ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 19, פרוטוקול מספר 124, 2013-12-25 09:00

עמרם מצנע: טוב, בוקר טוב.

<קריאות: בוקר טוב.

עמרם מצנע: אין לנו אפילו גנן אחד - - -

<קריאה: יש, יש, יש, יש.

עמרם מצנע: יש לנו.

עמרם מצנע: זהו.

עמרם מצנע: זהו.

עמרם מצנע: בוקר טוב לכם.

עמרם מצנע: קודם כל, כיף לראות אתכם הבוקר בגן שלנו.

עמרם מצנע: אנחנו נוהגים בוועדת החינוך, התרבות והספורט לקיים מידי פעם, אני קורא לזה: שיח מורים, אבל הרחבנו אותו כמובן גם למורים ביסודי ומורים בתיכון ומנהלי בתי ספר, וכמובן שחשוב לנו גם להיות בקשר עם מערך הגנים, ולכן אנחנו גם עושים שיח גננות וגנן, וזאת מטרת הפגישה.

עמרם מצנע: עכשיו, שמנו נושא, אבל מצידי ומבחינתי כל נושא שאתם תעלו, שתרצו לדבר עליו, שתרצו להתחלק בניסיונכן, בהתלבטות שלכן – מבורך.

עמרם מצנע: הנושא ששמנו הוא כמובן ההתמודדות עם השינוי המאוד-מאוד גדול שנעשה בעקבות דו"ח טרכטנברג, בעקבות המחאה החברתית, וזה בעצם הרחבת חוק חינוך חינם, חינוך חובה, מגיל שלוש, המשמעויות שיש לזה: חלק פדגוגיות, חלק ארגוניות – אנחנו מכירים את הדברים ובאמת מעניין לשמוע.

עמרם מצנע: אבל כפי שאני אומר, בכל דבר או נושא שאתן תרצינה להעלות אני אשמח מאוד.

עמרם מצנע: ואני רוצה לפתוח ולומר: אתן יודעות שיש לי לא מעט ניסיון בשלטון המקומי בכלל ובחינוך בפרט.

עמרם מצנע: גם עשר שנים בעיריית חיפה, גם חמש שנים בירוחם.

עמרם מצנע: זה בכלל ניסיון מרתק גם בעיר מבוססת וחזקה, הייתי קורא לזה; וגם בעיירה, שהיא חזקה לא פחות, אבל היא בהחלט מוחלשת מבחינת הסוציו-אקונומי שלה.

עמרם מצנע: ולמדתי להכיר, ולהוקיר ולהעריך את בעצם החינוך הטרום יסודי, חינוך של הגיל הצעיר, של הגנים והמעונות.

עמרם מצנע: ולא הייתי צריך הרבה להשתכנע באמירה שכולנו אומרים אותה אבל לא תמיד עומדים אחריה, שהחינוך, וההשקעה בחינוך וההתייחסות לחינוך צריכה להיות בפירמידה הפוכה שמתחילה בעצם בילדים עוד כשהם עולי ימים ורכים, וניתן באמת לקבוע את המבנה האישי שלהם לשנים ארוכות קדימה כבר מגיל רך.

עמרם מצנע: אנחנו בירוחם השקנו תכנית שנקראת: מינקות לאקדמיה.

עמרם מצנע: כלומר, אתה בעצם עוסק בחינוך עם לידתו של הפעוט או הפעוטה.

עמרם מצנע: ואין ספק שאתה משקיע ומשפיע הכי הרבה בגילאים הצעירים.

עמרם מצנע: אתן הלוא יודעות יותר טוב ממני שלמשל אחד המבחנים למידת הצלחותיו העתידיות של הילד או הילדה זה הידע שלו בשפת האם.

עמרם מצנע: ואם ילד מגיע כבר לגן בגיל שלוש כשכבר יש לו שפה מסוימת, מתאימה לגיל שלו או ילד שלא מדבר או בכניסה לכיתה א', כמובן – ילדים שיש להם כבר עושר בשפה ויכולת התבטאות, אתה יכול מבחינה מסוימת להעריך גם את יכולתו אחר כך להשתלב קדימה.

עמרם מצנע: עכשיו, יש מתח גם קבוע בגני הילדים בין חינוך לבין לימוד: מה אנחנו רוצים כבר ללמד בגילים האלה, וכמה אנחנו רוצים לעסוק יותר בחינוך של התנהגויות, של התייחסות, של פעילות בקבוצה, וכן הלאה וכן הלאה.

עמרם מצנע: אז אלה הם הדברים שאני פחות או יותר רציתי איתם לפתוח, ונשמח מאוד לשמוע אתכן.

עמרם מצנע: בבקשה, מי רוצה להתחיל?

עמרם מצנע: אם אפשר שם ומאיפה.

<הדסה בן לולו: שמי הדסה, אני גננת באלון שבות - - -

עמרם מצנע: דרך אגב, אני צריך לומר לכן – רק עוד קריאה אחת – שאני מאוד רוצה שהשיחה באמת תהיה פתוחה לחלוטין, אבל רק שתדעו שבדיוני ועדה, הם כולם, יש להם פרוטוקולים, ודבריכם יופיעו בפרוטוקול הכנסת, אז שזה לא ימנע.

<יהודית גידלי: ואתן משודרות - - -

עמרם מצנע: ויהיה שידור של המפגש גם באינטרנט.

עמרם מצנע: אז שזה לא ימנע מכן לומר באמת את מה שאתן רוצות, אבל מאחר ואנחנו בוועדת החינוך, התרבות והספורט אז אני תמיד אומר לאלה שבאים לפה: נא להתנהג בהתאם.

עמרם מצנע: בבקשה, הגברת הדסה בן לולו.

<הדסה בן לולו: שמי הדסה.

<הדסה בן לולו: אני גננת לגילאי ארבע באלון שבות, גוש עציון.

<הדסה בן לולו: אני שמחה שאתה פותח את הדיון הזה לשיחה כללית כי באמת, אם יש משהו שהייתי רוצה להעלות על הפרק זה דווקא נגזרת אחרת מן הנושא שהעליתם.

עמרם מצנע: בבקשה.

<הדסה בן לולו: אני מאוד-מאוד מוטרדת כגננת וגם כאימא מיום הלימודים שהולך ומתארך.

<הדסה בן לולו: אני התחלתי כגננת שסיימה ב-12:30.

<הדסה בן לולו: היום אני מסיימת ב-14:00 והיד עוד מושטת קדימה.

<הדסה בן לולו: ואני אומרת לך כגננת וגם כאימא שאני חושבת שזה יום ארוך מדי.

<הדסה בן לולו: אמנם, הילדים הולכים ומסתגלים, אבל אם אתה שואל אותי בבסיס שלהם, ביסוד שלהם, יש איזשהו שלב שאני צריך לחתוך – אני צריך את הבית, אני צריך את המשפחה, אני צריך את השקט, אני צריך את ארוחת הצהריים.

<הדסה בן לולו: אני צריך גם את היום הקצר.

<הדסה בן לולו: אני לא חושבת שיום ארוך הוא יום נכון.

<הדסה בן לולו: יש איזשהו שלב שילדים אפילו נרדמים, בגילאים מסוימים.

עמרם מצנע: טוב, יש גילאים הלוא שהם גם ישנים בכלל בגן, לא?

<הדסה בן לולו: בגן לא.

<קריאה: בגנים - - -

עמרם מצנע: בגן לא?

עמרם מצנע: אין דבר כזה?

<קריאה: בגן עירוני - - -

<קריאה: אין להם מקום - - -

<זיוה יצחק: רק בגנים העירוניים הם משולבים כרגע - - -

עמרם מצנע: זה הצהרונים.

<זיוה יצחק: זה הצהרונים.

<זיוה יצחק: אתה לפעמים יושב במפגש, רואה ילד "מנקר".

<זיוה יצחק: רואה ילד - - -

<קריאה: אבל גם ילדי הצהרון אין להם - - - שינה בגן.

עמרם מצנע: רגע, ניתן לגברת הדסה בן לולו להמשיך.

עמרם מצנע: כן.

<הדסה בן לולו: זה אולי הנושא הבוער ביותר.

<הדסה בן לולו: אני יכולה להגיד לך שאני בחרתי במקצוע הזה כדי לגדל את הילדים שלי וכדי לגדל את עם ישראל.

<הדסה בן לולו: אני מאוד אוהבת את המקצוע, ואני שמחה שבחרתי בו.

<הדסה בן לולו: אני רואה בו שליחות.

<הדסה בן לולו: אבל אני חושבת שבקרוב מאוד אנחנו ניישר קו עם המזכירות ועם עובדיי היי-טק, ואני לא חושבת שזה נכון כלפי הילד.

<הדסה בן לולו: עזוב אותי, כלפי הילדים שלי וכלפי הילדים של עם ישראל.

<הדסה בן לולו: אני חושבת שבאיזשהו שלב - - -

עמרם מצנע: מצטרף אלינו חבר הכנסת מסעוד גנאים, ברוך הבא.

עמרם מצנע: איש חינוך.

עמרם מצנע: כן, אבל את יודעת שיש בעניין הזה ויכוח כי יותר ויותר שני בני זוג עובדים, וזה נכון שאנחנו לא רואים במקום חינוך כ-babysitting, אבל עדיין צריך למצוא לזה את הדרך והפתרון.

עמרם מצנע: מצד שני, אנחנו גם רוצים שההוראה תהפוך להיות – איך אומרים בארגוני והסתדרות המורים: פרופסיה.

עמרם מצנע: זאת אומרת, לא מישהו שבא מ-8:00 עד 12:00 והולך הביתה, אלא מישהו שזה יום לימודים שלם, יום עבודה שלם וארוך.

עמרם מצנע: זה מתנגש כמובן.

עמרם מצנע: ואני יודע שגם היו הרבה מאוד טענות, וניתנה רשות להורים להוציא את הילדים יותר מוקדם בתנאים מסוימים שתואמו, אני מניח, עם הרשויות המקומיות.

