצמו, זה איזה משהו שידבק בו ובילדים שלו על זה שהוא נעצר ופורסם שהוא נעצר, ואחרי זה אף אחד לא מפרסם אחרת.

אורי מקלב: לכן, יש כאן משהו ערכי בזכות האדם שאנחנו צריכים לקחת אותו מאוד מאוד בהתחשבות ומאוד בעדינות, וזו הנשמה של החוק הזה, למה יש איסור פרסום של אדם ב-48 שעות.

אורי מקלב: זה רק כדי שיהיה אפילו קצת מאוזן בפרוטוקול הזה אחרי מה שאמרת.

<נעמה מנחמי: יש לך קהל קשה היום.

אורי מקלב: מה?

<נעמה מנחמי: אמרתי לעורך-דין נקדימון שיש לו היום קהל קשה.

<ישגב נקדימון: רק היום?

דוד רותם: לא, תמיד.

אורי מקלב: לא רק שאני אף פעם לא מופיע בערוץ שהוא מייצג, אני אפילו לא רואה את זה.

<ישגב נקדימון: בערוץ הכנסת אתה מופיע?

אורי מקלב: בערוץ הכנסת אני מופיע.

<ישגב נקדימון: גם אותו אני מייצג, אז זה בסדר.

אורי מקלב: זה בסדר.

<נעמה מנחמי: "תקנות בתי-המשפט (סדרי דין בבקשה לאסור פרסום שם חשוד)" – נוריד את המילים "או להתיר", מאחר שבאמת התקנות לא מתייחסות לזה – "התשע"ד–2014.

<נעמה מנחמי: בתוקף סמכותי לפי סעיפים 70ה ו-108 לחוק בתי-המשפט [נוסח משולב], התשמ"ד–1984 (להלן – החוק), באישור ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת, אני מתקין תקנות אלה: הגדרות 1.

<נעמה מנחמי: "בקשה" – בקשה לאסור פרסום" - - -

דוד רותם: איפה עליזה לביא?

דוד רותם: מה זה "אני מתקין"?

דוד רותם: אני מתקינה.

<נעמה מנחמי: נכון, האמת שלא תיקנתם את זה.

אורי מקלב: כבוד השרה.

<נעמה מנחמי: זו שרת המשפטים, לא?

<ישגב נקדימון: דווקא כתוב "אני מתקינה".

<יפעת רווה: פה זה "מתקין", זה מסגיר את זה שבאמת במקור זה היה בתקופה של נאמן.

<ישגב נקדימון: אה, יש נוסח אחר?

תקנות אלה: הגדרות 1. "בקשה" – בקשה לאסור פרסום שם חשוד לפי סעיף 70(ה1) לחוק" – את יתר הבקשות הסרנו, מאחר שהן כבר לא רלוונטיות בתקנות.

תקנות אלה: "2.

תקנות אלה: הגשת בקשה של חשוד לאיסור פרסום מידע.

תקנות אלה: 2.

תקנות אלה: (א) בקשה ניתן להגיש במסירה לבית-המשפט או באמצעות פקסימיליה, וכן ניתן להעלותה בעל-פה בעת הבאת חשוד בפני שופט לצורך דיון בהארכת מעצר או שחרור ממעצר.

תקנות אלה: (ב) חשוד שהגיש בקשה לאסור פרסום שמו, ישלח העתק ממנה ליחידה החוקרת ויוודא קבלתה" – ואני מציעה להוסיף: "לפי פרטי ההתקשרות שיופיעו בטופס שיקבל מהיחידה החוקרת" – שידע לאן מועדות פניו.

<יפעת רווה: האמת היא שמעירה לי כאן מיכל, וכרגיל בצדק, בכותרת כתבנו "לאיסור פרסום מידע", אז בגלל התוכן של פרסום שם חשוד, אבל זה קצת מטעה, כי בפנים אנחנו מדברים על שם חשוד, אז גם הכותרת צריכה להיות.

<נעמה מנחמי: אז היית רוצה שזה יהיה "הגשת בקשה של חשוד לאיסור פרסום שמו"?

<יפעת רווה: כן.

<יפעת רווה: זה שם כולל בהגדרה שבחוק - גם את כל המידע.

<ישגב נקדימון: תחזקנה ידייך.

<יפעת רווה: על זה ידעתי שתהיה לנו הסכמה.

<נעמה מנחמי: "(ג) הבקשה תועבר ללא דיחוי לשופט ותידון בהקדם האפשרי; בית-המשפט רשאי להורות על איסור פרסום זמני עד למועד הדיון בבקשה.

<נעמה מנחמי: (ד) בית-המשפט רשאי להחליט לאסור את הפרסום על יסוד הבקשה בלבד.

<נעמה מנחמי: "

דוד רותם: אני ב-(ב) רוצה שזה יהיה "או במייל או בפקס".

<פנינה אלקיס: לא הבנו.

<נעמה מנחמי: האם אפשר יהיה לשלוח את זה במייל ולא בפקס?

דוד רותם: אני מניח שבמשטרה יש לכם גם אי-מיילים.

<פנינה אלקיס: למשטרה אין אי-מיילים.

<יפעת רווה: אני אפילו לא מצליחה לשלוח באי-מייל למשטרה.

<ליאת לב: מייל אזרחי לא.

<איילת לוי: אין להם מייל אזרחי.

<ליאת לב: אין לנו מייל – ליחידות בשטח אין - - -

דוד רותם: מאיפה אתם רוצים – אני לא מבין, עוד לא הגיע הזמן שמשטרת ישראל תגיע למאה ה-20?

<שירי לנג: לא לכל אדם יש פקס.

<יפעת רווה: יש להם וזה חסום לחיצוני.

דוד רותם: אני רוצה רק להבין, מאיפה אשיג פקס?

דוד רותם: עכשיו מביאים אותי לבית-משפט, מאיפה יש לי פקס?

אורי מקלב: לעורך-דין שלך בטח יש.

<יפעת רווה: במסירה לבית-משפט - אם אתה מגיע לבית-משפט אפשר בעל-פה.

<קובי עזרא: למשטרה זה בהעתק.

<יפעת רווה: אפשר בעל-פה.

<קובי עזרא: הבעיה היא העתק.

<יפעת רווה: אתה יכול בעל-פה אם אתה מגיע לבית-משפט.

<נעמה מנחמי: בוא נחדד את השאלה, יצאתי עכשיו מחקירה של 12 שעות, אני בקושי הולכת על הרגליים, אבל מה, שחררו אותי, אז עכשיו אני הולכת להגיש את הבקשה הזאת.

<נעמה מנחמי: נגיד שהצלחתי להגיש את הבקשה לבית-המשפט, עכשיו אני - -

דוד רותם: צריך להודיע ליחידה החוקרת.

<נעמה מנחמי: - - צריכה להודיע ליחידה, איך?

<נעמה מנחמי: אין לי פקס.

<פנינה אלקיס: אבל יצאת הרגע מחקירה.

<נעמה מנחמי: אין לי פקס, לא בבית, הדואר כבר סגור, כבר הגיעה השעה שמונה.

<יפעת רווה: קודם כול אגיד מה הייתה המטרה של התקנה הזו.

דוד רותם: מייל אני יכול לשלוח מהפלאפון שלי, ובדרך כלל מחזירים לי את הפלאפון.

<יפעת רווה: יכולנו בכלל לא לדרוש ממנו להעביר, זה מטיל נטל על החשוד, אבל יש אינטרס לחשוד שהמשטרה תדע כדי שלא יפורסם.

<יפעת רווה: ניסינו ככל האפשר למנוע מצבים שעלולים לקרות, שהחשוד מגיש בקשה, בית-המשפט אפילו מוציא צו לבקשתו ואף אחד לא יודע מזה, וזה אחר כך עובר לתקשורת ומפרסמים את זה בלי שיודעים, והנזק נגרם.

דוד רותם: מה עובר לתקשורת?

דוד רותם: לא הבנתי.

<יפעת רווה: המידע על החשוד, שם החשוד.

דוד רותם: מי מעביר מידע כזה?

<יפעת רווה: זה נמצא על השולחן שגם מהמשטרה הדבר הזה עלול לעבור.

דוד רותם: המשטרה, ממתי מותר לה לפרסם מידע על חשודים?

<איילת לוי: יש את החוק, אז זה לא קורה.

<יפעת רווה: לא ב-48 שעות, אחרי זה.

דוד רותם: אחרי שיש חומר חקירה הכול עובר לעיתונות, את זה אנחנו יודעים.

<יפעת רווה: גם אחרי זה.

<יפעת רווה: זאת הייתה הסיבה שעשינו את זה, לא רצינו מצב שאתם לא יודעים שיש איסור פרסום למקרים הלגיטימיים שמעבירים מידע לתקשורת, לא למקרים הלא לגיטימיים.

<קובי עזרא: נכון, יש דברים שניתן להעביר.

<יפעת רווה: למקרים הלגיטימיים לגמרי רצינו, וגם אתם, שהמשטרה תדע מזה שמוגשת בקשה ויש צו.

<קובי עזרא: השאלה פה היא לגבי - - -

<נעמה מנחמי: מתי יהיו אי-מיילים במשטרת ישראל?

<קובי עזרא: למה את חושבת שאנחנו יכולים לענות על זה?

<ליאת לב: הבעיה שהמייל החיצוני זה מחשב נפרד, מחשב אינטרנט, ואין את זה ביחידות בשטח.

<קובי עזרא: המשטרה לא ערוכה - - -

<נעמה מנחמי: מה זאת אומרת "יחידות בשטח"?

<נעמה מנחמי: זה יחידות חוקרות שיושבות בתוך תחנות משטרה, הן לא יושבות באוהל.

<קריאות: - - -

<ליאת לב: ביחידה חוקרת אין אינטרנט.

<ליאת לב: לכל חוקר יש גם וגם.

דוד רותם: יש מוקדן שיושב ליד האינטרנט המרכזי?

<קובי עזרא: לא.

<ליאת לב: לא.

<איילת לוי: יש להם רק מייל פנימי, אין להם רשת חיצונית.

<קובי עזרא: המשטרה היום לא ערוכה - - -

<נעמה מנחמי: מה, היום יש למשטרה פייסבוק.

<קובי עזרא: המשטרה לא ערוכה לקבל היום תכתובות מייל בבקשות כאלה, אנחנו לא ערוכים לזה, ויש לכך סיבות מגוונות - -

<איילת לוי: זה מטעמי אבטחה.

<נעמה מנחמי: עד שהמשטרה תהיה ערוכה לקבל זה - - -

<דורית ואג: זו הצעה תקציבית.

<קובי עזרא: - - והבסיסית שבהן היא שהמשטרה שומרת על ביטחון המידע שלה, ולכן מערכת המחשוב הפנימית שלנו לא פתוחה לציבור.

<קובי עזרא: בינינו אנחנו מתנהלים ברשת אינטרנט פנימית, והשיקולים לכך ברורים.

<קובי עזרא: שיקול נוסף הוא שיקול תקציבי שאני לא יכול ולא מוסמך ולא מספיק יודע לספר עליו, ואני לא יודע לתת תשובה מתי המשטרה תהיה ערוכה לקבל תכתובות באופן מלא באמצעות מיילים.

<קובי עזרא: יש היום אפשרות מוגבלת למשטרה לעשות את זה ביחידה לתלונות הציבור, יש יכולת מסוימת, אבל אני לא מספיק בקיא בכך כדי לפרט מעבר לזה.

דוד רותם: כשהמשטרה תהיה בנויה להוציא רישום פלילי בלי המב"דים, אז היא גם תוכל לקבל מיילים.

<יפעת רווה: אז בינתיים לא נכניס את זה לתקנה.

דוד רותם: בינתיים, בסדר, אבל תנו לי רק פקס שאדע לאן לשלוח לכם.

<איילת לוי: זה מה שאמרנו, פקס יש.