עמרם מצנע: אבל הנקודה שאת מעלה היא באמת נקודה ערכית שיש לה איזון - - -

<הדסה בן לולו: אם יורשה לי לומר עוד משהו: תראה, אני למשל גרה ביישוב שהרבה מן ההורים מסוגלים לקחת את הילדים יותר מוקדם.

<הדסה בן לולו: מערכת החינוך במידה מסוימת, למשל, בימי חינוך ארוך, מכריחה אותם לקחת את הילדים בשעה מאוד מאוחרת, בשעה שהם כבר נמצאים בבתים והם היו מעדיפים לקחת אותם מוקדם יותר.

<הדסה בן לולו: זאת אומרת, במידה מסוימת אנחנו מיישרים קו עם אלה שעובדים עד שעות מאוחרות, ולא יוצרים איזושהי מסגרת מקבילה למי שבאמת זקוק לה.

עמרם מצנע: טוב, זו גם שאלה: האם אתה עושה את זה חופשי, ואז זה באמת הופך להיות babysitting בלבד - - -

<זיוה יצחק: זה עכשיו babysitter - - -

עמרם מצנע: זה גם סיפור.

עמרם מצנע: אבל אם אתה הופך את זה חופשי אז כביכול יש ילדים שנשארים ארבע שעות, יש ילדים שנשארים חמש שעות ושש שעות.

<הדסה בן לולו: לא.

<הדסה בן לולו: אם היינו מסיימים בשעה סבירה והיינו מקצים שעות נוספות לילדים שבאמת זקוקים לזה, זה היה נכון.

<הדסה בן לולו: דרך אגב, יום הלימודים בגן הילדים מועשר מאוד-מאוד-מאוד.

<הדסה בן לולו: ילד יוצא עם, באמת, אני חושבת שהם מקבלים מתנה הכי גדולה בעולם בגן.

<הדסה בן לולו: ויום ארוך יותר הוא לאו דווקא כזה - - -

עמרם מצנע: כמה ילדים בגן שלך?

<הדסה בן לולו: 34.

עמרם מצנע: 34.

עמרם מצנע: כמעט מלא.

עמרם מצנע: ואת עם סייעת אחת?

<הדסה בן לולו: כן.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: אבל אצלך כולם בטח – ארבע זה כבר גמולים, לא?

<הדסה בן לולו: נכון.

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: כן, בבקשה, את התחלת, תמשיכי.

<יהודית גידלי: שם בבקשה.

<זיוה יצחק: שמי זיוה ואני גננת מירושלים.

<זיוה יצחק: כבר במקצוע הזה 33 שנים, כך שיש לי המון-המון ניסיון גם לפני הוועדה וגם - - - שלוש השנים האחרונות.

<זיוה יצחק: אני חושבת שהעקב אכילס בחינוך כאן ובכלל זה מספר הילדים מול מספר המבוגרים, בהתאם למקצועיות של אנשי המקצוע שנכנסים לגן.

<זיוה יצחק: ואם נחשוב על המשוואה הזאת, יש לכל אחת מאיתנו כאן מה להגיד.

<זיוה יצחק: גם למקצוע, שאנשים נכנסים לא מקצועיים לגן כתגבור לגילאי שלוש-ארבע.

<זיוה יצחק: גם שאני רואה לפעמים את עצמי מדריכה את האיש המתגבר, ויש לי עוד ילד נוסף בגן.

<זיוה יצחק: וגם מבחינת הצרכים השונים של ילדים בני שלוש לעומת ילדים בני ארבע, שהם צרכים שונים לחלוטין.

<זיוה יצחק: במיוחד בתחילת שנה, כשהם באים מגנים פרטיים, עם 24 ילדים בקבוצה, עם ארבעה מבוגרים.

<זיוה יצחק: הם נכנסים לכיתת גן עם 35 ילדים, עם שני מבוגרים.

<זיוה יצחק: הגמילה שכולם מדברים עליה זה לא רק גמילה פיזית.

<זיוה יצחק: אני נהנית להחליף לילדים.

<זיוה יצחק: אני נהנית בקשר הזה של ההחלפה.

<זיוה יצחק: אבל זה לא שם.

<זיוה יצחק: ילד בגיל שלוש צריך הגנה, צריך ביטחון, צריך ליצור אמון.

<זיוה יצחק: לפעמים אני נקרעת בין להחליף בשירותים, לבין ילד תוקפן, לבין ילד שצריך שאני אשרוך לו את הנעליים, לבין ילד שמטפס על הסולם ועדיין לא רגיל לחוקים של הגן ולא יודע מה קורה.

<זיוה יצחק: אתה נקרע בין כל כך הרבה דברים שאתה לא הופך להיות ממוקד, ממוקד עניין.

<זיוה יצחק: התכניות של משרד החינוך, שנותנים לנו תכניות נפלאות, ממקצעים אותנו, יש לנו השתלמויות טובות, יש לנו - - - מסייע, נפלא, שאנחנו יכולים לגשת אליו, זה עדיין לא מספיק בשטח.

<זיוה יצחק: זה עדיין לא מספיק - - -

עמרם מצנע: מה, למה את מתכוונת, גורמים לא מקצועיים שנכנסים לגן?

<זיוה יצחק: למשל, החליטו בעיריית ירושלים להכניס בנות שירות לגנים.

עמרם מצנע: כשלישית.

<זיוה יצחק: כשלישית.

<זיוה יצחק: שהם לא הכשירו אותן, ולא עברו הדרכה כלשהי.

<זיוה יצחק: למשל; בצהרון, אצלנו, בגן, ביום לימודים ארוך, יש אנשים שלא עברו בכלל הכשרה חינוכית והם מנהלים את הצהרון, וזה השעות הכי-הכי קשות.

<זיוה יצחק: אז למי אנחנו נותנים מענה?

<זיוה יצחק: ההורים מרוצים.

<זיוה יצחק: ההורים מרוצים.

<זיוה יצחק: השאלה אם מערכת החינוך נותנת מענה להורים או מענה לצרכים של הילדים.

<זיוה יצחק: ואני לוקחת את הפירמידה שלך והופכת אותה, ואני אומרת: הבסיס זה הגיל הרך.

<זיוה יצחק: זה היסוד.

<זיוה יצחק: בואו ניתן את זה כאן.

<זיוה יצחק: ואם ניתן את זה נכון, ואני צועקת כל שנה בכל השתלמות: בואו נצמצם את הכיתות.

<זיוה יצחק: בואו נצמצם את הכיתות.

<זיוה יצחק: ואז כל ענייני הגמילה, והבכי, והפחד והחרדה ילכו ויתמעטו, ונוכל לתת יחס אישי לכל ילד, ולקדם אותו, וניצור אצלו ביטחון למבוגר אחראי בתוך עם ישראל, בתוך כל המדינה הנפלאה הזאת שיש לנו.

<זיוה יצחק: ואני חושבת שאם נעשה את זה שם, המערך ישתנה לגמרי.

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: אוקיי.

<דורון יניב: בוקר טוב.

עמרם מצנע: כן, קצת נסתכל שמאלה.

עמרם מצנע: בבקשה.

<דורון יניב: כן.

<דורון יניב: בוקר טוב.

<דורון יניב: דורון יניב, גנן בכפר סבא.

<דורון יניב: הגברת סימה חדד קיבלה אותי לעבודה.

מסעוד גנאים: גנן.

מסעוד גנאים: אין הרבה.

<דורון יניב: גנן.

<דורון יניב: גנן בגן בכפר סבא.

מסעוד גנאים: כמעט אין כאלה.

<קריאה: יש.

<קריאה: יש.

מסעוד גנאים: יש?

<קריאה: - - -

<דורון יניב: גילאי שלוש-ארבע.

<קריאה: - - -

<דורון יניב: לקראת הפגישה הזאת ביקשתי מגננות כפר סבא לשלוח מייל, לשלוח לי מיילים לגבי דעתן בתחום מכיוון שאני מייצג אותן, לא רק את עצמי.

<דורון יניב: וככה ריכזתי כמה דברים שהן כתבו.

<דורון יניב: ייתכן שחלק מהחברות חזרו.

<דורון יניב: באמת עולה העניין של הרבה ילדים צעירים שלא גמולים.

<דורון יניב: בגן שיש בו רק אנשי צוות, אז בעיקר בתחילת השנה הצוות - - -

עמרם מצנע: בכפר סבא העירייה מצאה איזה פיתרון לאדם שלישי או ש-?

<דורון יניב: לרוב לא.

<דורון יניב: לא.

<דורון יניב: זאת אומרת, אם גננת אולי ספציפית ביקשה, אבל בעיקרון לא.

<דורון יניב: לא שמעתי שיש.

<דורון יניב: להיפך, הגננות כותבות לי שבעיקר בתחילת השנה איש אחד מנוטרל, איש צוות אחד מנוטרל למען הנושא הטיפולי בילדים הצעירים.

<דורון יניב: עולה העניין מחלק מהגננות של באמת חוסר בשלות.

<דורון יניב: הם מגיעים עדיין לגן כשהם לא בשלים עדיין לגן עירייה והם עייפים מאוד, נרדמים מוקדם.

<דורון יניב: חוסר זמינות של המבוגרים למענה, שהילדים הצעירים באמת צריכים יותר חיבוק, יותר הכלה, יותר עניין טיפולי.

<דורון יניב: בגלל הנושא של הצרכים וכל הילדים בגן אז הצוות פחות זמין לנושא של הצרכים האמיתיים של ילדים צעירים בני פחות משלוש.

<דורון יניב: הם באים בני פחות משלוש.

<דורון יניב: כל הנושא של הקניית כישורי חיים: הנושא של שירותים, היגיינה, התלבשות, אכילה נכונה – זה דברים שהצוות מתעסק בהם, וזה לפעמים על חשבון השכבה היותר בוגרת.

<דורון יניב: הן מדברות על פער גדול בין בוגרים לצעירים מבחינת שפה, בעיקר מבחינה רגשית.

<דורון יניב: יותר קשה להם לקבל את חוקי הגן, את סדר היום, את הגבולות.

<דורון יניב: הרבה ילדים עסוקים בעצמם, בחיפוש שליטה.