<קובי עזרא: אבל זה לא שונה מסוגים אחרים של בקשות שמגיעות ליחידות המשטרה השונות ללא הרף.

<ליאת לב: החוקר בקשר עם הנחקר ויש ביניהם קשר טלפוני, הנחקר יודע איך לפנות ולהגיע אל החוקר כדי ליידע אותו.

דוד רותם: אני לא צריך להגיע לחוקר, הלכתי הביתה, אני לא רוצה לדבר יותר בחיים שלי עם המשטרה.

<ליאת לב: כדי שתוודא - - -

דוד רותם: אני צריך לשלוח לכם הודעה שהגשתי בקשה, אשלח לכם את ההודעה, לא רוצה לדבר אתכם.

<יפעת רווה: זה נעשה כי זה אינטרס שלך שהפקס הזה לא - -

<ליאת לב: כן, לוודא.

<יפעת רווה: - - יגיע ויתגלגל, כמו שבכל מוסד אנחנו יודעים טוב מאוד שפקסים יכולים להגיע, ואף אחד לא רואה אותם.

<יפעת רווה: יש אינטרס פה, שוב, אנחנו מטילים פה עליו נטל ויכולנו לוותר על הנטל הזה, זה אינטרס שלו לנסות לוודא כדי שלא יקרו תקלות, זה הכול, זאת הייתה הסיבה לתקנה.

אורי מקלב: איך הוא יוודא את זה?

אורי מקלב: הוא מטלפן, את יודעת מה זה להגיע למשרד חקירות, לקצין חקירות, מי מסתכל עליו?

אורי מקלב: שולחים אותו, זה שעות, זה הרי קשה מאוד.

<יפעת רווה: אני יודעת.

<קריאות: - - -

אורי מקלב: אז הוא יעשה את זה, אבל בחוק - - -

<יפעת רווה: המטרה כאן הייתה למנוע תקלות.

אורי מקלב: אבל זה לא לטובתו, זה לרעתו.

דוד רותם: אז אולי נכניס פה סעיף ששופט שהוציא צו, המזכירות תעביר את זה למשטרה.

<פנינה אלקיס: ולאן בדיוק נעביר את זה?

<פנינה אלקיס: אנחנו לא יודעים, הרי הם לא צד להליך.

דוד רותם: אתם לא יודעים איך להעביר למשטרה?

<פנינה אלקיס: לא, לא צד להליך.

<פנינה אלקיס: אנחנו יודעים להעביר למשטרה.

<נעמה מנחמי: אנחנו לא נמצאים עדיין בשלב בית-המשפט, אנחנו כרגע בעצם הבקשה שהוגשה, כלומר, עוד לפני שיש החלטה.

<פנינה אלקיס: כי המשטרה פשוט לא צד פה להליך, למי להעביר?

<יפעת רווה: ההנחה שלנו שכשה

<יפעת רווה: אדם עצמו, כשיש לו את העניין בדבר הזה, הוא יתאמץ הרבה יותר שכולם ידעו מהדבר הזה, מאשר אם נטיל את זה בין מזכירות וכמות התקלות תהיה יותר גדולה, מטבעו של אדם, לא מטענות לגוף זה או אחר.

אורי מקלב: אדוני היושב-ראש, אתה מסתכל על נקודת המבט שאין מיילים, אבל כשנתקלתי בתופעה הזאת באמת הופתעתי כשרציתי לדבר עם הממ"ז על דברים דחופים שקורים על סדר-היום כשפונים לחברי כנסת.

אורי מקלב: אני אומר לעוזרים שלי: טוב, תשלחו לממ"ז מייל כדי שנקבל תשובה למה שהוא אמר כי הוא לא עונה, אז הוא אומר לי: לא, עם לשכת הממ"ז אתה לא יכול בכלל להתכתב כי הדבר הזה הוא עם מייל.

אורי מקלב: דברים שכבר היום - - -

<יפעת רווה: נכון, גם אנחנו.

<קריאות: - - -

<קובי עזרא: אדוני, מצד אחד זה נכון, מצד שני אנחנו - - -

<איילת לוי: גם המשרד לביטחון פנים אינו יכול לתקשר עם המשטרה באמצעות מיילים ישירים, אנחנו תמיד - - -

<פנינה אלקיס: גם אנחנו בתי-המשפט.

אורי מקלב: אני אומר לך שאני לא רוצה להפריע ולא מצליח להשיג אותו בטלפון, וצריך לשלוח, ודברים שהיום - - -

<איילת לוי: מבינים, אדוני, אבל זה מטעמי אבטחה.

דוד רותם: תגיד לי, מה אתה רוצה?

דוד רותם: אתה רוצה לשכלל את המשטרה?

אורי מקלב: אפשר שיתכתבו בתכתובת פנימית במייל פנימי, ומה שחיצוני אפשר במייל אחר, שגם אם זה פרוץ לא יקרה שום דבר, לא הולכים לקבל שם סודות מהמדינה.

<איילת לוי: רק לגורמים ספורים במשטרה יש מייל חיצוני.

אורי מקלב: עם משרד הביטחון אפשר, אנחנו גם רואים את זה, גם עם הצבא אני לא יכול לתקשר עם מייל, אבל עם משרד הביטחון אנחנו מתקשרים עם מייל.

<איילת לוי: נכון, אדוני, גם עם המשרד לביטחון פנים אתה יכול.

<איילת לוי: במשרד לביטחון פנים צריך לעבור למערכת אחרת כדי לתקשר במייל עם המשטרה, גם אנחנו עצמנו.

אורי מקלב: אז המייל החיצוני באמת יהיה רק לציבור, אבל ההתכתבות הפנימית בתוך המשטרה תהיה במיילים פנימיים, זה לא צריך להיות משהו כל כך קשה.

<איילת לוי: יש מייל חיצוני לתלונות ציבור.

<איילת לוי: זה בלתי אפשרי, אדוני.

דוד רותם: תשלח את המכתב לשר לביטחון פנים, הוא יענה לך.

אורי מקלב: במייל.

<איילת לוי: במייל הוא יענה.

דוד רותם: איך שאתה רוצה, גם במייל.

אורי מקלב: אבל את ההעתק לממ"ז או למפכ"ל אצטרך לשלוח בפקס.

דוד רותם: בסעיף 2(ב) "ויוודא קבלתה", אם הפקס שלי מראה לי שהפקס נשלח והתקבל זה מספיק, נכון?

<נעמה מנחמי: שואל חבר הכנסת רותם, אם יש לו "אוקיי" על הפקס, האם זה נחשב "ויוודא קבלתה"?

דוד רותם: יש לי "אוקיי" שהפקס נשלח והתקבל.

<יפעת רווה: בוא נאמר שאם היו אוסרים לפרסם את שמי, הייתי מתקשרת לכל מי שאפשר - - -

אורי מקלב: אז מעצמך תעשי את זה, אבל אל תכריחי.

דוד רותם: את היית דואגת לאסור את זה מראש.

<קריאות: - - -

<יפעת רווה: זה הרי לא עובר - - - אם הוא לא יעשה את זה, זה פשוט לתת לו הנחיות כדי שיעשה ככל שבאפשרותו.

אורי מקלב: חוק זה לא מנחה, חוק זה לא הנחיה, זה לא עצה טובה.

<נעמה מנחמי: אפשר לכתוב "ויוודא קבלתה ואולם".

<יפעת רווה: לא.

דוד רותם: אני לא רוצה את "יוודא קבלתה", אני רוצה למחוק את המילים "ויוודא קבלתה".

<יפעת רווה: זה לא שזה עבירה פלילית אם הוא לא, זה פשוט - - -

אורי מקלב: אז מה יקרה?

אורי מקלב: אבל אם הוא לא יוודא קבלתה, אז יגידו לו בעצם: לא שלחת אלינו.

דוד רותם: יפעת, אני רוצה למחוק את ה"ויוודא קבלתה".

<נעמה מנחמי: עוד אפשרות היא אולי להשאיר את "ויוודא קבלתה", - -

<יפעת רווה: אני הייתי משאירה את זה.

<יפעת רווה: כדי לאיין את הצו.

<נעמה מנחמי: כדי לאיין את הצו, ואז יהיה עניין של הוכחה של האם התקבל או לא.

דוד רותם: הרי מה שקורה זה ככה, הרי אני יודע, אשלח לכם בפקס, זה יגיע אליכם, אתם בכל אופן תדליפו, ואז כשאתבע את המדינה, יגידו: לא וידאתי קבלתה, והרי אתבע את המדינה.

<יפעת רווה: הפתרון לזה זה לא להוריד את ה"יוודא" כי כדאי לוודא, ודאי אם הוא מיוצג הדבר היחידי שהוא יכול לעשות - כדאי לוודא, אבל להוסיף את העניין שזה לא יאיין את הצו או בכל ניסוח אחר.

<נעמה מנחמי: אולם ואין באי-הפניה כדי לוודא קבלה כדי לאיין את הצו.

<יפעת רווה: זה בוודאי.

<נעמה מנחמי: אבל לא כותבים בתקנות "כדאי".

<קריאות: - - -

<נעמה מנחמי: אני חושבת שההצעה שלי היא פחות או יותר בסדר.

<מיכל גולד: כן, זה בסדר.

<יפעת רווה: הסברתי את הכוונה, שינוסח איך שינוסח.

<קובי עזרא: לאיין מה?

<קובי עזרא: מה זאת אומרת?

<קובי עזרא: מה זה אומר?

<איילת לוי: שאם אחר כך הוא יטען שזה לא התקבל, אז בעצם העלה טענות - - - , אבל תוכיח שזה הגיע, ששלחת, שקיבלת.

<נעמה מנחמי: זה יהיה כבר עניין הוכחתי - האם הגיע או לא הגיע, האם קיבלתם או לא קיבלתם.

<קובי עזרא: ואיך נוכל להתגונן מפני דבר כזה?

דוד רותם: לא תוכלו.

דוד רותם: אני לא מבין, ואם אני מתקשר למוקד 100, ואני אומר: שלחתי לכם, והכול מוקלט, ויודעים שזה הגיע.

<קובי עזרא: זה סיפור אחר, בסדר.

<יפעת רווה: לפני שמפרסמים תמיד כדאי לוודא שאין איסור פרסום, זה לא קשור לדבר הזה.

<קובי עזרא: אבל הרי זה צופה פני תביעות, זה העניין, נכון?

<קובי עזרא: אנחנו לא מתעסקים באמת בזכויות של איסור הפרסום.

<נעמה מנחמי: אבל אם אתה מטיל את הנטל עלי לוודא קבלה - - -

דוד רותם: לא, בוודאי שלא.

דוד רותם: ממתי זכויות החשוד חשובות לכם?

דוד רותם: אתם לא מתעסקים בזכויות החשוד, אתם רק מתעסקים בהגנה על כך שלא יתבעו אתכם.

<איילת לוי: קיבלנו את ההערה שלך, זה יהיה על-ידי היחידה החוקרת.

<נעמה מנחמי: על-ידי היחידה החוקרת, בסדר גמור.

<קריאות: - - -

<ליאת לב: איך יטענו שאנחנו הוצאנו את זה?

<יפעת רווה: זה לא קשור.

<ליאת לב: נו, אז?

<יפעת רווה: תמיד אתם יכולים לטעון שלא אתם הוצאתם, ואז זה יהיה - - -

<מיכל גולד: ההעברה היא על-ידי היחידה החוקרת, לא הבקשה, שזה יהיה ברור.

<נעמה מנחמי: ההעברה בקשה לאיסור פרסום על-ידי היחידה החוקרת.

<מיכל גולד: אבל שיהיה ברור שההעברה היא על-ידי היחידה, לא שהבקשה היא על-ידי היחידה החוקרת.

<נעמה מנחמי: אז איך היית מנסחת את זה יותר ברור?

<נעמה מנחמי: תעבירי לי נוסח אחר כך, לא דחוף.

<מיכל גולד: נחשוב על זה.