<דורון יניב: הם פחות זמינים לקבל את הנושא של גבולות - - -

עמרם מצנע: איזה גיל הגן שלך?

<דורון יניב: שלוש-ארבע.

<דורון יניב: אבל הגיעו גם שנתיים ותשעה חודשים, שנתיים ושמונה חודשים.

<קריאות: - - -

<קריאה: כי את השנתיים ושמונה חודשים בשנה שעברה לא - - - שנתיים ועשרה חודשים.

<קריאה: השנה זה - - -

<קריאה: שנתיים ותשעה חודשים, ילידי דצמבר.

<זיוה יצחק: בשנה הבאה שנתיים ושמונה חודשים - - -.

<זיוה יצחק: בשנה הבאה - - - שנתיים ושמונה חודשים.

<דורון יניב: אדוני היושב ראש, הנושא החברתי, שמאוד מושם דגש בגנים בגילאים האלה, החבר'ה הצעירים פחות פתוחים אליו.

<דורון יניב: ושוב, פערים גדולים.

<דורון יניב: יש גננות שלא הורגלו לעבוד בשכבה הצעירה.

<דורון יניב: דיברו פה על התגבור שלא מיומן, אבל הרבה גננות לא מתורגלות בעצמן לעבוד בשכבה הצעירה, ואיפשהו אולי כאן יוצא קצת שכרם של הילדים בהפסדם: אם הגננות, מצד אחד, לא זמינות; מצד שני, עסוקות בטיפול; מצד שלישי, לפעמים ילדים מורכבים בגן בלי קשר לגיל.

עמרם מצנע: קרה לך שהורים במהלך השנה הוציאו את הילדים והחזירו אותם לגנים פרטיים?

<דורון יניב: לא.

<דורון יניב: לא.

<דורון יניב: אבל קרו לי מקרים שבתחילת שנה הורים אומרים שבגן הפרטי היה ככה, בגן הפרטי היה יותר חיבוק וזה.

<דורון יניב: טוב, לזה מתרגלים בהמשך.

<דורון יניב: אבל באיזשהו מקום, מהתגובות של הגננות אני מגיע למסקנה שהילדים הקטנים שצריכים את החיבוק, צריכים את ההכלה, צריכים את הזמינות הגדולה, יוצא שכרם בהפסדם, בסופו של דבר, הרבה פעמים.

<דורון יניב: תראה, יש גם יתרונות.

<דורון יניב: כמובן שחינוך חינם נותן לכולם הזדמנות שווה, ובהחלט במקומות שאתה הזכרת, שאתה היית ראש עיר בהם.

<דורון יניב: לא ייתכן - - -

עמרם מצנע: למרות שאתם יודעים שמבחינה מסוימת לא הצטמצמו הפערים, כי בפריפריה הגנים מגיל שלוש כבר מתקופה ארוכה.

עמרם מצנע: ומה שקרה בחוק הזה שדווקא היישובים היותר מבוססים נכנסו לתחום הזה, והפערים כתוצאה מזה לא קטנו.

מסעוד גנאים: אשכולות יותר גבוהים.

עמרם מצנע: כן.

<דורון יניב: לא, להיפך, אני רואה הרבה פערים.

<דורון יניב: למשל, יש גנים בכפר סבא שממוקמים באזורים כאלה שגם ככה יש פערים סוציו-אקונומיים, פערים תרבותיים, פערים שפתיים, ועכשיו גם נוצר פער גילאי שזה עוד יותר מקשה, בעיקר על שני אנשי צוות שזה העקב אכילס פה.

<זיוה יצחק: נכון.

<דורון יניב: שוב, מבחינת יתרונות ישנם בין כל אלה גם ילדים צעירים שיכולים להסתגל, וכמובן שהנושא של השוויון, של החינוך השוויוני, והנושא של יצירת קבוצות הטרוגניות, והחשיפה שלהם לתכניות הנהדרות של משרד החינוך כבר מגיל כזה, כמובן שהיא בבחינת יתרון, אבל שוב, הזמינות של הצוות לא תמיד - - -

עמרם מצנע: כמה ילדים אצלך בגן?

<דורון יניב: השנה זו השנה הראשונה שיש לי 26 ילדים.

<דורון יניב: כנראה שפשוט כי יש הרבה גני - - - בכפר סבא, אז אני מניח שהרבה הלכו לגני - - -

מסעוד גנאים: אז לפני זה היה פחות.

<יהודית גידלי: ועד איזו שעה אצלכם?

<דורון יניב: אנחנו גן עד 14:00.

<דורון יניב: אבל ברוב אנחנו 35 ילדים.

<דורון יניב: רוצים לבוא אלינו.

<דורון יניב: אבל שאלתי את הגננות מה דעתן על, איזה פתרונות אפשר להציע, כי אנחנו לא נשנה - - - את המצב הזה, אבל איך אפשר.

<דורון יניב: אז, קודם כל, באמת עיבוי הצוות לפחות לחלק מהשעות, מאוד-מאוד חשוב – מה שהחברה פה העלתה; הדרכה ומקצוע של אנשי הצוות הקיימים לאוכלוסייה הצעירה, סייעות וגננות, שפחות מיומנות ופחות אולי סבלניות לעבוד עם גילאים כאלה.

<דורון יניב: כי מהמתוסכלות של הרבה גננות ששלחו לי במייל אני רואה שחסרה אולי קצת מיומנות לעבוד עם גילאים כאלה, כי הן לא הורגלו רוב השנים; סייעת נוספת כמובן תעזור; אולי גם עבודה רגשית עם הגננות; הקטנת מספר הילדים בגן זה must, ושוב, הגן שלי השנה הוא אחר אבל אני מייצג את הכלל בכפר סבא.

<דורון יניב: הקטנת מספר הילדים זה מאוד עוזר.

<דורון יניב: אני רואה את זה השנה; וכמובן שיש דברים שהגננת עצמה יכולה לעשות: הגמשת סדר היום, יצירת קבוצות מתאימות.

<דורון יניב: אבל היא צריכה גם את התנאים לעשות את זה.

עמרם מצנע: כן, אוקיי.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: בבקשה.

<אורית לובטקין: שלום.

<אורית לובטקין: אני אורית, ואני גננת ממודיעין.

<אורית לובטקין: כל הגן שלי הוא גילאי שלוש.

<אורית לובטקין: השנה יש לנו 27 ילדים.

<אורית לובטקין: מודיעין לא הוסיפה כוח אדם לגנים אבל עשתה מאמץ מאוד גדול להקטין את מספר הילדים בגן.

<אורית לובטקין: זה עדיין מאוד-מאוד-מאוד קשה.

<אורית לובטקין: למרות שאני מברכת על ההחלטה של הוועדה הזאת, כי אני חושבת שזה בהחלט נותן סיכוי להצלחה יותר גדולה לילדים.

<אורית לובטקין: גם במודיעין יש אנשים מעוטי יכולת.

<אורית לובטקין: אני אישית מכירה כמה אנשים שבזכות זה שזה בחינם הילד שלהם מבקר במערכת אחרת, הוא היה בבית, וזה מאוד-מאוד משמעותי בעיניי.

<אורית לובטקין: בזכות זה שילדים נכנסים בגיל מאוד צעיר אפשר לאתר אותם יותר מוקדם, אפשר להתחיל לטפל בהם יותר מוקדם, לשלוח אותם לאן שצריך.

<אורית לובטקין: ואם צריך אפילו חינוך מיוחד, הדרך שלהם להשתלבות חזרה במערכת הרגילה הרבה יותר קצרה בזכות זה שאנחנו איתרנו אותם כבר בגיל צעיר.

<אורית לובטקין: נכון שיש בעיה, והורים מתקשים מאוד לקבל, כשיש לילד שלהם קושי, אבל עדיין זה שאנחנו שם ואנחנו מקבלות אותם לשנתיים, בעיניי זה משהו גדול.

<אורית לובטקין: עם זאת, אני חושבת שהמערכת צריכה להבין שהתכנית שלנו צריכה להיות לשנתיים, לא לשנה.

<אורית לובטקין: יש לנו תכניות ליבה, וצריך לגעת בזה, וצריך לגעת בזה.

<אורית לובטקין: אני - - -

עמרם מצנע: מה זאת אומרת תכנית לשנתיים?

<אורית לובטקין: כל התכנית, הראייה של מה שמצפים מגננת, אנחנו צריכות לעשות דברים, יעדים לאותה שנה.

<אורית לובטקין: אבל היעדים צריכים להתחשב בזה שבחודשים הראשונים, לפחות בחצי השנה הראשונה, אנחנו יותר באוריינטציה טיפולית.

<אורית לובטקין: אנחנו, קודם כל, נותנים להם תחושה של ביטחון, צריכים ללמד אותם עצמאות, להראות להם איך עושים: לשטוף ידיים, לפתוח קופסה של אוכל.

<אורית לובטקין: הכול.

<אורית לובטקין: אתה יודע, לפעמים זה מאוד מתסכל.

<אורית לובטקין: אתה אומר: בשביל זה הלכתי ללמוד בסמינר?

עמרם מצנע: אם אני זוכר טוב אז היעדים אמנם נקבעים לשנה, אבל גם בתוך השנה יש לך יעדים לחודש הקרוב - - -

<אורית לובטקין: נכון, אבל מצפים מאיתנו כבר בחודשים הראשונים גם פדגוגיה ופדגוגיה, אבל אנחנו יותר בטיפולי.

<אורית לובטקין: אין מה לעשות.

<אורית לובטקין: אז גננת שהיא ותיקה, ויש לה ביטחון עצמי, ויודעת את דרכה, אז פשוט תגיד: אוקיי, יפה מאוד שמצפים, אבל אני נענית לקבוצה שלי ולא בהכרח לפיקוח.

<אורית לובטקין: אבל גננות צעירות – גננות שדיברו איתי – מאוד-מאוד בלחץ מזה.

<אורית לובטקין: ואי אפשר לשבת אפילו במפגש עם הילדים האלה.

<אורית לובטקין: אני לא מדברת רק ב-12:30 שכולם נרדמים על הכיסא, ואין לנו מענה בגן להשכיב אותם.

<אורית לובטקין: אני השגתי איזשהו מזרן אחד, - - - בפינת בובות, אני פורסת את השטיח, פה כרית, שם כרית.

<אורית לובטקין: הם ממש אפרוחים קטנים.

<אורית לובטקין: ילדים שעכשיו חוגגים שלוש.

<אורית לובטקין: ילדים שבאו בלי שפה, ילדים שמתקשים להביע את הצרכים שלהם.

<אורית לובטקין: זה מאוד-מאוד קשה.

<אורית לובטקין: אז מודיעין לא נתנה כוח-אדם, וגם אין אגניות, וקשה מאוד להחליף חיתול, - -

<קריאה: אין מים חמים.

<אורית לובטקין: - - וצריך להעביר אותם את הנושא של הגמילה, אבל בשורה התחתונה אני בעד.

<אורית לובטקין: אני רק חושבת שהמערכת צריכה יותר להתאים את עצמה ולעזור לנו לעזור לילדים האלה להגיע, ולגדול ולהתפתח בקצב שלהם.

עמרם מצנע: הגן שאת מרכזת הוא גן חדש שנבנה בתכנית או ש-?

<אורית לובטקין: לא.

<אורית לובטקין: הגן שלי כבר זה שנה שישית שלו.

<אורית לובטקין: הוא היה לפני זה.

<אורית לובטקין: זו פעם ראשונה מזה הרבה שנים שאני עובדת עם כולם בני שלוש.

<אורית לובטקין: הייתי גננת בגן חובה כמה שנים, ואחר כך ביקשתי לעלות לצעירים, ואז קיבלתי.

<אורית לובטקין: ובעיקר עבדתי עם גילאי שלוש-ארבע – דו-גילי.

<אורית לובטקין: זאת אומרת, היו לי - - -

עמרם מצנע: זאת אומרת, היה לך לפני זה גם שלוש?

<אורית לובטקין: היו לי טרום-טרום עם טרום.

<אורית לובטקין: אבל בגלל שיש המון ילדים בני שלוש שנכנסו למערכת, לאט-לאט המערכת הפכה להיות כזאת שמכניסים את כולם בני שלוש והם גדלים שנתיים באותו הגן ואז עוברים לחובה.

עמרם מצנע: יש בזה יתרון שמרכזים את כל בני השלוש ביחד ולא מערבים?

<אורית לובטקין: יש לזה חסרון בזה שזה מאוד-מאוד קשה, והילדים נכנסים, וכולם באותו שלב התפתחותי קשה שצריך לעזור להם, ולתמוך בהם ולטפל בהם, ממש טיפולי.

<אורית לובטקין: אבל מצד שני זה שהם מתעצבים כקבוצה, ואני רואה אותם ומתחילה את כולם בקטע הטיפולי ואז לאט-לאט עולה, והיום כבר מצליחה יותר לעסוק בתחום הפדגוגי כי הם כבר פיתחו איזושהי עצמאות, זה יתרון גדול מאוד לזה שכולם בני שלוש, בעיניי.

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: תודה.

<דורון יניב: אני מסכים עם החברה לגבי - - -

עמרם מצנע: רגע, רגע, רשות דיבור.

עמרם מצנע: אפילו בגן.

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: בבקשה.

<גלית אברהמי: שמי גלית אברהמי.

<גלית אברהמי: אני גננת במעלה אדומים.

<גלית אברהמי: אני רוצה להתחבר למה שחברתי, הגברת אורית לובטקין אמרה.

<גלית אברהמי: אני עובדת בגילאים הצעירים.

<גלית אברהמי: גם אצלנו, במעלה אדומים, עיר שנתנה אפשרות להכניס את הילדים הצעירים כבר מזמן.

<גלית אברהמי: אבל הקושי שאנחנו נתקלים בו היום זה שבעבר זו הייתה בחירה להורים אם להכניס לחינוך הרגיל, לחינוך ממלכתי או לקחת גן מהחינוך הפרטי.

<גלית אברהמי: ואנחנו יודעים שאנחנו נמצאים גם בחברה שהופכת להיות מאוד תובענית כלפי ההורים, גם מקומות עבודה, וזה הופך את המצב להורים שהוא בלתי אפשרי לשקול את האפשרות אם להכניס לגנים פרטיים או לחינוך הממלכתי.

<גלית אברהמי: ומה שקורה זה שאנשים עושים את זה בגלל הצורך הכלכלי, שזה עוזר להם כלכלית, ואז זה בא על חשבון הילד.

<גלית אברהמי: אני חושבת שכשאנחנו לוקחים שינוי, מהפך כזה, שהוא יכול להיות נהדר, צריכים לקחת את טובת הילד בראש העדיפויות של הדבר.

<גלית אברהמי: כאן אני חושבת שאנחנו נותנים יותר מענה להורים, פחות לילדים.

<גלית אברהמי: אני נמצאת - - -

עמרם מצנע: טוב, ההורים יש להם זכות הצבעה.

<גלית אברהמי: כן, אבל אנחנו לא חושבים על הילדים.

<גלית אברהמי: ולפעמים כמו שמר דורון יניב אמר שבאמת זה בא על חשבון הילדים, והילדים לא מקבלים את המיטב שהם צריכים לקבל.

<גלית אברהמי: ומה שקורה זה שאני נמצאת בגן עם 34 ילדים צעירים.

<גלית אברהמי: אמנם, השנה הם ילדים שהמשיכו איתי, אז אני מתחברת למה שהגברת אורית לובטקין אמרה שבאמת כשזה שנתיים והילדים נשארים כקבוצה, אתה קוטף את הפירות ואתה נהנה מעשייה חינוכית של למידה, של הקניית ערכים בצורה יותר מבוססת, יותר פדגוגית.

<גלית אברהמי: ובאמת השנה הראשונה, למשל השנה - - -

עמרם מצנע: את התחלת איתם בגיל שלוש?

<גלית אברהמי: אני התחלתי איתם בגיל שנתיים ושמונה חודשים, שנתיים ועשרה חודשים.

<גלית אברהמי: ואני בשנה שעברה הייתי פשוט מתוסכלת.

<גלית אברהמי: אני הרגשתי שאני באה ואני עושה עבודה טיפולית, שאני לא מזלזלת בה, אני חושבת שהיא נתנה המון לפן החינוכי, הרגשי, החברתי, אבל באיזשהו מקום כל הפדגוגיה התמסמסה לה שם באיזשהו מקום.

<גלית אברהמי: זה לא בא לידי ביטוי.

<גלית אברהמי: השנה אני חושבת שאני יותר נותנת את הפדגוגיה.

<גלית אברהמי: אבל אני חושבת שצריכים גם לקחת בחשבון שהילדים האלה, בחלקם לא מתאימים להיכנס למסגרות האלה: הם לא ערוכים רגשית, לא חברתית; כל מיומנויות הלמידה, מיומנויות מוטוריות – הם עדיין ממש בשלבים מאוד-מאוד התחלתיים.

<גלית אברהמי: וילדים שנכנסים בפעם הראשונה למסגרת חינוכית כזו, אז ממש צריך להתחיל וללמד אותם הכול, כמו שהוא אמר – הגברת אורית לובטקין או מר דורון יניב אמר – זה ממש ללמד אותם איך לפתוח את קופסת האוכל, איך ללכת להתיישב על אסלה.

<גלית אברהמי: ואנחנו מוצאים את עצמנו באמת שלושה-ארבעה חודשים רק מתעסקים בעניין הטיפולי איך ללמד אותם איך להיות עצמאיים, איך להרגיש נוח ואיך להרגיש טוב בקבוצה.

<גלית אברהמי: כי ילד שהוא לא מרגיש טוב בקבוצה והילד מתוסכל, עצוב גם לפעמים, כי הוא נורא פגיע, ונורא קשה לו להיכנס לתוך הקבוצה הזו, הילד הזה הופך להיות עם יותר קשיים רגשיים, שזה אחר כך נותן את אותותיו בדברים אחרים, ואני חושבת שאנחנו לפעמים עושים נזק מאוד גדול לילד.

עמרם מצנע: איך הדו-שיח עם ההורים?

<גלית אברהמי: כמו שהגברת זיוה יצחק אמרה, אני גננת כבר 27 שנים, אז כל הקטע של השיח עם ההורים הוא שיח שמבחינתי הוא כבר היה משופשף.

<גלית אברהמי: ואני באמת יכולה לדבר איתם כמעט על כל הקשיים.

<גלית אברהמי: ההורים מבינים את הקושי.

<גלית אברהמי: ההורים מודעים לקשיים.

<גלית אברהמי: כמובן שיש הורים שמאוד קשה להם כשאתה בא ואתה אומר שיש לו קושי שפתי או קושי מוטורי, שצריך עזרה של מקצועות פרה-רפואיים, ואתה מפנה אותם למרכז להתפתחות הילד או לרופא התפתחותי.

<גלית אברהמי: יש הורים שמרגישים שעל מה את מדברת בכלל?

<גלית אברהמי: בבית הוא מתנהל אחרת.

<גלית אברהמי: הוא ילד מקסים.

<גלית אברהמי: בואי, תשמעי אותו בבית.

<גלית אברהמי: יש לי השנה ילד בן שנתיים ותשעה חודשים.

<גלית אברהמי: ילד שלא מדבר מילה.

<גלית אברהמי: שום דבר.

<גלית אברהמי: הוא לא מבין מה רוצים ממנו.

<גלית אברהמי: הוא יושב.

<גלית אברהמי: כולי רחמים על הילד הזה.

עמרם מצנע: וההורים בטח משוכנעים שהוא גאון הדור.

<גלית אברהמי: עכשיו, במקרה ההורים הם עולים מאתיופיה, אבל ההורים הם כבר הרבה שנים פה, עובדים פה, והם אומרים לי: אנחנו לא מבינים על מה את מדברת.

<גלית אברהמי: בואי, תקשיבי איך הילד מדבר בבית.

<גלית אברהמי: אמרתי לו: אתה יודע, אני אשמח אם תקליט את הילד שאני אוכל לשמוע, כי פה הוא לא מדבר.