<מיכל גולד: אם זה יישאר "עצור", פשוט אפשר לעשות העברת בקשה לאיסור פרסום בשם עצור.

<יפעת רווה: אסור להם.

<מיכל גולד: נסיים לדון בתקנה ואז נחשוב.

<נעמה מנחמי: לא עכשיו, לא דחוף.

<יפעת רווה: הם צריכים לדעת שהם צריכים להיזהר שבע פעמים.

<נעמה מנחמי: אז אקריא את 3(א) החדש, שזו הצעה שלי שנועדה בעיקר להבהיר את הזמנים לגבי מתי מודיעים לחשוד על זכויותיו: "היחידה החוקרת תיידע עצור שאינו מיוצג בהקדם האפשרי ובטרם הובא בפני שופט להארכת מעצרו על זכותו לבקש מבית-המשפט לאסור את פרסום שמו, ועל זכותו להגיש בקשה באמצעותה.

<נעמה מנחמי: " זה קצת פרפרזה או תקצור של מה שכתוב בחוק.

<נעמה מנחמי: אני יודעת שלא כל כך חוזרים בתקנות על מה שכתוב בחוק, אבל כן הוספנו את "בהקדם האפשרי" ולפני ש"הובא בפני שופט", וזה נובע מסעיף 3(ד) - - -

<ליאת לב: אבל למה עד תום 48 שעות?

<נעמה מנחמי: זה נובע מסעיף (ד).

<נעמה מנחמי: מה שהטריד אותנו - - -

דוד רותם: מה קרה?

דוד רותם: למה אתם צריכים להודיע?

<נעמה מנחמי: אסביר.

<נעמה מנחמי: מה שהטריד אותנו בסעיף 3(ד) זה שבעצם כתבתם שאפשר להימנע מלומר לו את זכויותיו או לתת לו למלא את אותו טופס בקשה וכו', ולא כתבתם מגבלת זמן, ולכאורה תיאורטית מסעיף (ד) עולה שגם אם החקירה נמשכת עכשיו – ואותנו הטריד שבאמת לא יגידו לו בזמן או לא יאפשרו לו בזמן להעביר את הבקשה.

<נעמה מנחמי: מאחר שעצור צריך להיות מובא בפני שופט - -

<ליאת לב: או עד תום 48 שעות.

<נעמה מנחמי: - - עד 24 שעות, ובמקרים מיוחדים עד 48 שעות, ומאחר שהזמנים ממילא חופפים, אז כל מה שביקשנו זה שההודעה לחשוד תיעשה לפני שהוא מובא בפני שופט, ואז תהיה לו הזדמנות להגיש את הבקשה, להגיד את הבקשה - יותר נכון.

אורי מקלב: הזמנים לא חופפים, זה יכול להיות 12 שעות הבדל.

<ליאת לב: הם לא חופפים.

<ליאת לב: ואם זה יהיה בשעה הראשונה?

אורי מקלב: הוא נחקר הבוקר וה-48 שעות יכולות להיות בשמונה בערב, בתשע בערב.

<נעמה מנחמי: כן, אבל אין להם חובה לגבי חשוד שהוא לא מיוצג.

<פנינה אלקיס: שהוא מיוצג.

<ליאת לב: אבל זה הסנגור אמור לעשות, לא אנחנו.

אורי מקלב: אבל הזמן שלו כן - - -

<ליאת לב: הוא תמיד מיוצג כי יש את הסנגוריה הציבורית.

<ליאת לב: את זה הסנגור אמור לעשות.

<נעמה מנחמי: רגע, יש לי שאלה, את מתנגדת ל-3(א)?

<נעמה מנחמי: למה שהוספתי?

<ליאת לב: הבעיה שזה לא חופף, ואם הוא יובא בפני שופט בשעה הראשונה אז מה אנחנו עושים?

<נעמה מנחמי: אז תגידי לו את זה בשעה הראשונה.

<נעמה מנחמי: למה את צריכה לחכות ל-48 שעות?

<ליאת לב: אבל זה מטיל עלינו חובה שהחוק קובע - - -

דוד רותם: כן, יש לכם חובה כזאת, לא קרה כלום אם פעם אחת תחשבו גם על החשוד הזה במהלך החקירה, בשביל זה אתם קיימים.

<נעמה מנחמי: תראי, האפשרות השנייה היא שאנחנו ננסח מחדש את (ד), נכתוב את (ד) בנוסח שכתובה מניעת פגישה עם עורך-דין, שזה נוסח הרבה יותר צר ומצומצם ממה שכתבתם.

<נעמה מנחמי: נגביל את זה ב-x שעות, ונכתוב שאם עברתם את x השעות האלה, תצטרכו להגיש את הבקשה בעצמכם.

<נעמה מנחמי: כי אם מנעתם ממנו במשך 48 שעות להגיש בקשה וליידע אותו על זכויותיו, אז תגישו את הבקשה בשמו באופן זמני.

<נעמה מנחמי: האם זו האפשרות שאתם מעדיפים?

<ליאת לב: לא, ממש לא.

אורי מקלב: אני מבין שהתקנה הזאת מגבילה את החשוד באמצע חקירה למלא טופס, היינו שהמשטרה יכולה להמשיך את החקירה בלי - - -

<נעמה מנחמי: נגיד אם הוא נמצא בשחזור, אז אי-אפשר עכשיו לעצור את זה.

אורי מקלב: זה לא רק שחזור, גם באמצע חקירה צריך את הרצף, ועכשיו הוא יבקש את הבקשה הזאת, אבל השאלה היא - - -

<איילת לוי: נעמה, אנחנו צריכים לחשוב על זה, זה נוסח שעבר אתמול.

דוד רותם: מה זה?

<איילת לוי: צריך לחשוב על זה.

דוד רותם: מה זה?

דוד רותם: על מה אתם צריכים לחשוב?

<קובי עזרא: על כל השינויים האלה.

<נעמה מנחמי: לא רק שהוא עבר אתמול, אפילו וידאנו אתכם את הנוסח הזה.

דוד רותם: תכף נאשר את זה, ולא יהיה לכם מה לחשוב.

<ליאת לב: זה רק אתמול.

<איילת לוי: לדוגמה, אנחנו לא קיבלנו.

<ליאת לב: קיבלנו את הנוסח החדש ואת ההערות של הוועדה רק אתמול, זה גם היה אחרי שלוש, אז לא הספקתי לראות את זה.

דוד רותם: חמור מאוד.

<איילת לוי: ואני לא קיבלתי בכלל.

דוד רותם: עד מתי המשטרה עובדת?

דוד רותם: עד שלוש?

<קובי עזרא: לא, היא התחילה מאוד מוקדם, אדוני.

דוד רותם: אני יודע, אבל אני שואל רק אם המשטרה עובדת עד שלוש.

אורי מקלב: אפילו בכנסת עובדים יותר מאוחר.

<קריאות: - - -

<ליאת לב: צריך גם ליידע אנשים מעבר למי שמגיע כאן לוועדה, אני צריכה ליידע אנשים אחרים כי יש לזה השלכות.

<נעמה מנחמי: אז מה אתם מציעים?

<נעמה מנחמי: שנעשה הפסקה כדי שתחשבו?

<ליאת לב: לא, אבל בואו נסיים את הנוסח, אולי יהיו עוד דברים שאנחנו צריכים - - -

דוד רותם: למה?

דוד רותם: כדאי לכם להסכים לזה כי נאשר את זה גם בלעדיכם.

<יפעת רווה: אפשר להציע משהו?

<יפעת רווה: אם אפשר לעבור על הכול ולראות, יכול להיות שאפשר, ואחר כך לבקש הפסקה שהם יעשו את הבירורים, ואולי אפשר יהיה לסיים את זה היום.

אברהם מיכאלי: אבל עוד לא הבנו איפה הבעיה, מה הבעיה?

<יפעת רווה: הם צריכים לברר, הם לא רוצים להחליט על דעת עצמם, וזה נראה לי לגיטימי לבקש הפסקה.

<יפעת רווה: בואו נראה אם יש לכם עוד דברים.

<נעמה מנחמי: בואו נסיים את הנוסח ונראה.

אורי מקלב: אני רק שואל שאלה אחת.

אורי מקלב: האם השעות מפסיקות להיספר?

אורי מקלב: ברגע שהוא בחקירה ואתם לא רוצים להפריע לחוקר - - -

<נעמה מנחמי: לא, הן לא מפסיקות, השעות אף פעם לא מפסיקות.

אורי מקלב: אם מגיעות השעות האחרונות והוא עדיין בחקירה, ובעצם בתהליך הזה אתם מונעים מהעצור להגיש.

אורי מקלב: הוא עכשיו נמצא בחקירה של לילה, הוא לא היה בכלל, לא ידע, כן ידע, אז לכל הפחות צריך להאריך את ה-48 שעות שהוא יוכל להגיש.

אורי מקלב: אם הוא באמצע חקירה ולא מפסיקים אותה בגלל צורך החקירה, לא משנה אם זה שחזור, זה לא רק שחזור, זה גם כשהחוקר אומר: אני צריך את הרצף של - - -

<ליאת לב: לא, אבל בדרך כלל זה לא קורה, ובדרך כלל החקירות הן לא כאלה - - -

אורי מקלב: אבל החוק מאפשר היום לחוקר להחליט שהוא צריך את זה לרצף, הוא חוקר אותו 12 שעות ברצף - - -

<יפעת רווה: נראה אם יש עוד משהו, ואז ניתן להם הפסקה.

דוד רותם: תגיד לי, אתה באמת חושב שיש חוקרים שרוצים לעבוד 12 שעות ברצף?

אורי מקלב: לא, אבל הם יכולים למנוע ממנו שהוא יגיש בקשה לאסור פרסום, אני חושב שאת זה הוא יכול לעשות.

אורי מקלב: כשיהיה חוקר, ויעברו השעות, והוא לא יאפשר לחשוד להגיש בקשה בגלל שעכשיו הוא באמצע חקירה.

אורי מקלב: באמצע חקירה לא מגישים בקשות, ולכל הפחות שיהיו לו את השעות אחר כך.

אורי מקלב: באמצע חקירה לא מפרים חקירה, אבל שהשעות האלה לא ייספרו לו, שהשעון לא ירוץ.

<נעמה מנחמי: אני חושבת שיהיה קשה לשנות את ה-48 שעות, אבל אם מה שמטריד אותך זה הדבר הזה, אז אפשר לדוגמה להגביל את השעות בהן ניתן למנוע ממנו להגיש בקשה, זה משהו שאפשר.

<נעמה מנחמי: את ה-48 שעות אני חושבת שקצת קשה לשנות.

דוד רותם: מה אתה רוצה?

נחמן שי: להעיר.

דוד רותם: אתה יכול להעיר, אתה רק לא מצביע פה כפי שאתה חושב.

נחמן שי: אבל אני נהנה ממחיצתך כתמיד.

אורי מקלב: אם את חושבת שזה לא קריטי, אם זה לא קורה, אם זה רק מקרה - - -

<נעמה מנחמי: אני פה לעזור לכם לנסח את זה.

אורי מקלב: אנחנו רוצים לעזור לחשודים.

<נעמה מנחמי: אז נשנה את כותרת הסעיף ל"העברת בקשה לאיסור פרסום של עצור על-ידי היחידה החוקרת"?

דוד רותם: נראה את זה אחר כך כשנעשה להם הפסקה, וניתן להם להתייעץ.

<נעמה מנחמי: "(ב) ביקש עצור שאינו מיוצג, הנמצא בתחנת משטרה לצורך חקירה או הנמצא במשמורת, להגיש בקשה" – כאן כתוב "הנמצא בתחנת משטרה", לא "עצור".

<יפעת רווה: עצור שאינו מיוצג הנמצא בתחנת משטרה.

<ישגב נקדימון: עצור שאינו מיוצג.

<נעמה מנחמי: אה, כן, סליחה.

<נעמה מנחמי: "או הנמצא במשמורת, להגיש בקשה, תועבר הבקשה לבית-המשפט באמצעות הגוף החוקר או הגוף שאצלו נמצא העצור במשמורת, לפי העניין, במסירה לבית-המשפט".

<נעמה מנחמי: מה זה "הגוף שאצלו נמצא העצור במשמורת"?

<נעמה מנחמי: שב"ס?

<נעמה מנחמי: למה הכוונה?

<ליאת לב: במידה שהוא בשב"ס.

<יפעת רווה: יכול להיות שהוא בשב"ס.

<נעמה מנחמי: הבנתי.

<נעמה מנחמי: אבל החוק אומר שמי שצריך להעביר את הבקשה - -

דוד רותם: זו היחידה החוקרת.

<נעמה מנחמי: - - זו היחידה החוקרת.

<נעמה מנחמי: איך העברנו את זה לשב"ס?

<ליאת לב: לא העברנו את זה לשב"ס, זה נשאר ביחידה החוקרת.

דוד רותם: זה לא יכול להיות שב"ס, זה נשאר "היחידה החוקרת".

<ליאת לב: שב"ס לא מוגדרים כיחידה חוקרת.

<קריאה: הם יכולים, אבל מי שחוקר בפועל - - -

דוד רותם: לא, לא, תמחקי את "הגוף שאצלו נמצא העצור במשמורת".

אברהם מיכאלי: למה?

אברהם מיכאלי: מה "אבו-כביר" נקרא?

<נעמה מנחמי: החשש שלי זה שהוא פשוט ייפול בין הכיסאות, היחידה החוקרת תגיד שזה השב"ס, והשב"ס יגיד שזו היחידה החוקרת.

דוד רותם: הוא לא ייפול בין הכיסאות.

<קריאות: - - -

דוד רותם: היחידה החוקרת היא זאת שצריכה להעביר את זה.

<יפעת רווה: אז למה זה נשאר?

<נעמה מנחמי: אז למה מופיע "הגוף שאצלו נמצא העצור במשמורת"?

אברהם מיכאלי: ובאופן מעשי מה קורה?

אברהם מיכאלי: אתם לפעמים לוקחים עצורים, שמים אותם ב"אבו-כביר" גם בזמן חקירה?

<יפעת רווה: סוכם שזה המשטרה.

דוד רותם: זה הגוף החוקר, לא מעניין אותי.

דוד רותם: תמחקי את ה"במשמורת".

<נעמה מנחמי: אז אפשר למחוק את זה?

<נעמה מנחמי: מחקתי.

<יפעת רווה: לא, לא.

דוד רותם: כן, כן.

דוד רותם: מה זה "לא, לא"?

דוד רותם: מי אמר "לא, לא"?

דוד רותם: אני מציע שלא - - -

<יפעת רווה: דיברתי אל עצמי, לא אליך.

דוד רותם: אז תדברי לעצמך בשקט.

<נעמה מנחמי: היא הסכימה אתך, דודו, תהנה וההסכמה וזהו.

אורי מקלב: תכף נבדוק את הכשירות שלך כאדם שמדבר אל עצמו, את עושה לנו חששות.

<יפעת רווה: אמרתי בעניין אחר.

<יפעת רווה: בסדר.

<נעמה מנחמי: צריך, אגב, עדיין את "או הנמצא במשמורת"?

<נעמה מנחמי: גם אם הוא לא בחקירה.

<יפעת רווה: אבל המשטרה זו שמעבירה.

<מיכל גולד: כן, המשמורת.

<פנינה אלקיס: אם הוא נמצא בשב"ס?

<פנינה אלקיס: מי שמעביר שיעביר, הרעיון הוא שזה סוכם בין שני הגופים.

<קריאות: - - -

<נעמה מנחמי: לא נגעתי.

<נעמה מנחמי: אין בעיה, רק רציתי לוודא.

<יפעת רווה: אה, זה כן, ודאי, "המשמורת" השני.

החדש: (ד) נמצא עצור בעיצומם של הליכי חקירה, שנוכחותו בהם נדרשת להשלמתם, ומסירת הטופס והכנת הבקשה על-ידי העצור מחייבת הפסקתם או דחייתם, לא תופסק חקירתו לצורך הכנת הבקשה, אלא אם כן מצא הממונה על החקירה, שהפסקת החקירה לצורך זה לא תפגע בחקירה.

החדש: " אני חייבת להגיד שאותי קצת הטריד שזה נוסח שברירת המחדל היא לכאורה שהחקירה לא תופסק "אלא אם כן", ולא שהחקירה תופסק "רק אם".

<יפעת רווה: החלטנו שהחקירה לא תופסק באמצע לצורך הגשת בקשה, חד-משמעית.

<נעמה מנחמי: אוקיי, אני חושבת בהמשך להערתו של חבר הכנסת מקלב - - -

אורי מקלב: אבל כאן הייתה ההערה שלי - אבל השעון ממשיך לרוץ והוא יכול להפסיד את הזכות שלו.

<יפעת רווה: זאת הסיבה שנתנו 48 שעות.

<יפעת רווה: כל זה נכון היה לולא נתנו לו 48 שעות - - -

<נעמה מנחמי: יפעת, ומה אם החקירה נמשכת 48 שעות?

<ליאת לב: זה בדרך כלל לא קורה.

<ליאת לב: יש כללי חקירה, זה לא קורה.

<נעמה מנחמי: ומה אם יידעו אותו על זכותו רק אחרי 40 שעות, ואז הכניסו אותו לחקירה ואמרו לו - - -

<ליאת לב: יש כללים בחקירה, זה בדרך כלל לא קורה.

<ליאת לב: אם היינו מדברים על 24 שעות ניחא, זה 48 שעות יש כללים לחקירה.

אורי מקלב: אם העדות יכולה להיות בהתחלה, אז אין לי בעיה, אם הוא צריך ליידע מייד בתחילת חקירתו.

<קריאות: - - -

דוד רותם: יפעת, תגידי, אני לא מבין, היינו כבר בחקירת משטרה, נכון?

דוד רותם: אני לפחות.

אורי מקלב: לא יודעים את העבר שלך, לא בדקנו את העבר שלך.

<יפעת רווה: 48 שעות זה לקח?

דוד רותם: זה לקח הרבה יותר מ-48 שעות.

<ליאת לב: ברצף?

אורי מקלב: בגלל שלא היה לו עורך-דין.

<יפעת רווה: אתה מדבר על חקירה של השב"כ.

אורי מקלב: בסדר, אבל תלוי מתי יידעתם על הזכות שלו.

דוד רותם: אני לא יודע מה זה חקירת שב"כ, אני יודע מה זה חקירת משטרה, היו לי קציני משטרה שחקרו.

דוד רותם: השאלה נורא פשוטה.

דוד רותם: מביאים אותי לחקירה, במשך כל היום אני יושב בתא ומחכה, שעתיים לפני תום ה-48 שעות מכניסים אותי לחדר החקירה, מודיעים לי שיש לי זכות להגיש בקשה.

דוד רותם: אני אומר: טוב, תנו לי למלא את הטופס, אומרים לי: עכשיו אין זמן, קודם תדבר, אם תדבר נסגור את החקירה ואז תוכל להגיש בקשה.

<קובי עזרא: החוק מחייב אותנו ש"לא יאוחר מ-24 שעות מעת מעצרו או לפני שהובא לפני שופט" לתת הודעה, אז זה גובר על זה, זה ה(ה1)(2) לחוק.

<ליאת לב: הכלל הזה נכון גם לגבי היוועצות עם עורך-דין, ובדרך כלל זה לא קורה.

<ליאת לב: היוועצות עם עורך-דין תדחה רק במקרים מאוד חריגים, ואנחנו מדברים על זה כאן, ואפשר להוסיף את - - -

<מיכל גולד: ה(ה1)(2) לחוק בעצם מגביל אותם שהם חייבים ליידע עד 24 שעות מעת מעצרו.

<יפעת רווה: ליידע אותו על האפשרות.

דוד רותם: ואז ייתנו לי למלא את הטופס?

<יפעת רווה: לפני החקירה.

<יפעת רווה: אתה אומר שהחקירה מתחילה שעתיים לפני הסוף.

<נעמה מנחמי: לא יאוחר מ-24 שעות.

<נעמה מנחמי: "ה(ה1)(2) "ותיידע את החשוד בדבר אפשרות זו לא יאוחר מ-24 שעות מעת מעצרו או לפני שהובא לפני שופט", אז אולי נכתוב את זה פה?

<מיכל גולד: לא, אבל גם אם תאפשר לו להגיש בקשה באמצעותה, זה גם כתוב בחוק.

<מיכל גולד: בחוק כתוב גם שהיא תאפשר לו להגיש בקשה באמצעותה.

<נעמה מנחמי: אז בואו נכניס את זה פשוט לתקנות, ואז זה יהיה - - -

<יפעת רווה: לא, מה?

<יפעת רווה: לחזור על החוק בתקנות?

<יפעת רווה: למה?

<קובי עזרא: כתוב, יש חוק.

<פנינה אלקיס: כתוב בחוק.

<נעמה מנחמי: שיהיה ברור.

<יפעת רווה: לא חוזרים, החוק גובר.

דוד רותם: אני חושב שאתן צודקות בתנאי אחד, יהיה צריך לתקן את החוק כך שבכל תחנת משטרה החוק הזה יהיה על לוח המודעות.

דוד רותם: ממתי שוטרים יודעים מה כתוב בחוק?

<קריאות: - - -

אברהם מיכאלי: אני מציע שבזמן שהוא מודיע לו, הוא יכתוב לו: אני הודעתי בשעה הזאת והזאת, שיהיה כתוב בפרוטוקול.

אברהם מיכאלי: 48 שעות יתחילו מרגע ההודעה.

אורי מקלב: אנחנו רוצים, אפילו 24 שעות לא אכפת לנו.

אברהם מיכאלי: לא, לא.

אברהם מיכאלי: לא, אני רוצה שמהרגע שימלאו את הטופס יתחילו 48 שעות.

<ליאת לב: יהיו שלטים במקום היידוע, ופה יש יידוע, אז למה אנחנו צריכים את השלטים.

<פנינה אלקיס: אבל היידוע זה לא משהו שנוסף, זה היה כל הזמן.

<ליאת לב: לפני הנוסח הראשון של החוק דיברנו על זה שלא יהיה יידוע ויהיו שלטים, ואז נוסף היידוע והאופציה של השלטים ירדה.

<ליאת לב: האופציה הזאת ירדה.

אורי מקלב: אבל מתי היידוע?

דוד רותם: אני רק רוצה שהשוטרים ידעו מה החוק.

<קריאות: - - -

<קובי עזרא: ודאי, ודאי, איזו שאלה.

דוד רותם: איזו שאלה?

אברהם מיכאלי: אני רוצה שמרגע מילוי הטופס יתחילו 48 שעות.

דוד רותם: אני לא יכול, בשביל זה צריך לשנות את החוק.

<נעמה מנחמי: זה בלתי אפשרי, זה ממש בלתי אפשרי.

דוד רותם: זה לא כתוב בחוק.

<יפעת רווה: מה לא כתוב בחוק?

אורי מקלב: אבל שזה יהיה צמוד להודעה על הזכות לעורך-דין.

<ליאת לב: מה זאת אומרת?

<ליאת לב: החוק קובע את זה וחייבים למלא את זה.

אברהם מיכאלי: אם אני מיידע אותך ואני ממלא בעוד 48 שעות, אז מה עשיתי?

<יפעת רווה: יש להם חובה לפי החוק ליידע את החשוד, זה לא היה לפני זה באמת.

<יפעת רווה: "ותיידע את החשוד בדבר אפשרות זו לא יאוחר מ-24 שעות מעת מעצרו או לפני שהובא לפני שופט – המוקדם מביניהם;".

אברהם מיכאלי: נו, אז מה זה אומר?

אברהם מיכאלי: זה אומר ליידע ולחכות או ליידע ולמלא?