<גלית אברהמי: אפילו כשהוא צריך דברים הוא חושש לפנות, הוא חושש להגיד, הכול בפנטומימה.

<גלית אברהמי: אם אני או - - -

עמרם מצנע: הוא ילד אתיופי יחיד בגן?

<גלית אברהמי: לא, יש עוד ילד, אבל הוא לא מדבר אמהרית.

<גלית אברהמי: זאת אומרת, זו לא הבעיה.

<גלית אברהמי: השפה המדוברת בבית היא עברית.

<גלית אברהמי: זאת אומרת, יש לו קשיים.

<גלית אברהמי: אני שלחתי אותו למרכז להתפתחות הילד.

<גלית אברהמי: יש שם קשיים אדירים, וזה מאוד קשה.

<גלית אברהמי: זאת אומרת, כמה שאנחנו מקבלים את ההשתלמויות ממשרד החינוך – שבאמת אני מתחברת למה שהגברת זיוה יצחק אומרת – משנה לשנה הן הופכות להיות השתלמויות נהדרות.

<גלית אברהמי: הנושאים הופכים להיות באמת, להוריד את הדברים לשטח, וזה לא איזו תיאוריה שאנחנו בכלל לא מבינות על מה.

<גלית אברהמי: באמת, הדברים מעשיים, פרקטיים.

<גלית אברהמי: שאתה הולך למחרת לגן ואתה יכול ליישם אותם.

<גלית אברהמי: ובאמת זה נהדר מבחינת ההשתלמויות.

<גלית אברהמי: אני, למשל, הרגשתי שחסר לי המון דברים מקצועיים לתת לאותם קשיים שיש.

<גלית אברהמי: אחת הסיבות שאני הלכתי ללמוד חינוך מיוחד – אני מסיימת עכשיו תואר שני בחינוך מיוחד – בגלל הסיבה הזו, שהרגשתי שאין לי את המקצועיות ואין לי את הכלים לתת מענה לילדים האלה.

<גלית אברהמי: כי המרכז להתפתחות הילד – נכון, אמור להכיל אותם ואמור לתת מענה, שהוא לא תמיד נותן מענה.

<גלית אברהמי: הוא נותן מענה של מספר טיפולים.

<גלית אברהמי: אבל לפעמים זה טיפה בים והקשיים - - -

עמרם מצנע: זה גם גיל די צעיר כדי לאבחן כבר את - - -

<זיוה יצחק: נכון.

<גלית אברהמי: כן, הוא גיל מאוד צעיר, אבל כשאתה רואה שיש ילדים עם בעיות מוטוריות בסיסיות, שהוא לא מצליח לטפס והוא מסורבל, זה דברים שאם אין לו את המיומנויות האלה, שום דבר לא יכול כי הרי זה נדבך על נדבך.

<גלית אברהמי: ואם אין לו את הבסיס שהוא בסיס טוב, ואיתן ותואם גיל, אז אתה לא יכול להתקדם איתו לשום מקום, והפערים רק הולכים ומצטמצמים.

עמרם מצנע: כן, אוקיי.

עמרם מצנע: כן, תודה.

עמרם מצנע: בבקשה.

<ענת אדלשטיין: קוראים לי ענת אדלשטיין, אני גננת בעמק חפר.

<ענת אדלשטיין: בשונה מחברותיי פה אני, נראה לי, צעירה ומספר שנים מועט של ניסיון.

<ענת אדלשטיין: אבל יחד עם זאת רציתי להעלות כמה נושאים - - -

עמרם מצנע: קצת על הגן שלך.

<ענת אדלשטיין: מאיזה הקשר?

עמרם מצנע: איזה גילאים, מספר הילדים.

<ענת אדלשטיין: טרום, טרום וטרום.

<ענת אדלשטיין: יש ילדים שאני מלווה אותם זאת השנה השנייה.

<ענת אדלשטיין: יש 30 ילדים בגן.

<ענת אדלשטיין: השנה הגן שלי נחשב מאוד מורכב: אני משלבת שלושה ילדים בספקטרום, ועוד משפחות עם אלימות במשפחה כלפי הילדים: יש לי זוג ילדים מוכים, יש לי אימא מוכה.

<ענת אדלשטיין: גן עם הרכב אוכלוסייה קשה.

<ענת אדלשטיין: אתגר לא פשוט.

<ענת אדלשטיין: מצד שני, מלמד ביותר.

עמרם מצנע: וגילאים גם כן - - -

<ענת אדלשטיין: טרום, טרום וטרום.

עמרם מצנע: שלוש, ארבע וחמש?

<קריאה: לא, שלוש וארבע.

<ענת אדלשטיין: לא, טרום זה הצעירים, זה סוף שנתון.

<ענת אדלשטיין: זה גילאי ארבע.

<ענת אדלשטיין: שלוש-ארבע.

<ענת אדלשטיין: אבל בהחלט גן מורכב.

<ענת אדלשטיין: בעיקרון, בעמק חפר, לכל הגנים שמכילים ילדים בגילאי שלוש יש שתי סייעות.

<ענת אדלשטיין: לי, ספציפית, השנה יש ארבע.

עמרם מצנע: ארבע סייעות.

<זיוה יצחק: נו, בבקשה.

<זיוה יצחק: בבקשה, זאת מערכת חינוך.

<ענת אדלשטיין: ילדים בספקטרום מקבלים - - -

<קריאה: לא, זה בגלל הספקטרום.

<קריאה: זה לא - - -

<ענת אדלשטיין: מה?

<קריאה: הרוב הוא בגלל הספקטרום, כי זה מטפלת רפואית.

<ענת אדלשטיין: ברור - - -

<קריאה: - - -

עמרם מצנע: כן, אוקיי.

עמרם מצנע: זה סייעות שמוצמדות לילדים או?

עמרם מצנע: זאת אומרת, שזה בא עם הילד – הסייעת.

<קריאה: בא עם - - -

<זיוה יצחק: כן, אבל היא לא צמודה - - -

<ענת אדלשטיין: אני אסביר, אני למדתי את זה בתנועה: זה שעות שמקבלים - - - כי הילדים מתחת לגיל חמש.

<ענת אדלשטיין: עכשיו, יש שעות - - -, הן בגין הילד נמצאות בגן, כאשר השילוב שלהן תלוי - - - התפקוד של הילד – אם הוא צריך ליווי צמוד יותר או פחות.

<ענת אדלשטיין: כיוון שהן נמצאות בגינם, הרעיון והשאיפה שלי שהן לא ייתנו מענה לשאר הילדים אלא באמת יקדמו ויובילו לשילוב איכותי.

<ענת אדלשטיין: שייתרם מכך הילד שנמצא אצלי בגן.

<ענת אדלשטיין: עכשיו, לנושא הזה שרציתי להעלות מתוך מגוון הנושאים, זה שהסייעות שמגיעות – מערכת החינוך, בעצם יוצרת בגן איזשהו קונפליקט.

<ענת אדלשטיין: כי מצד אחד חוק השילוב מאפשר לכל ילד בעל צרכים מיוחדים להיות משולב בגן רגיל, ובעיניי זה מבורך.

<ענת אדלשטיין: מצד שני, ילד שהוא מתחת לגיל חמש, החוק לצידו, והוא יכול להיות אצלי בגן כבר מגיל שלוש, המערכת לא בהכרח נותנת לו, בין אם זו סייעת צמודה במימון שלא על ידי ההורים; וגם אם כבר יש סייעת – שאצלי בגן, למשל, זה קורה – הייתי צריכה להיאבק במערכת במשך ארבעה וחצי חודשים כדי לקבל הדרכה.

<ענת אדלשטיין: כי זה שהילד נמצא זה בשמחה, ומבורך וכולנו נרתמים לזה, גם הילד וגם אני, אבל ההכשרה שלי היא חינוך רגיל – יש לי שני תארים, אבל שניהם מתחום החינוך הרגיל ולא החינוך המיוחד.

<ענת אדלשטיין: לסייעות הצמודות אין שום הכשרה.

<ענת אדלשטיין: כל אחת שרוצה פשוט לעבוד ומחפשת עבודה, מתקבלת בברכה.

<ענת אדלשטיין: אין מי שידריך אותה, אין מי שידריך אותי כגננת.

<ענת אדלשטיין: בעצם, רק אחרי ועדת השמה שזה גיל חמש.

<ענת אדלשטיין: ובפער הזה של השנתיים נמצאים ילדים משולבים, שאין לנו כגן מענה.

<ענת אדלשטיין: למזלי, המפקחת של עמק חפר, הגברת נירית סייג היא מפקחת שנותנת גב ומענה חזק ביותר לגננות שלה, ולכן ביחד הצלחנו להוביל למהלך עם - - - שייכנסו לגן, אבל באותה מידה המצב היה יכול להיות הרבה יותר גרוע, ובעצם הילד היה נמצא.

<ענת אדלשטיין: ולא אני ולא לו יש את הכלים איך להתמודד במערך מורכב של 30 ילדים צעירים בגן עם כל המורכבות שהעלו פה, ויש שלושה כאלה אצלי בגן.

<ענת אדלשטיין: זה לא אחד ולא שניים.

עמרם מצנע: איך באמת הקשר עם ההורים, גם הילדים מהספקטרום וגם הילדים האחרים?

<ענת אדלשטיין: אצלי בגן הקשר עם ההורים הוא קשר רציף, איכותי וטוב.

<ענת אדלשטיין: גם דרך אתר אינטרנט שהמועצה האזורית עמק חפר מעמידה לרשות כל גן, שבנתה לכל גן אתר.

<ענת אדלשטיין: אנחנו מעלים לשם את כל האינפורמציות, הודעות תמונות; ויש את התקשורת הבינאישית, שהיא מתקיימת כל הזמן.

<ענת אדלשטיין: בשנה שעברה היא באמת הייתה ברמת הודעות, ועדכונים ופרויקטים שהכנסנו לתוך הגן ושלקחו בהם חלק; השנה, מעצם זה שיש לי 11 ילדים מורכבים, אז באופן אוטומטי התקשורת היא אינטנסיבית, היא יומיומית, מול מנתחות ההתנהגות, מול ההורים, מול כל המערכת הפרה-רפואית שמטפלת.