<יפעת רווה: הוא יכול למלא מייד.

<מיכל גולד: היא תאפשר לו להגיש בקשה באמצעותה.

<יפעת רווה: היא תאפשר לו.

אברהם מיכאלי: נו, ומה זה נותן?

<יפעת רווה: זה נמצא בחוק.

<יפעת רווה: תשמעי, אני לא אוהבת את הדבר הזה, ועוד בניסוח אחר זה רק יוצר תקלות.

<יפעת רווה: החוק גובר חד-משמעית - בשביל מה?

<נעמה מנחמי: כי הסיכוי שהוא ירוץ לחוק אחרי שיש תקנות וידע על זכותו - - -

אברהם מיכאלי: שימלא טופס ויגישו את זה, אחרת יידעו אותו ולא - - -

דוד רותם: תגיש הצעת חוק פרטית לתקן ש-48 - - -

אברהם מיכאלי: אבל גם בנוסח הזה אני יכול.

דוד רותם: לא עושים את זה בתקנות נגד החוק.

אברהם מיכאלי: לא, אבל בנוסח אני יכול עדיין לצפות שהטופס - - -

<נעמה מנחמי: בסדר, נסגור את הנוסח בינינו אחר כך, אבל נפנה לסעיף הזה.

אברהם מיכאלי: היושב-ראש, שאלה שלא הספקתי לשאול - איך מ-2002 התקנה הזאת?

<ליאת לב: את רוצה להזכיר את זה עוד פעם בתקנות?

<יפעת רווה: היא רוצה להזכיר את זה, לקשר.

<מיכל גולד: כן, זה נכון שיהיה קשר ביניהן.

<מיכל גולד: רק הפניה, לא נוסח.

דוד רותם: יעקב נאמן הכין את התקנות האלה.

אברהם מיכאלי: אבל מ-2002 היו ארבעה שרים לפני יעקב נאמן.

דוד רותם: לא היו ארבעה לפני יעקב נאמן.

אברהם מיכאלי: למה?

אברהם מיכאלי: אז אנחנו מחוקקים חוקים בוועדה הזאת בשביל קישוט, לא בשביל לקיים אותם.

<יפעת רווה: דווקא החוק הזה מקוים.

אברהם מיכאלי: אתם מביאים את התקנה הזאת אחרי עשר שנים?

<יפעת רווה: לא, מה פתאום.

<נעמה מנחמי: לא, לא, זה תקנות שהגיעו – החוק הוא מלפני שנתיים בערך.

<ליאת לב: ב-2012 חוקק החוק.

<פנינה אלקיס: שנתיים.

<נעמה מנחמי: שנה וחצי.

אורי מקלב: כאן כתוב 2002.

<יפעת רווה: לא, ב-2002 הבאנו תקנות, זה לא עבר פה, אחר כך היה תיקון חקיקה, ובעקבות תיקון החקיקה שנעשה לפני שנתיים אנחנו מביאים את התקנות.

אברהם מיכאלי: אם הוא לא עבר פה, זה מראה שאנחנו צריכים גם לא להעביר אותו.

דוד רותם: הלאה.

<נעמה מנחמי: אתם רוצים לעשות משהו עם (ד) מבחינת הגבלת שעות או להשאיר את זה ככה?

אברהם מיכאלי: כולנו פה אופוזיציה.

נחמן שי: אני לא מצביע.

אברהם מיכאלי: למה הוא לא מצביע?

אורי מקלב: אתה יכול להצביע.

אברהם מיכאלי: נכון, תבקש ממישהו אחר.

נחמן שי: עברנו על זה, עברנו כבר על הסעיף.

<נעמה מנחמי: אז בעצם אתה מציע לי למחוק את כל (ד), אי-אפשר למחוק את כל (ד).

אורי מקלב: אלא אם כן מצא הממונה על החקירה שצריך להפסיק.

דוד רותם: אלא אם כן מצא הממונה על החקירה שהפסקת החקירה תפגע בחקירה, ואני רוצה שהוא ירשום תרשים על זה.

<ליאת לב: נימוקים.

דוד רותם: כן, נימוקים, כדי שאוכל אחר כך לבדוק אותו.

<נעמה מנחמי: אז "אלא אם כן מצא הממונה על החקירה מטעמים שיירשמו, שהפסקת החקירה תפגע בחקירה".

<יפעת רווה: הפכתם את ברירת המחדל.

דוד רותם: כן, הפכתי את ברירת המחדל.

<מיכל גולד: לא שמענו.

<יפעת רווה: לא, רגע.

דוד רותם: מי אמר לי "לא" עוד פעם?

דוד רותם: יפעת, אל תגידי לי "לא", כי אחרת מה שיקרה זה שאעשה לך את זה על הראש.

דוד רותם: את יודעת, אני מצביע על התקנות האלה.

<יפעת רווה: אז רגע, אני רוצה לשמוע את תגובת המשטרה.

אורי מקלב: יש לה זכות למשוך.

דוד רותם: בסדר.

<יפעת רווה: יש זכות למשוך, ושנית, אני רוצה לשמוע את תגובת המשטרה לפני שאנחנו מביעים איזושהי עמדה.

דוד רותם: אין בעיה, נעשה הפסקה ותוכלו לשמוע את תגובות המשטרה.

<קובי עזרא: לא הבנתי מה הנוסח.

<יפעת רווה: הוא הופך את ברירת המחדל.

<ליאת לב: שזה אומר מה?

<מיכל גולד: שהחקירה תופסק "אלא אם".

<יפעת רווה: שזה אומר שהחקירה תופסק אלא אם כן החליט אחרת בשביל להגיש את הבקשה.

אורי מקלב: החקירה לא תופסק, החקירה תופסק.

עדי קול: למה אתה לא נותן להם לדבר?

דוד רותם: תגידי, מה את רוצה?

דוד רותם: הגעת עכשיו ואת רוצה שאני כבר אתן לך לדבר?

עדי קול: לא, אני מעבירה את זכות הדיבור שלי אליהם.

דוד רותם: אין להם זכות דיבור במקומך.

עדי קול: למה?

דוד רותם: ככה.

דוד רותם: כי את לא יכולה להעביר את זכות הדיבור שלך.

<נעמה מנחמי: הם דיברו כבר די הרבה לפני שהיית.

דוד רותם: הם דיברו הרבה לפני שהגעת.

עדי קול: כמה הרבה?

נחמן שי: מאז הייתי פה בישיבה הקודמת הכול אותו דבר.

דוד רותם: מישהו צריך להגן על החשודים.

נחמן שי: כן, אבל מישהו גם צריך להגן על התקשורת.

דוד רותם: תקשורת זה שטויות.

<קריאות: - - -

<נעמה מנחמי: זה קצת עניין של ניסוח.

<ליאת לב: יש כאן בעיה, מאוד בעייתי להפסיק חקירה באמצע.

<יפעת רווה: היא לא רוצה שתפסיקו אותה באמצע.

<ליאת לב: אבל זו ברירת המחדל.

<קובי עזרא: זו ברירת המחדל, והיא צריכה להיות הפוכה.

<ליאת לב: אי-אפשר להפסיק חקירה באמצע בכל פעם שניתן לו, זה בעייתי.

דוד רותם: אני רוצה שהממונה על החקירה יכתוב שאם הפסיקו את החקירה - - -

<ליאת לב: אז להשאיר את זה בנוסח הזה.

דוד רותם: לא בנוסח הזה, בנוסח ההפוך.

<יפעת רווה: הוא רוצה להפוך את ברירת המחדל, שיהיה לכם ברור.

<איילת לוי: את יכולה להקריא שוב, בבקשה, את הנוסח.

<נעמה מנחמי: "נמצא עצור בעיצומם של הליכי חקירה, שנוכחותו בהם נדרשת להשלמתם, ומסירת הטופס והכנת הבקשה על-ידי העצור מחייבת הפסקתם או דחייתם, לא תופסק חקירתו לצורך הכנת הבקשה, אלא אם כן מצא הממונה על החקירה, שהפסקת החקירה תפגע בחקירה".

<קובי עזרא: זה מה שיש היום.

<איילת לוי: זה הנוסח שרשום.

דוד רותם: לא, זה הפוך ממה שכתוב.

<קריאה: במקום ה"לא תופסק", ה"תופסק".

דוד רותם: הוא כתב "לא תופסק", אני רוצה שהיא כן תופסק אלא אם כן זה פוגע בחקירה.

<מיכל גולד: אבל אם אנחנו באמת מכניסים את זה לחוק ובחוק יש את ה-24 שעות, אז למה בתוך ה-24 שעות צריכים – החקירה תימשך ולא יפסיקו אותה במשך 24 שעות ועדיין יישארו לו 24 שעות לבקש.

<ליאת לב: יש את המגבלה של ה-24 שעות, זה לא 48 שעות ליידע אותו, אז אני לא מבינה למה זה בעייתי.

דוד רותם: כי ימשיכו את החקירה, והוא לא יספיק למלא.

דוד רותם: אני רוצה שיפסיקו, ולתת לו למלא את הטופס.

<נעמה מנחמי: אז "תופסק חקירתו" בעצם, "אלא אם כן".

<מיכל גולד: לכן יש לו 24 שעות.

דוד רותם: לא יקרה שום דבר אם עושים הפסקה של חמש דקות בחדר למלא טופס.

<קובי עזרא: ודאי שיקרה, אדוני.

<ליאת לב: זה מאוד בעייתי, וזה לא חמש דקות.

דוד רותם: מאוד בעייתי?

דוד רותם: טוב, בסדר.

<קובי עזרא: הפסקה של חקירה זה לא דבר – גם לחמש דקות, וזה לא חמש דקות.

<ליאת לב: זה יכול לשבש את החקירה, זה בעייתי.

דוד רותם: שיכתוב הממונה שאם הוא יפסיק זה ישבש לו את החקירה.

<ליאת לב: אבל ברירת המחדל צריכה להיות הפוכה.

דוד רותם: לא, ברירת המחדל זה שקודם כול נותנים לו למלא את הטופס, ואם לא רוצים לתת לו למלא את הטופס, שהממונה יכתוב למה זה יפגע בחקירה.

<יפעת רווה: אם לא היו 48 שעות זה נכון, אבל יש 48 שעות שבתוכם - בתוך ה-24 שעות צריך ליידע אותו, צריך לאפשר לו, צריך לעשות את זה מיידית.

<יפעת רווה: הסיטואציה שעליה אתה מדבר זו סיטואציה רק כשהחקירה כולה נמשכת 48 שעות, בדרך כלל זו לא הסיטואציה, זה גם לא הרוב.

<ליאת לב: זה לא יקרה.

<קריאות: - - -

דוד רותם: את יודעת, זו לא תמיד הסיטואציה, אבל מכיוון ש"לא תופסק חקירתו.

דוד רותם: ..

דוד רותם: אלא אם כן מצא הממונה.

דוד רותם: ..

דוד רותם: שהפסקת החקירה לצורך זה לא תפגע בחקירה" - -

<ליאת לב: אבל זה בכפוף ל-24 שעות.

דוד רותם: - - זאת אומרת, זה יכול להיות.

<יפעת רווה: ועדיין יש את ה-24 שעות.

<ליאת לב: כפוף ל-24 שעות.

דוד רותם: ה-24 שעות לא קשורות לעניין, כי זה לא במהלך - - -

<קובי עזרא: זה המגבלות שלנו.

<ליאת לב: כן, אתה צריך ליידע אותו.

<נעמה מנחמי: בואו נשאיר את זה גם, ננסה להתקדם, ואז נעשה הפסקה.

<נעמה מנחמי: "הודעה לחשוד על איסור הפרסום 4.