<ענת אדלשטיין: אני באופן אישי, כיוון שמבחינתי זו מצווה, אז אני גם מתייחסת לזה ככה.

<ענת אדלשטיין: וכל שעה שהיא נוספת לעבודה שלי, כל עוד היא תורמת לילד שבפנים, אז אין לי בעיה לקחת בזה חלק.

<ענת אדלשטיין: הגן אצלי ספציפית משלב את האוכלוסייה הגבוהה ביותר של עמק חפר ואת האוכלוסייה הנמוכה ביותר.

עמרם מצנע: באיזה ישוב הגן?

<ענת אדלשטיין: אני באביחיל.

<ענת אדלשטיין: ומגיעים גם ילדים משושנת העמקים, שזו נחשבת האוכלוסייה החלשה של העמק.

<ענת אדלשטיין: זאת אומרת, הפערים הם בקצוות.

<ענת אדלשטיין: ואני חושבת שצריך לשקול ולהעלות לשיח ציבורי את הנושא של לימוד הסייעות וההכשרה שלהן.

<ענת אדלשטיין: כי כמו שהן אמרו: אי אפשר כל הזמן ללמד.

<ענת אדלשטיין: גם - - - דברים בסיסיים.

<ענת אדלשטיין: הן באות לפעמים בלי שום ניסיון קודם בגן.

<ענת אדלשטיין: על אחת כמה כשזה חינוך מיוחד, אבל אנחנו פוגשים את זה גם בסייעות התומכות שאין להן שום הכשרה חינוכית ושום ניסיון.

<ענת אדלשטיין: זה נושא אחד שרציתי להעלות.

<ענת אדלשטיין: נושא שני: קצת בשונה משעת סיום הגן, אני יודעת שבעקבות ההתעוררות של ההורים מאפשרים יציאה ב-13:30.

<ענת אדלשטיין: מבחינתי, מ-13:30 עד 14:00 אני נכנסת למצב של לחץ כי השער נפתח ב-13:30, בעקבות בקשות של הורים שהמערכת מאפשרת שתי יציאות.

<ענת אדלשטיין: ביישובי עמק חפר או ביישובים שהם לא עיר יש הסעות.

<ענת אדלשטיין: ההסעות מגיעות ב-13:50 לגן.

<ענת אדלשטיין: הצהרונים, מותרת להם אפשרות בחירה להודיע מראש בתחילת השנה את שעת היציאה – זה יכול להיות גם 13:40, וזאת שעה קבועה.

<ענת אדלשטיין: אז השער נפתח - - -

עמרם מצנע: - - - הילדים שהולכים לצהרונים במקום אחר.

<ענת אדלשטיין: כן, כי בעמק חפר לא לכל גן יש לו צהרון.

<ענת אדלשטיין: אז זה ריכוז, שהם עוברים עם הסעות או ברגל.

עמרם מצנע: כן, כן, כל - - -

<ענת אדלשטיין: אז השער אצלי נפתח בשעה 13:30.

<ענת אדלשטיין: בשעה 13:40 - - -.

<ענת אדלשטיין: בשעה 13:50 הסעות.

<ענת אדלשטיין: שתי הסעות כי זה שני ישובים – יש לי גם מחבצלת.

<ענת אדלשטיין: וזה כמעט כל הגנים ככה בעמק חפר.

<ענת אדלשטיין: ובשעה 14:00 נשארים אמנם ארבעה ילדים, אבל הם יוצאים בשעה 14:00.

<ענת אדלשטיין: זו סכנה.

<ענת אדלשטיין: יכולה להיות זליגה.

<ענת אדלשטיין: אני לא רוצה להיות במקום הזה שפעם אחת ילד, אתה יודע, מ-13:40 ל-13:50.

<ענת אדלשטיין: הסייעת עומדת שם חצי שעה, ילד-ילד.

<ענת אדלשטיין: זו שעה שהיא מלחיצה.

<ענת אדלשטיין: אני בחצי השעה הזאת מרגישה שאני babysitter.

<ענת אדלשטיין: אין לי בעיה שכל הילדים ילכו ב-14:00.

<ענת אדלשטיין: נכון שאנחנו אחרי חנוכה וחלקם עוד קצת נרדמים, אבל בעוד חודש זה יהיה מאחורינו, ותמיד ההתחלות הן קצת יותר קשות, אבל אי אפשר לאפשר את היציאות המרובות האלה.

עמרם מצנע: מה הסיבה שההורים מתעקשים להוציא אותם ב-13:30?

<ענת אדלשטיין: הם לא מתעקשים.

<ענת אדלשטיין: אני אסביר לך: מספיק שיש ילד אצלי וילד בגן אחר של גן חובה, והיא צריכה להיות בו זמנית בשעה 14:00.

<ענת אדלשטיין: נתנו לה את הפתח ב-13:30 – היא תיקח את שלי ב-13:30, וב-14:00 היא תחכה בגן החובה.

<ענת אדלשטיין: מספיק שיש לה בבית ספר.

<ענת אדלשטיין: יום שישי, כששעת הסיום הכוללת גם בבתי הספר היא ב-12:45, אימא אחת או אבא אחד לא יכולים להיות בו זמנית בשני מקומות, ואז מתחילים האישורים - - -

עמרם מצנע: זאת אומרת, מנצלים את האפשרות לצאת יותר מוקדם להתארגן מבחינת - - -

<ענת אדלשטיין: אז ביום שישי אין להם אפשרות לנצל יותר מוקדם, יש להם אפשרות לפנות למפקחת המחוז או כל מיני שטיקים כאלה ואחרים, שהגננות עוזרות לעצמן עם טופס אישור יציאה, ואז יוצא שאתה פשוט נהיה שומר.

<ענת אדלשטיין: ובעיניי הסכנה הגדולה זה שהשער פתוח וסגור.

<ענת אדלשטיין: הרי בבוקר אנחנו לא מאפשרות את זה מאותן הסיבות, אבל בצהריים, בגלל צעקה כזאת של ההורים, מתאפשר.

<ענת אדלשטיין: אני אומרת: או 13:30 או 14:00.

<ענת אדלשטיין: אי אפשר לאפשר להסעות תחנת יציאה, לצהרונים תחנת יציאה, להורים של 13:30 ולהורים של 14:00.

<ענת אדלשטיין: זה גם איש צוות שלם שעומד שם.

<ענת אדלשטיין: אני בחצי השעה הזאת babysitter.

<ענת אדלשטיין: כל רגע הולכים לי עוד שישה-שבעה ילדים.

<ענת אדלשטיין: רשימות לכל יום.

<ענת אדלשטיין: כמעט בלתי אפשרי.

<ענת אדלשטיין: דבר נוסף שרציתי להעלות זה שאני השנה חווה הצלחה, למרות שהילדים הגיעו אליי בשנה שעברה, אלה - - -

עמרם מצנע: אני מהמשפט הראשון שלך הבנתי שאת חווה הצלחה.

עמרם מצנע: אפשר היה להרגיש את זה מיד.

<ענת אדלשטיין: לא קל, אבל - - -

עמרם מצנע: לא קל – בטוח.

<ענת אדלשטיין: רציתי להעלות סוגיה, דווקא שהשנה אני יותר עם ילדים מהחינוך המיוחד במינונים שונים.

<ענת אדלשטיין: תהליך של שנתיים מאפשר לקדם את הילדים.

<ענת אדלשטיין: הילדים מגיעים מגנים פרטיים.

<ענת אדלשטיין: לגנים הפרטיים יש איזו נטייה לא להיזהר בלשונם מול ההורים, לא לשלוח אותם למקומות כאלה או אחרים שאפשר לעזור ולקדם את הילד משיקולים עסקיים-שיווקיים שלהם.

<ענת אדלשטיין: המערכת מקבלת אותם.

<ענת אדלשטיין: עדיף אז כבר כמה שיותר צעיר.

<ענת אדלשטיין: יש זמן.

<ענת אדלשטיין: אם זה לא יהיה השנה אצלי אז לפחות בגן בשנה הבאה, שיהיה לו את המענה, שהוא כבר מגיע עם סל של טיפולים איתו, שאפשר באמת לקדם ולהשפיע.

<ענת אדלשטיין: ילדים שהתחילו אצלי את התהליך בשנה שעברה, השנה הם אצלי בשנה השנייה כשכבר המערכת רתומה, כבר יודעים בדיוק לאתר אותם, ויודעים איזה מענה לתת להם.

<ענת אדלשטיין: ובעיניי, למרות הקושי שהם פחות מדברים, ונכון שלא כולם מגיעים גמולים, אני בראיית מקרו רואה את זה כדווקא מסייע לתהליך החינוכי של הילדים האלה.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: באמת הצגת את זה בצורה - - - בבקשה.

<איריס עידו: שמי איריס עידו, אני גננת במבשרת ציון.

<איריס עידו: אני רוצה להדגיש שוב את העניין – אני חושבת שזה פחות התמסמס פה: יש מועצות באמת שנותנות או ערים שנותנות סיוע נוסף, אבל למשל במבשרת ציון אין לנו סיוע נוסף בגני הטרום חובה, וזה דבר שבאמת מאוד-מאוד מכביד על העבודה.

<איריס עידו: לי השנה יש 34 ילדים בגן.

<איריס עידו: חצי קבוצה, לפני שהתחיל החוק החדש של "אופק חדש", רוב הקבוצה היו בגילאי ארבע.

<איריס עידו: ומהרגע שהחוק נכנס, וזה מבורך בעניין הזה שבאמת זה נותן מענה גם להורים וגם לנו, לעבוד שנתיים עם הילדים, יש את הבעיה שככל שהחוק נכנס לתוקפו וההורים הבינו שיש אפשרות להגדיל את הקבוצה, נוצרה קבוצה מאוד-מאוד גדולה של ילדים צעירים.

<איריס עידו: לי יש היום 34 ילדים בגן: חצי קבוצה הם ממש קטנטנים, וחצי קבוצה בוגרים.

<איריס עידו: ואני כל - - -

עמרם מצנע: זה יתרון או חיסרון?

<איריס עידו: זה חיסרון כי אנחנו רק שני אנשי צוות.

<איריס עידו: זה יכול להיות יתרון מעולה אם היה לנו איש צוות נוסף או שמספר הילדים היה מצומצם יותר.

<איריס עידו: אם זה כבר 34 - - -

עמרם מצנע: אבל הילדים היותר בוגרים – כי לא להגזים, הם גם ילדים, כן, אבל קצת יותר בוגרים – הם לא עוזרים עם הקטנים?

<איריס עידו: הם יכולים לעזור, אבל עדיין הרצון ומה שהילדים זקוקים לו, הצרכים של הילדים הצעירים שונים לחלוטין מהילדים הבוגרים עם הצרכים שלהם.

<איריס עידו: אם, למשל, אני היום רוצה לשבת במפגש, יש לי חצי קבוצה שיכולה לשבת נהדר, ולהקשיב ולהתקדם, ויש לי חצי קבוצה של תינוקות שלא מסוגלים אפילו לשבת על הכיסא, שהם גולשים מהכיסא.

<איריס עידו: שהם מגיעים עדיין עם מוצצים, שהם מפספסים, והם מגיעים עם טיטול כי אין לנו אופציה אחרת.

<איריס עידו: אז זה ממש מקשה.

<איריס עידו: העניין הזה של שני אנשי צוות מאוד-מאוד מקשה על התפקוד בגן.

<איריס עידו: דבר נוסף, זה שבאמת "אופק חדש" וכל מערכת החינוך מתקדמת לקראת זה שאנחנו נשב בקבוצות, ונהיה כמה שיותר מקצועיים, ונשב עם הילדים, ונקדם באמת מאה אחוז מהילדים, וזה באמת צריך להיות מאה אחוז מהילדים.

<איריס עידו: ושלא יהיה ילד אחד שאני כגננת אפספס אותו.

<איריס עידו: אני רוצה לשבת עם כל ילד בגן ולקדם אותו מהמקום שהוא נמצא למשהו יותר גבוה.

<איריס עידו: ואנחנו פשוט לא יכולות לעמוד בזה.

<איריס עידו: הרצון שלנו הוא מאוד-מאוד גבוה.

<איריס עידו: אנחנו משתדלות, אנחנו עושות, אבל עדיין הכמות של הילדים ושני אנשי צוות – זה פשוט בלתי אפשרי.

<איריס עידו: אני יושבת, למשל, בקבוצה עם ילדים, הסייעת מסתובבת.

<איריס עידו: ברגע שילד מפספס או ילד עם קשיים מיוחדים שהוא מגיע לקשיים התנהגותיים, היא צריכה לפנות אליו או לקחת אותו לאיזשהו מקום לטיפול או להחלפה, אני לא יכולה לשבת ולהמשיך לעבוד עם קבוצה.

<איריס עידו: אני חייבת לקום ואז נוצר מצב שבעצם אני הופכת להיות babysitter, כי אני כל הזמן צריכה לדאוג לבטיחות ולביטחון של הילדים: כל הזמן לבדוק שהילדים לא מטפסים, והילדים לא מכים.

<איריס עידו: כי יש פער: יש את הקטנטנים-קטנטנים, ויש את הבוגרים.

<איריס עידו: אז נכון שהבוגרים נותנים הרבה פעמים עזרה, ואנחנו מתווכים ילדים בוגרים, ועצמאיים וגדולים לעזור לצעירים בכל מיני מטלות, אבל כל העניין של הקניית הרגלים, והקניית הרגלי ניקיון, והרגלי למידה, והרגלי עבודה, שזה ממש גוזל כמעט חצי שנה, אז יוצא מזה שהקבוצה הבוגרת נפסדת מזה ואנחנו מרגישות מתוסכלות.

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: בבקשה.

<שולמית ביסמנובסקי: שלום אדוני, כבוד יושב ראש הוועדה עמרם מצנע.

<שולמית ביסמנובסקי: חברים יקרים, שמי דוקטור שולמית ביסמנובסקי, מומחית לחינוך בגיל הרך.

<שולמית ביסמנובסקי: לשעבר ניהלתי את מחלקת החינוך לגיל הרך בעיריית רמת גן באגף החינוך, תשע שנים.

<שולמית ביסמנובסקי: הייתי אחראית על כל גני הילדים העירוניים בעירייה.

<שולמית ביסמנובסקי: ואני רוצה לפנות אליכם, ודרכיכם גם לשר החינוך.

<שולמית ביסמנובסקי: ואני מודה לך, אדוני היושב ראש, עמרם מצנע, שקיבלת אותנו לדיון הזה.

<שולמית ביסמנובסקי: אנחנו אחראים על חלק מהגנים שנמצאים במשרד החינוך, וגנים פרטיים שלנו נכנסו לתקציב של משרד החינוך, וחלקם מחזיקים ילדים בוגרים, גיל שלוש ומעלה, עם הרבה יותר סייעות כמובן.

<שולמית ביסמנובסקי: אני פונה אליכם כי אני חשה שאנחנו נמצאים בשעה קריטית למדינת ישראל.

<שולמית ביסמנובסקי: חוק חינוך חינם – הרעיון של החוק לדאוג כלכלית לכיס ההורים הוא נהדר, ואנחנו בארגון גני הילדים הפרטיים בישראל תומכים בו בשתי ידינו.

<שולמית ביסמנובסקי: אבל אופן היישום שלו – וכפי שאנחנו רואים פה את התמונה – אם לא יערכו בו שינויים, הוא עלול לגרום לכך שהחוק הזה יהיה בכייה לדורות.

<שולמית ביסמנובסקי: 35 ילדים רכים מגיל שנתיים ושמונה וחודשים – כמעט שנתיים וחצי – עם צרכים כל כך שונים ומגוונים: מבחינה קוגניטיבית, מבחינה רגשית-חברתית, מבחינה מוטורית, שחלקם אף אינם גמולים, נאלצים מידי יום ביומו להתמודד על תשומת ליבה של גננת אחת וסייעת אחת במשך כל היום לאורך כל השנה.

<שולמית ביסמנובסקי: חברים, החוק הוחל על כל הילדים במדינת ישראל מגיל שנתיים ושמונה חודשים, אבל הוא לא לקח בחשבון את הצרכים של הילדים הללו, שכן לא נעשתה התאמה של התשתיות; לא הותאם סדר היום כפי שאנחנו רואים אותו; מצבת כוח האדם לא שונתה בהתאמה: גם מבחינת איכות, מבחינת התכנים והאסטרטגיות, וגם מבחינת הכמות לגיל הזה.

<שולמית ביסמנובסקי: החוק הזה נוגע בקודש הקודשים של החברה שלנו.

<שולמית ביסמנובסקי: קודש הקודשים הוא שלוש השנים הראשונות לחייו של כל ילד בעולם.

<שולמית ביסמנובסקי: כל מה שנעשה או לא נעשה בשנים הללו ייחרט בזיכרונו של הילד לעד.

<שולמית ביסמנובסקי: כל מה שנעשה או נמנע ממנו ייצרב ב-.A.N.D של הילד לכל חייו, ואנחנו, כולנו, נשלם את המחיר.

<שולמית ביסמנובסקי: המחיר יהיה כבד מנשוא לחברה שלנו עד קריטי להמשך קיומנו, כי הילדים האלה בעוד 20 או 30 שנה אמורים להיות הרופאים שלנו, הכלכלנים שלנו, הטייסים שלנו, המהנדסים שלנו שאמורים לבנות בניינים שלא נופלים ולא קורסים, המנהיגים שלנו, הטכנאים והבנאים שלנו.

<שולמית ביסמנובסקי: הם העתיד של מדינת ישראל.

<שולמית ביסמנובסקי: הם הסטארט-אפ של החברה שלנו.

<שולמית ביסמנובסקי: אין לנו משהו גדול יותר מהילדים האלה, ואל לנו לפגוע בהם ובעתידם כדי - - -

עמרם מצנע: כן, אוקיי.

עמרם מצנע: תודה.

שמעון אוחיון: תודה, אבל מה היא מציעה?

שמעון אוחיון: מה היא - - -

<שולמית ביסמנובסקי: אני רוצה להציע: מי שחרד - - -

עמרם מצנע: לא, לא, לא, שנייה.

עמרם מצנע: לפתוח סוגריים: תראי, המפגש הוא מפגש לשמוע את הגננות ולא להרצות הרצאות.

עמרם מצנע: אז בבקשה לסיים.

<שולמית ביסמנובסקי: אוקיי, אז אני רוצה - - - לגננות.

<שולמית ביסמנובסקי: אני אסיים.

<שולמית ביסמנובסקי: מי שחרד לגורל החברה חשוב שידאג שהחוק הזה ייושם בדיוק כמו שהוא צריך להיות מיושם.

<שולמית ביסמנובסקי: אנחנו בעד שהחוק הזה ייושם כמו שצריך, ולכן אני מצטרפת לקריאה של הגננות וכל הדוברים כאן, להקטין את מספר הילדים בכיתות; להוסיף אנשי צוות לכל כיתת גן, כולל מטפלות לילדים, ולא רק לסייעות ולגננות; להכשיר את צוותי כוח האדם בגנים, כולל הגננות, ולהתאים את אסטרטגיות ההוראה לילדים הרכים; להסדיר פינות להחלפת חיתולים; לשנות את סדר היום בגן כך שיכלול זמני ארוחות מותאמים לילדים, וזמנים למנוחה מסוימת שהם צריכים.

<שולמית ביסמנובסקי: ועם כל זאת לא לקחת את זכות הבחירה להורים, משום שחוק החינוך הזה הופך להיות חוק חינוך חובה מהשנה הבאה, וזכות הבחירה של ההורים תילקח מהם.

<שולמית ביסמנובסקי: אני חושבת שזה קריטי בגיל שנתיים ושמונה חודשים לעשות את זה.

<שולמית ביסמנובסקי: זה הזמן להפוך את הפירמידה ולהשקיע - - - תודה.

עמרם מצנע: כן, אוקיי.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: הצטרפו אלינו חבר הכנסת שמעון אוחיון וחבר הכנסת עיסאווי פריג' – ברוכים הבאים.