<נעמה מנחמי: (א) ניתנה החלטה בבקשה לאיסור פרסום, ולא נמסרה לחשוד במהלך הדיון, תומצא ההחלטה למען או למספר הפקסימיליה שצוינו על גבי הבקשה" – אני הוספתי "ותיבדק קבלתה", אבל אני מודה שאחר כך דיברתי עם הנהלת בתי-המשפט, ואני חייבת להגיד שיש הבדל בין אותו מקרה ראשון שדיברנו על "תיבדק קבלתה", ובפרט כששינינו גם שם, לבין המקרה הזה, כי החשוד יודע שהוא אמור לקבל איזושהי בקשה, ואז אם הוא עדיין לא קיבל אותה הוא יכול להרים טלפון, בעוד שהיחידה החוקרת לא יודעת שאמורה להגיע בקשה, אז אני חוזרת בי מההצעה.

דוד רותם: טוב.

<נעמה מנחמי: "(ב) היה החשוד עצור [שאינו מיוצג]" – זה להחלטתכם – "תומצא ההחלטה גם לרשות החוקרת, וזו תיידע את החשוד בדבר ההחלטה".

<נעמה מנחמי: כלומר, השאלה בין במסגרת הנוסח כאן היא - בהנחה שיש לנו חשוד שעצור ומגיעה הודעה ליחידה החוקרת, האם היא צריכה להודיע לחשוד רק אם הוא לא מיוצג או גם אם הוא כן מיוצג.

אברהם מיכאלי: אני לא יודע איך זה יקרה באופן פרקטי, כי יש עם זה כל מיני תקלות.

דוד רותם: זה בעייתי, כי הרי יכול להיות שזה יפגע בחקירה אם יודיעו לו.

<נעמה מנחמי: וברצינות.

אברהם מיכאלי: נעמה, הטכניקה הזאת היא בעייתית, פקס לא עובד, פקס לא מקבל.

<נעמה מנחמי: הפקס כן יגיע.

אברהם מיכאלי: מה, יגיע, מה?

<נעמה מנחמי: כלומר, ההנחה היא שהיחידה החוקרת תקבל הודעה על איסור הפרסום מבית-המשפט אחרי שיצא אותו איסור פרסום.

<נעמה מנחמי: השאלה היא האם היחידה החוקרת צריכה להודיע רק לחשודים שעצורים ולא מיוצגים או גם לעצורים שכן מיוצגים פשוט כי הם נמצאים אצלה, במקום שזה יעבור דרך הסנגור.

<ליאת לב: כל הרציונל היה שניידע אותו רק אם הוא לא מיוצג, וזה גם מה שנקבע בחוק.

דוד רותם: לא, זה לגבי הגשת הבקשה שאתם לא - - -

<נעמה מנחמי: נכון, אבל בתקלות תמיד לקחת יותר מאשר - - -

<ליאת לב: אבל הרציונל היה מלכתחילה שהחובה שלנו היא ליידע אותו רק בזכויות שנדרשות לחקירה ולא את מכלול הזכויות שיש בפניו.

אורי מקלב: אם הוא מיוצג זה מיותר.

אברהם מיכאלי: אבל איפה הסנגור נמצא באותו זמן?

אברהם מיכאלי: הרי הוא לא בחקירה.

אורי מקלב: בסדר, אבל הוא גם יודע את הזכות שלו.

<נעמה מנחמי: אנחנו לא בשלב החקירה, אנחנו בשלב ההחלטה של בית-המשפט, ויש לנו עצור שהוא - -

אברהם מיכאלי: שהוא בתחנה.

<נעמה מנחמי: - - בתחנה.

<פנינה אלקיס: אם הוא מיוצג זה משנה את כל תהליך העבודה.

אברהם מיכאלי: נו, ואז?

אברהם מיכאלי: הסנגור לא לידו, אז למה לא ליידע את העצור?

<יפעת רווה: יש הרבה החלטות אחרות של בית-המשפט.

אורי מקלב: הסנגור יודע, אז מה הבעיה?

<פנינה אלקיס: הסנגור יודע שהוא מגיש בקשה.

דוד רותם: אם הודיעו לסנגור, אז שהסנגור יודיע.

אברהם מיכאלי: זה מספיק אם הוא הגיש את הבקשה דרך הסנגוריה.

אורי מקלב: ברור, אבל סנגור מודע למה שקורה בתביעה.

אברהם מיכאלי: זה לא קורה ככה.

אברהם מיכאלי: - - - שלא מקרבים אותו לתחנת משטרה, הוא לא נתון - - -

אורי מקלב: אבל ההחלטה היא של בית-המשפט, מספיק מה שמגיע לסנגור, מה, צריך יותר מזה?

אברהם מיכאלי: שיבקש.

<יפעת רווה: יש עוד הרבה מאוד בקשות.

<יפעת רווה: פה באמת הטלנו דבר חריג בגלל החשיבות והדחיפות.

<נעמה מנחמי: אז נחזור לנוסח שלכם שזה "הומצאה ההחלטה לרשות החוקרת שבחזקתה מצוי עצור שאינו מיוצג, היא תיידע את העצור בדבר ההחלטה".

<נעמה מנחמי: מה שהפריע לי בנוסח הזה זו השאלה האם בכלל ההמצאה הועברה לרשות החוקרת?

<נעמה מנחמי: כלומר, באיזה נסיבה תומצא ההחלטה לפי סעיף (ב)?

<שירי לנג: כאשר הוא עצור שאינו מיוצג.

<נעמה מנחמי: ואז מה?

<נעמה מנחמי: הפקס יהיה של תחנת משטרה ולכן - - -

<שירי לנג: כי הוא מגיש את זה באמצעותם.

<קריאות: - - -

<פנינה אלקיס: ההנחה היא שאנחנו נמציא לכתובת - - -

<יפעת רווה: הוא נותן את הפקס של המשטרה כי זה המקום שהוא רוצה – כי זה ביתו כרגע.

<שירי לנג: בדיוק.

<שירי לנג: הוא הגיש את הבקשה שם הוא ציין את הכתובת של המשטרה.

<נעמה מנחמי: זה מה שקורה כשכותבים תקנות בסביל.

<נעמה מנחמי: לא משנה.

<נעמה מנחמי: "דיון בבקשת איסור פרסום 5.

<נעמה מנחמי: (א) היה החשוד מיוצג על-ידי סנגור, ניתן לקיים את הדיון שלא בנוכחותו אלא בנוכחות סנגורו; היה החשוד עצור, יקוים הדיון בנוכחותו גם אם הוא מיוצג, אלא אם כן החליט בית-המשפט אחרת מטעמים מיוחדים".

<מיכל גולד: "שיירשמו".

אורי מקלב: אם הוא לא מיוצג?

<נעמה מנחמי: אם הוא מיוצג, אז גם הסנגור שלו יכול לייצג אותו.

<נעמה מנחמי: זה, אגב, רק בבקשה לאסור את הפרסום.

<נעמה מנחמי: בקשות להתיר זה לפי הדין הרגיל.

אורי מקלב: היה החשוד עצור, אז דווקא בנוכחותו?

אורי מקלב: אז מתי זה לא בנוכחותו?

אורי מקלב: כשהוא לא עצור?

אברהם מיכאלי: יש עצור ויש אחד שמעוכב רק בחקירה.

אורי מקלב: מה זה משנה?

אורי מקלב: לא זו הכוונה שלהם.

אברהם מיכאלי: זו הכוונה.

אורי מקלב: יש כאן משהו לא ברור.

<נעמה מנחמי: אני יכולה להבין.

אברהם מיכאלי: הראשון זה לא עצור, כך אני מבין.

אורי מקלב: לא עצור - גם אני הבנתי ככה, אבל הם לא מתכוונים לזה.

אורי מקלב: הם מתכוונים לזה שאם יש לו סנגור אז הוא לא צריך להיות נוכח, אז מתי הוא כן?

<נעמה מנחמי: אם הוא עצור הדיון יהיה בנוכחותו בין אם יש לו עורך-דין ובין אם אין לו עורך-דין, זה הסיפה של הסעיף.

אברהם מיכאלי: אז מה הקטע הראשון?

אברהם מיכאלי: מה זה הרישה?

<נעמה מנחמי: הרישה אומרת שאם הוא בעצם לא עצור והוא רק חשוד, והוא מיוצג על-ידי הסנגור, - -

<פנינה אלקיס: נוכחותו לא חייבת.

<נעמה מנחמי: - - הסנגור יכול להחליט.

<איילת לוי: הוא לא חייב להיות נוכח.

<יפעת רווה: הוא לא חייב להיות נוכח בדיון הזה.

<פנינה אלקיס: זה גם במשפט אזרחי ככה.

אורי מקלב: זה תמיד צריך להיות הפוך, אבל לא משנה.

אורי מקלב: אם הוא לא עצור אז הוא יכול להיות נוכח, מה זה משנה.

אורי מקלב: דווקא כשהוא עצור זה יכול להיות בעייתי בנוכחות שלו - צריך להביא אותו מאיזה מקום.

<נעמה מנחמי: מביאים אותו ממילא.

<איילת לוי: אלו הזכויות שלו.

<נעמה מנחמי: לא תמיד, אגב.

אורי מקלב: לא תמיד.

<נעמה מנחמי: ויכול להיות שלא בא לו להסתובב ב"זינזאנה" יום שלם בשביל הבקשה הזאת.

אורי מקלב: ואחרי זה הוא רק החליט לבקש צו איסור, למה צריך?

<יפעת רווה: זה יכול להיות טעמים שיירשמו אם לא - - -

אורי מקלב: זה צריך להיות בדיוק הפוך מבחינתנו.

<נעמה מנחמי: אז זה יכול להיות או מטעמים שיירשמו או לפי בקשתו.

<שירי לנג: "או לפי בקשתו", זה יותר מתאים.

<נעמה מנחמי: "או לפי בקשתו", זה מקובל עליכם?

<איילת לוי: אלא אם כן החליט בית-המשפט אחרת והוא לא רוצה להיות בדיון, שלא יהיה בדיון.

<יפעת רווה: האמת שעשינו את זה אז עם הסנגוריה.

<יפעת רווה: אין פה נציג של הסנגוריה?

<יפעת רווה: כי אז עשינו את כל זה עם הסנגוריה הציבורית, ודווקא היה לי חשוב לשמוע לגבי השינויים, וזה מה שהתבקש, היה חשוב לי לשמוע את עמדתם, אבל אני לא רוצה לדבר בשמם.

<נעמה מנחמי: אני לא רואה למה שזה יפריע לסנגוריה, אלא אם כן הם חוששים שהבקשה שלו תהיה בקשה לא - -

<איילת לוי: עילגת.

<ליאת לב: מוטה.

<נעמה מנחמי: לא אמיתית, לא חופשית, בוא נגדיר כך.

<נעמה מנחמי: אפשר לעשות את זה על תנאי, כלומר, לשאול את הסנגוריה.

<יפעת רווה: אני יכולה לנסות אולי כשנעשה הפסקה להתקשר לסנגוריה, כי בעניין הזה אני - - -

<נעמה מנחמי: כשנעשה הפסקה.

<יפעת רווה: במקום "מטעמים מיוחדים שיירשמו" - - -

<נעמה מנחמי: לא במקום, בנוסף.

<יפעת רווה: "או לבקשתו", אז זה בסדר.

<יפעת רווה: חשבתי שבמקום.

<נעמה מנחמי: "(ב) היה החשוד עצור, והגיש בקשתו לפני הדיון הראשון בהארכת מעצר או שחרור בערובה, ניתן לקיים את הדיון בבקשה במועד הדיון כאמור".

<נעמה מנחמי: כלומר, הוא גם ככה מגיע כבר לשופט, אז כבר יעשו את זה באותה הזדמנות.

<יפעת רווה: נראה לי שזה יהיה הרבה פעמים.

אורי מקלב: כן, זה בסדר.

<נעמה מנחמי: "(ג) אין בתקנת משנה (ב) כדי למנוע קיום הדיון בבקשה לפני הדיון הראשון בהארכת המעצר או השחרור בערובה של העצור כאמור בתקנת משנה (א), אם הוגשה בקשה לביטול איסור הפרסום או אם סבר בית-המשפט שיש לעשות כך מטעמים אחרים.

<נעמה מנחמי: הודעה על איסור פרסום לבית-המשפט 6.

<נעמה מנחמי: נתן בית-המשפט צו לאיסור פרסום שם חשוד -"

<יפעת רווה: הפעם זה באקטיבי.

<נעמה מנחמי: כן, אה, לבית-המשפט נתתם אקטיבי.

<נעמה מנחמי: "(1) יציין זאת התובע בכל הליך שיגיש לבית-המשפט בעניינו של החשוד בנוגע לעבירה שבקשר אליה ניתן איסור הפרסום, בראש כתב בית-הדין שיגיש ובפני בית-המשפט בפתח הדיון, וכן יציין את מספר ההליך שבמסגרתו ניתן הצו; (2) יציין זאת החשוד בכל הליך שיגיש לבית-המשפט בנוגע לעבירה שבקשר אליה ניתן צו איסור הפרסום, בראש כתב בית הדין שיגיש ובפני בית-המשפט בפתח הדיון וכן יציין את מספר ההליך שבמסגרתו ניתן הצו.

<נעמה מנחמי: " הרעיון הוא ליידע את בית-המשפט כדי שלא תקרינה תקלות.

<פנינה אלקיס: נכון.

<יפעת רווה: שוב, זה נעשה למניעת תקלות ולמניעת אי-ידיעה ולמניעת אי-הבנות.

<נעמה מנחמי: "תחילה – 7.

<נעמה מנחמי: תחילתן של תקנות אלה 30 ימים מיום פרסומן".

<דורית ואג: זה מספיק להם?

<נעמה מנחמי: בוודאי שזה מספיק להם, הם נורא יעילים.

<נעמה מנחמי: אז מה שנשאר לנו אלו שני דברים: אחד זה הנושא של 3(ד) - "עיצומם של הליכי חקירה"; והשני זה 3(א) - הנושא הזה של – אני כבר לא רואה האמת מה יש שם כל כך להידיין עליו כי זה גם ככה נמצא בחוק, אז רק על הנשוא.

<קובי עזרא: מה נמצא בחוק?

<נעמה מנחמי: ה-24 שעות.

<קובי עזרא: לא, אבל (ד), (ד) לא נמצא בחוק.

<נעמה מנחמי: בהקדם האפשרי - 24 שעות.

<מיכל גולד: 3(א) מייתר את התיקון של סעיף (ד)?

<נעמה מנחמי: במקור חשבתי שכן, חברי הכנסת חשבו אחרת, אז אנחנו - - -

<מיכל גולד: השאלה אם זה היה בהנחה ש-3(א) לא או - - -

<נעמה מנחמי: לא, אני לא חושבת.

נחמן שי: מתי אני?

דוד רותם: אתה, מה אתה רוצה בכלל?

אברהם מיכאלי: תן לו לדבר, מה.

דוד רותם: לתת לו לדבר?

אברהם מיכאלי: סותמים פה לתקשורת, הוא אמר.

אברהם מיכאלי: אפילו שהוא ד"ר לתקשורת, אז מה קרה?

נחמן שי: אני חבר כנסת לגיטימי, רותם.

דוד רותם: לא ידעתי.

נחמן שי: למרות הניסיונות, מה לעשות?

נחמן שי: אפילו נבחרנו, אתה יודע.

דוד רותם: איפה נבחרת?

נחמן שי: דמוקרטיה, הלו, פריימריז.

נחמן שי: אתם לא - - -

אברהם מיכאלי: הוא לא רוצה להגיד - - -

דוד רותם: בסדר.

דוד רותם: אתן לך לדבר.

נחמן שי: יופי, עכשיו?

דוד רותם: כן.

נחמן שי: תודה.

נחמן שי: אתה יודע שאני מביא היום עם מרב גם איזושהי הצעה למליאה, שתדחה אותה בבוז, בעניין צווי איסור פרסום.

נחמן שי: זה רק חלק מהמאבק שאמשיך לנהל בעניין, אני מודיע גם פה, כי אני חושב שיש שימוש לרעה, מוגזם, ולפעמים גם אטום בשימוש בצווים, ואני מוכן לשכנע אותך.

דוד רותם: כי הרי אני יודע שאתה לא סומך על השופטים, זה דבר ידוע אצלך.

נחמן שי: לא, לא, חס וחלילה, אצטט שופטים בעניין הזה.

נחמן שי: הם לא סומכים על עצמם לפעמים.

נחמן שי: אבל נעשה מאבק נפרד, תעזור לי בסוף, תראה שגם אתה תהיה אתי.

נחמן שי: עכשיו אני רוצה פה להעיר הערה מסוימת שגם כן נוגעת למקומה של התקשורת, ודרך התקשורת לציבור בתהליך הזה.

נחמן שי: אני מדבר על 2(ג) ו-(ד) - זה מנטרל את מקומה של התקשורת בתהליך הזה, והתקשורת היא צד לעניין בדרכה, גם כאמור הציבור.

נחמן שי: אם בית-המשפט רשאי להחליט לאסור – צו איסור פרסום זמני זה סביר, כללית גם צו איסור פרסום זה בסדר.

נחמן שי: גם פה איסור פרסום זמני זה בסדר, אבל בין (ג) ל-(ד) צריך להיות איזשהו מהלך שיערב את התקשורת ויאפשר לה - - -

דוד רותם: התקשורת יכולה להגיש תמיד בקשה לביטול כל צו.

<קריאות: בדיוק.

<פנינה אלקיס: ברשות וזכות אפילו.

דוד רותם: כבר דנו בזה, אתה עכשיו ממחזר את כל הטענות של נקדימון.

נחמן שי: אני פשוט מאמין בהן.

דוד רותם: אני יודע שאתה מאמין בהן, אתה מבחינתך בכלל צריך - - -

נחמן שי: אני צריך את התקשורת שם, אם לא תכניס אותה דרך הדלת היא תיכנס דרך החלון, תאמין לי.

דוד רותם: אני רוצה שהיא תיכנס, היא יכולה להיכנס בדלת הראשית עם הגשת בקשה לביטול צו.

נחמן שי: זה תהליך יותר מורכב ויותר מסובך, לפני שהיא רוצה לבטל את הצו עדיף שהיא תהיה שם כדי שהיא תוכל להתמודד עם הצו לפני בית-המשפט, זה מה שאני רוצה לאפשר לה לעשות.

נחמן שי: זה מצב חדש, אתם יוצרים פה מצב חדש.

נחמן שי: במקום להעריך את העובדה שהתקשורת בכל מקרה תהיה שם, הלוא אם היא לא תהיה התקשורת שקוראים לה "נקדימון", תהיה תקשורת שקוראים לה משהו אחר, שהיא בכלל לא ידועה, היא אנונימית, וגם אין לך דין וחשבון ושיח אתה, אתה יודע למה אני מתכוון, הג'ונגל שמתנהל ברשתות שהוא ללא שליטה, גם האנשים בכחול לא יצליחו להתמודד אתם אף פעם.

נחמן שי: זה לא אומר שהם לא מוכשרים, אבל את הרשתות קשה מאוד להכניס לתוך המסלול.

נחמן שי: אם אתה רוצה לחיות עם השיטה, אז כאן אתה צריך לרכך את זה באיזשהו אופן שתיתן לתקשורת איזשהו מעמד בתהליך הזה לפני שיוצא צו על איסור פרסום על יסוד בקשה בלבד.

דוד רותם: כשיזמינו אותם לדיון הם יגלו מה עוד המשטרה לא גילתה להם.

נחמן שי: המשטרה מגלה להם הכול, בעניין הזה תנוח דעתך.

דוד רותם: אתה תראה שכשנזמין אותם לדיון הם יגלו כמה לא גילו להם.

נחמן שי: אם הייתי יכול בהזדמנות אחרת, הייתי מספר לך מה אני יודע על דרך העבודה של המשטרה בעניין הזה.

דוד רותם: אני יודע.

<נעמה מנחמי: נעשה הפסקה לכל השאלות שהיו.

דוד רותם: שילכו לשאול.

דוד רותם: בעשר וחצי אני מחדש את הדיון.

דוד רותם: אני מחדש את הישיבה.

<נעמה מנחמי: ניסינו בהפסקה לגבש נוסח יותר מוסכם, ולעניין 3(ד) שעוסק באי-הפסקת הליכי חקירה לצורך אותה בקשה - ההצעה שכנראה מתגבשת כאן היא שלא נשנה את הנוסח הקיים, אבל נוסיף בסופו: ואולם אם חלפו 36 שעות מתחילת החקירה, כלומר, מהמועד הרלוונטי שממנו נספרים הזמנים, תאפשר היחידה להגיש את הבקשה בתוך שעתיים ובלבד שהבקשה - -

<איילת לוי: תהיה בפני החוקר.

<נעמה מנחמי: - - תהיה בפני החוקר, כלומר, הוא לא יצא לדבר עם העורך-דין שלו ובכך יש חשש שהחקירה - -

אברהם מיכאלי: תשובש.

<נעמה מנחמי: - - תיפגע.

<נעמה מנחמי: בסדר?

דוד רותם: כן, זה בסדר.

<יפעת רווה: מבחינתנו זה בסדר כי זה שונה ממה שמקודם אמרת.

<נעמה מנחמי: יפעת, אבל זה מקובל עלייך?

<יפעת רווה: אני רוצה קודם לשמוע את המשטרה.

<קובי עזרא: אפשר לחזור על הנוסח, בבקשה?

<ליאת לב: אפשר לחזור?

<נעמה מנחמי: "ואולם אם חלפו 36 שעות מתחילת - - -

אורי מקלב: מהמועד הקובע.

<נעמה מנחמי: מהמועד הרלוונטי, מהמועד הקובע, תאפשר היחידה החוקרת להגיש את הבקשה באמצעותה בתוך שעתיים, ובלבד שהעצור לא - - -

דוד רותם: לא יצא מחדר החקירות.

<נעמה מנחמי: לא יצא מחדר החקירות.

<פנינה אלקיס: אנחנו רוצים רק להפנות את תשומת הלב שככל שהבקשה תוגש בסמוך ל-48 שעות יכול להיות מצב שעל פניו הצו, זאת אומרת, החיסיון האוטומטי יפוג - -

<שירי לנג: זה בכל מקרה.

<פנינה אלקיס: - - ובעצם לא הספקנו להביא אותו לידי שופט, אני לא אטפל.

<פנינה אלקיס: עכשיו הוא שלח את זה נגיד בארבע לפנות בוקר - - -

דוד רותם: אנחנו סומכים על השופטים שבארבע לפנות בוקר נותנים צו האזנת סתר, הם גם יתנו צו איסור פרסום.

<קריאות: - - -

<שירי לנג: עדיף שהוא יגיש את זה כמה שיותר מוקדם מבחינתנו כדי שאפשר יהיה לטפל בזה.

<פנינה אלקיס: קחו את זה בחשבון.

<קריאות: - - -

<נעמה מנחמי: בגלל זה עשינו את זה 36 שעות ועוד שעתיים, מה שמביא אותנו ל-38 שעות, ואז יש עשר שעות.

<יפעת רווה: ברור שזה מצב לא רצוי, לחכות לרגע האחרון.

<פנינה אלקיס: ומי שזה בשעה 12 בלילה.

<נעמה מנחמי: אז עד עשר בבוקר לא יטפלו בזה?

<פנינה אלקיס: לא, אני מניחה שיטפלו, אבל ככלל על פניו מבחינת התקשורת אין צו, חלפו 48 שעות ואין החלטה.

<יפעת רווה: פנינה, את צודקת שלא רצוי להגיע לרגע האחרון כמו בכל דבר בחיים.

<פנינה אלקיס: אוקיי, אז זה משהו - - -

<קריאות: - - -

<שירי לנג: פה אנחנו כאילו לוחצים את השופט לתת החלטה תוך זמן קצר.

<פנינה אלקיס: מגיעים לקצה כי - - -

<נעמה מנחמי: אפשר גם לא לכתוב את השעתיים, אפשר להגיד "ואולם אם חלפו 36 שעות, תאפשר" ובלי השעתיים, ואז אנחנו נותנים 12 שעות עד בית-המשפט.

<ליאת לב: אבל אנחנו מדברים על מישהו שהוא במהלך חקירה, זה לא בשגרה.

אברהם מיכאלי: הצעתי בתחילת החקירה, אמרו שזה משבש חקירה, לא הבנתי למה.

<נעמה מנחמי: אז נשאיר את זה שעתיים.

אורי מקלב: אני מסכים על 24 שעות?

אברהם מיכאלי: מההתחלה כבר, אחרי שעתיים.

<יפעת רווה: למה לא מה שמקודם דיברנו, שפשוט לחזור על העניין של 24 שעות?

<ליאת לב: של 24 שעות ולהפנות לחוק וזהו.

<נעמה מנחמי: שאומר מה?

אורי מקלב: צריך ליידע את העצור בתוך 24 שעות שיש לו את הזכות להגיש בקשה.

אברהם מיכאלי: מה זה עזר לו?

<יפעת רווה: כלל שהעצור ידע בתוך 24 שעות וניתנת לו הזדמנות.

<יפעת רווה: בכלל לא אמורים להגיע לסיטואציה שהוא מגיע ל-40 שעות והוא עוד לא הגיש בקשה.

<נעמה מנחמי: אבל נגיד שעד עכשיו הראש שלו היה קצת בעניינים אחרים ועכשיו הוא מתחיל להתאפס על עצמו, ואחרי עוד עשר שעות הוא מחליט שהוא כן רוצה להגיש את הבקשה, אבל כרגע הוא נמצא בחקירה שהולכת להימשך עוד שמונה שעות.

<פנינה אלקיס: אז הוא קונה סיכון.

<פנינה אלקיס: אתם צריכים להבין שהוא קונה סיכון, כי אי-אפשר להשאיר לבית-משפט שעתיים - - -

<נעמה מנחמי: לא השארנו לבית-משפט שעתיים, השארנו לו עשר.

דוד רותם: אפשר להשאיר לבית-משפט, כי אנחנו יודעים שבית-המשפט קובע צווי האזנות סתר באמצע הלילה.

<נעמה מנחמי: אבל למה שעתיים?

<נעמה מנחמי: השארנו לבית-המשפט עשר שעות.

<פנינה אלקיס: כמה?

<ליאת לב: עשר שעות, עד 48 שעות.

<נעמה מנחמי: עשר שעות.

<פנינה אלקיס: זה מסוכן.

<איילת לוי: ברור, אבל זה החוק.

<קריאות: - - -

<יפעת רווה: אבל זה מסוכן בלי קשר - - -

<פנינה אלקיס: כשהחוק נותן 48 שעות חיסיון אי-אפשר להביא את בית-המשפט על - - - האחרונה.

<יפעת רווה: את צודקת, רק שזה לא - - -

<ליאת לב: אם חשוד יחליט להגיש את זה?

<פנינה אלקיס: חשוד יחליט להגיש, יש את הסיכון שהוא קונה אותו.

<ליאת לב: זאת ההחלטה, מותר לו להגיש עד 48 שעות.

<פנינה אלקיס: מותר לו להגיש, אבל הוא צריך לדעת שהוא קונה סיכון.

דוד רותם: מה אתה מציע?

אברהם מיכאלי: אני מצדי בהתחלה.

דוד רותם: מה בהתחלה?

דוד רותם: תוך 24 שעות.

אברהם מיכאלי: שימלא את הטופס.

<יפעת רווה: תוך 24 שעות נותנים לו כבר עכשיו לפי החוק.

<איילת לוי: זה קיים בחוק כבר תוך 24 שעות.

<קריאות: - - -

אברהם מיכאלי: אבל אתם מדברים על יידוע, לא על מילוי טופס בפועל, זה החשש שלי.

<נעמה מנחמי: אמורים ליידע אותו תוך 24 שעות.

<יפעת רווה: החקירה לא לוקחת בדרך כלל 48 שעות רצופות, אז אם מיידעים אותו תוך 24 שעות תהיה לו - - -

אברהם מיכאלי: מה עושים בפועל?

אברהם מיכאלי: לא ליידע אותו, ליידע אותו זה אומר: יש לך זכות.

אברהם מיכאלי: אם לא ממלאים את הטופס לא מפסיקים את החקירה.

<נעמה מנחמי: מיידעים אותו גם על זכותו להגיש בקשה, אבל גם על זכותו להגיש אותה באמצעות המשטרה, ואם הוא מחליט בתוך 24 שעות - - -

אברהם מיכאלי: אז עוצרים את החקירה וממלאים את הטופס?

<נעמה מנחמי: לא, אבל זה - - -

אברהם מיכאלי: אז מה עשינו?

אברהם מיכאלי: אבדתי אותו, אז מה?

<נעמה מנחמי: ההנחה היא שלא צריכים להפסיק את החקירה כי יש עד 48 שעות, אמרנו:

<נעמה מנחמי: אם הגענו לשעה ה-36 ועדיין לא הגיש אז נעצור בתוך שעתיים את החקירה כדי שיוכל להגיש.

<קריאות: - - -

דוד רותם: זה נכון, אם עברו 36 שעות אז עוצרים את החקירה למשך שעתיים כדי שיוכל למלא את הטופס.

<נעמה מנחמי: לא למשך שעתיים, זה בתוך שעתיים.

<יפעת רווה: לא עוצרים למשך שעתיים.

<נעמה מנחמי: בתוך שעתיים.

<ליאת לב: אבל זה יקרה עוד לפני השעתיים.

<נעמה מנחמי: בסדר, אז לא תגיעי לזה.

<יפעת רווה: בסדר, בתוך שעתיים.

דוד רותם: אם ככה, לא תגיעו לנקודה, אז מה אתם דואגים.

<ליאת לב: אנחנו לא דואגים.

<פנינה אלקיס: ב-36 שעות יש קושי, באמת שיש קושי.

<פנינה אלקיס: יש 48 שעות שניתנות לו, המשטרה לוקחת, מושכת את זה עד עשר שעות, ובעצם מעבירה אלינו.

דוד רותם: מעבירה אליכם מה?

דוד רותם: ששופט יצטרך להחליט בבקשה כזאת תוך יום?

<פנינה אלקיס: לא, אדוני.

<שירי לנג: צריך גם להגיש את הבקשה, המזכירות צריכה לקלוט אותה, להעביר אותה לשופט, זה תהליך שלוקח זמן, זה אמור להיות מצב חריג.

דוד רותם: תגידו לי מה, אני לא מבין, אני לא יודע איך מגישים בקשה לבית-משפט ואיך זה עובר לשופט?

<יפעת רווה: זה אמור להיות מצב חריג.

<ליאת לב: זה מצב חריג באמצע חקירה, זה לא דבר שבשגרה.

<נעמה מנחמי: כל חשוד הרי נחקר, אני לא מבינה מה חריג בזה?

<קריאות: - - -

דוד רותם: אז שהם יסתדרו עם זה.

<ליאת לב: לא, זה רק במהלך חקירה.

<פנינה אלקיס: אנחנו ככלל יש לנו פה, וחבל שלא התייעצתם אתנו על ה-36 שעות.

<פנינה אלקיס: את משאירה לי עשר שעות - - -

<יפעת רווה: מה "אתם"?

<יפעת רווה: זה - - - ממני?

<פנינה אלקיס: לא, אבל אני אומרת, תחשבי שהגיש את זה - - -

דוד רותם: אני לא רוצה להתייעץ אתך, אני קובע לך.

<איילת לוי: ההצעה הייתה 40 שעות.

<פנינה אלקיס: אבל היינו מאוד רוצים שיירשם בפרוטוקול שעל פניו יש פה סיכון.

דוד רותם: יש פה סיכון, אנחנו יודעים.

<פנינה אלקיס: סיכון שהחשוד לוקח, שהמשטרה בעצם יכולה - - -

דוד רותם: אני יודע שכולם לוקחים את הסיכון, אבל שופטים יודעים לעבוד.

<פנינה אלקיס: אנחנו יודעים את זה.

<יפעת רווה: אני חושבת שיש פה איזו אי-הבנה וכדאי לעשות פה סדר בעניינים.

דוד רותם: נקדימון, תגיד להם ששופטים יודעים לעבוד תוך - - -

<יפעת רווה: אבל סליחה, אם אפשר, נראה לי שיש פה אי-הבנה, אני רוצה לעשות פה סדר.

<יפעת רווה: בכל מקרה, היום לפי החוק יש 48 שעות של האוטומטי, ואז החשוד יכול להגיש, אם הוא מסודר אחרי שעתיים, ואם יש לו הפרעות קשב אחרי 47 שעות - זה המצב היום וזה לא משנה את זה.

<יפעת רווה: מה שאמר היושב-ראש, שהוא מוטרד ממצב שהחשוד לא הגיש ב-24 שעות הראשונות או בהתחלה, לא עשה מה שכדאי היה לו לעשות, הגיע לשעות האחרונות, ודווקא בשעות האחרונות הוא נחקר, הוא לא הספיק, ואז הוא מבקש שהמשטרה תיתן לו את ההזדמנות גם בתוך חדר החקירות לא לפספס את המועד הזה, ובגלל זה הוא מבקש.

<יפעת רווה: אם אנחנו מגיעים ל-36 שעות, אז גם אם הוא בתוך חקירה הכלל הוא - - -

דוד רותם: יפעת, אני חייב לגמור, אחרת יהיה פה עוד חוק.

<יפעת רווה: אני רוצה שיבינו שזה לא מה שפוגע, ולכן בזמן הזה תינתן ההזדמנות, זה הכול.

<יפעת רווה: זה לא אומר שעכשיו כל החשודים אחרי 36 שעות יגישו את הבקשה.

דוד רותם: תיקנו את התקנות לפי מה שאמרת.

<יפעת רווה: הסנגוריה הביעה את הסכמתה לדבר שהצענו.

<נעמה מנחמי: לתיקון שרצינו.

דוד רותם: תודה רבה.

דוד רותם: מי בעד?

<נעמה מנחמי: היה לכם עוד מקום שרציתם - - -

<יפעת רווה: זה יהיה בחדר החקירות.

<נעמה מנחמי: באיזה סעיף?

<קובי עזרא: לוודא את הפקס, העברנו את הנוסח.

<יפעת רווה: נוודא שהדבר מוסכם.

<יפעת רווה: הם מבקשים לדעת מה קורה בסעיף הזה שאמרת בעניין וידוא הפקס.

<ליאת לב: סעיף 2(ב).

<יפעת רווה: שרציתם להוריד וחשבנו שלא כדאי להוריד.

<נעמה מנחמי: אמרנו שיהיה אישור קבלה שאנחנו בעצם ממליצים, אבל אין בתקנות המלצות, אז נכתוב "ויאשר קבלה", אבל כתבנו "ואולם אין באי-הפנייה כדי לוודא קבלה כדי לאיין את הצו", כלומר, זה שיש לו רק אוקיי על הפקס והוא לא דיבר אתכם, אין לו רישום שיחה והוא לא הקליט את השיחה אתכם, עדיין הצו תקף.

<יפעת רווה: אין בעיה, מקובל.

<איילת לוי: והבהרה, הוא לא יצא מחדר החקירות כאשר הוא ממלא את הבקשה ב-3(ד).

<נעמה מנחמי: כתבנו, אמרנו, הקראנו.

<יפעת רווה: בסדר, נראה לי.

אברהם מיכאלי: אני נגד פקסים, אבל יש חלופה אחרת?

אברהם מיכאלי: בעד בלית ברירה, תחת מחאה.

דוד רותם: מי בעד?

דוד רותם: ירים את היד, בבקשה.

דוד רותם: בעד – פה אחד

דוד רותם: התקנות אושרו.