עמרם מצנע: וחזר אלינו חבר הכנסת מסעוד גנאים.

מסעוד גנאים: שלום.

עמרם מצנע: בקריאת הביניים אני פשוט הערתי – אנחנו רוצים לשמוע את הגננות, מהשטח.

עמרם מצנע: את הבעיות אנחנו מכירים, והן באמת עולות בצורה מאוד - - -

מסעוד גנאים: גם שיגידו לנו מה אנחנו יכולים לעזור להן.

מסעוד גנאים: מה צריך לתקן.

עמרם מצנע: הן אמרו לך, תקטין את מספר הילדים בגן, תגדיל את הצוות - - -

<זיוה יצחק: אני יכולה להגיד לך שההורים - - - גם לשלם.

<קריאות: - - -

עמרם מצנע: כן, בבקשה.

<ענת כהן: שמי ענת כהן.

<ענת כהן: גננת בפסגת זאב, מזרח ירושלים.

<ענת כהן: אני 24 שנים גננת ברצף, בלי שבתון.

<ענת כהן: עובדת עם בני שלוש-ארבע ברצף.

<ענת כהן: ופשוט רוצה להשלים את כל מה שהחברות אמרו.

<ענת כהן: קודם כל, אתה כל פעם שאלת אם זה יתרון שהילדים נשארים שנה שנייה.

<ענת כהן: אני אומרת שזו המתנה בשבילנו, עבורנו.

<ענת כהן: כשהמתוקים האלה מגיעים לגן בגיל שלוש, ואת כל התהליך עוברים אצלנו שנתיים, עם כל הקשיים, אבל בשנה השנייה אנחנו קוטפים את הפירות.

<ענת כהן: ואני רואה אותם כעזר רב לצעירים – החברים החדשים שמצטרפים לגן.

<ענת כהן: יש הרבה סיפוק בזה.

<ענת כהן: יש הרבה הישגים.

<ענת כהן: יש הרבה העלאת ביטחון אצלם כי הם מרגישים בוגרים.

<ענת כהן: הם מרגישים מצליחים יותר.

<ענת כהן: הם מגיעים להישגים יותר טובים.

<ענת כהן: אבל אנחנו שני גנים, טרום-חובה, ואנחנו תמיד עם 35 ילדים.

עמרם מצנע: שני גנים עם אותם גילים.

<ענת כהן: אותם גילאים, כן.

<ענת כהן: והשנה עיריית ירושלים באה לקראתנו, ופשוט צמצמה את הכיתה ל-29 ילדים.

<ענת כהן: וזה לא מעט, בכלל.

<ענת כהן: אין לנו מתגברת.

<ענת כהן: אף שנה אין לנו מתגברת.

<ענת כהן: השנה קיבלנו: אני לשלושה ימים, והגן השני ליומיים.

<ענת כהן: ואני אומרת שאם יביאו מתגברת באמת, מקצועית, שתלווה אותנו בימים הקשים, שתלווה אותנו במהלך השנה, כל הקשיים שהועלו פה פשוט יוקטנו.

<ענת כהן: אני אתן איזו תמונה קטנה: כשנכנסתי לגן השני להביא להם משהו, יש שם ילד בן שנתיים ותשעה חודשים שפשוט מפספס כל יום.

<ענת כהן: עכשיו, הזכרתי שאנחנו צוות של שתיים, אז הגננת הייתה במפגש, ואחד הילדים קיבל מכה, והילד פספס, ואז אני רואה את הסייעת עם הכפפות, ומחליפה לו, וזה כל יום.

<ענת כהן: עכשיו, לקרוא לאימא אי אפשר: גם אסור, וגם יש איזה עניין של.

<ענת כהן: אני עכשיו אימא.

<ענת כהן: אם הייתי עובדת פה, במשרד החינוך, מה הייתי עושה?

<ענת כהן: ולהשאיר את הילד ככה עד השעה 14:00 זה בלתי אפשרי.

<ענת כהן: אז אם הייתה מתגברת - - -

עמרם מצנע: תגידי, דרך אגב, אתן בטח מדברות בשפה שאתן מכירות – "פספס" זה מישהו שהוא עשה במכנסיים ואין לו חיתול?

<קריאה: כן.

<קריאה: כן.

עמרם מצנע: אז הבנתי טוב.

<ענת כהן: עכשיו, צריך לשטוף אותו – אין אמצעים, אין מקלחת.

<ענת כהן: אז שוטפים בכיור ועם מגבונים.

<קריאה: אין מים.

<קריאה: אין מים חמים.

<ענת כהן: עכשיו, האימא החליטה לשלוח אותו עם חיתול.

<ענת כהן: אז מה, נוצר מצב שהילד - - -

עמרם מצנע: כן, אז גם חוזרים אחורה.

עמרם מצנע: כן.

<ענת כהן: אז זו נקודה אחת שפשוט אני הבטחתי לחברה שאני מעלה את זה לדיון.

<ענת כהן: פשוט הבטחתי לה.

שמעון אוחיון: נעשה סיור ונתנסה בעצמנו.

עמרם מצנע: אני מרותק מהשיחה הזו.

עמרם מצנע: לא יודע איך אתם, כי זה באמת פותח.

עמרם מצנע: למרות שיש לי נכדים.

עמרם מצנע: אני גם מחליף להם מידי פעם.

עמרם מצנע: אני עוד זוכר את החיתולים.

עמרם מצנע: מי זוכרת פה, מהוותיקות?

<קריאה: את הבדים.

עמרם מצנע: כן, היום טיטולים זה מה שנקרא: היי-טק.

<ענת כהן: אהבת חיי היא ילדים.

<ענת כהן: באמת, ילדים.

<ענת כהן: אני אוהבת אותם כמו שכל הבנות אוהבות, ואנחנו פה בשבילם ולהיות איתם.

<ענת כהן: ואנחנו שמחות שעכשיו יש יעדים ויש כל מיני פרויקטים למיניהם, ואנחנו רוצות לרוץ עם זה, ואנחנו רוצות להעשיר את התכנים בגן, אבל חייב להיות כוח עזר שיעזור לנו למצות את היכולות שלנו.

<ענת כהן: וזו נקודה, לדעתי, שאנחנו חייבים להעלות.

<ענת כהן: ואם תעזרו לנו בזה, זה באמת הישג גדול.

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: בבקשה.

<ליאור שרון: שלום.

<ליאור שרון: אני ליאור שרון, גננת לגילאי שלוש-ארבע מרמת גן.

<ליאור שרון: כולם מדברים על התכל'ס.

<ליאור שרון: אני חושבת שצריך להסתכל על הדברים בצורה קצת יותר גלובלית, קצת יותר מגבוה.

<ליאור שרון: נכון שחסרים אנשי צוות שיתגברו, והאנשים הפרה-רפואיים צריכים לתגבר מסגרות, בטח של ילדים צעירים יותר, אבל אני חושבת שהגישה, קודם כל, צריכה להשתנות.

<ליאור שרון: מה שבעבר היה קורה, ההיתוך של מדינת ישראל היה צבא ההגנה לישראל, אני חושבת שכור ההיתוך היום של החברה הישראלית נמצא בגילאי שלוש-ארבע.

<ליאור שרון: גן הילדים אצלי ברמת גן בשכונה ממוצעת – אין אחידות.

<ליאור שרון: זאת אומרת, יש ילדים שדוברים מגוון מאוד-מאוד רחב של שפות.

<ליאור שרון: ממעמדות שונים.

<ליאור שרון: אני נכנסת לגן, ובחודשים הראשונים – כמו שכולן פה מדברות ובטוח מסכימות – אני עסוקה בטיפול, לנסות להבין את הילדים, להבין מילולית, מה הם אומרים לי בעצם, כי השפה היא מאוד בסיסית.

<ליאור שרון: אני לא מדברת על זה שהם מגיעים ממסגרות פרטיות או מהסבתות שמגדלות בבית.

<ליאור שרון: אין בכלל על מה לדבר.

<ליאור שרון: ולכן אני חושבת שהגישה צריכה להיות מאוד-מאוד אחרת.

<ליאור שרון: אם אנחנו נשים את גילאי שלוש-ארבע במרכז – אני לא מדברת על חמש, שהם קצת יותר מבוססים – ונבין בעצם מה זה אומר, אני חושבת שכל המערכת תשתנה ותסתגל בהתאם לכל מה שהמערכת בעצם צריכה.

<ליאור שרון: וכולם פה העלו את כל מה שצריך, אני לא אחזור, אבל אני באמת חושבת שככה זה נראה.

<ליאור שרון: אני מזמינה אותך לבוא לראות גנים.

<ליאור שרון: אני מאמינה שזה לא רק ברמת גן.

<ליאור שרון: ואצלנו המערכת מאוד חזקה, והעירייה מאוד מגבה.

<ליאור שרון: ויש איש צוות נוסף, לפחות בחלק מימות השבוע, עדיין מאוד-מאוד קשה.

<ליאור שרון: אתה באמת מוזמן לבוא ולראות במו עיניך, ולחוות את החוויה המאוד מטלטלת, בעיקר בחודש-חודשיים הראשונים של עבודה עם הגילאים האלה.

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: בבקשה.

<לירון ברונשטיין: שלום.

<לירון ברונשטיין: אני לירון ברונשטיין, גננת בגן בהרצליה.

<לירון ברונשטיין: ורציתי דווקא להראות לכם נקודת אור חיובית: מכיוון שלי בגן ובכל הגנים בהרצליה בגילאי טרום-טרום חובה, שזה גילאי שלוש, יש תגבור בגן, שזה אומר עוד סייעת לכל השנה.

<יהודית גידלי: מי נותן, העירייה?

<לירון ברונשטיין: העירייה, כן.

<לירון ברונשטיין: ודווקא אני רוצה להגיד לכם שאמנם זה לא קל; וגילאי שלוש – בהתחלה ההרגלים, והקניית גבולות, והם בהחלט באים ממסגרת פרטית, וקצת קשה, אבל אמנם עם עוד תגבור של בן אדם אפשר להצליח ולקטוף את הפירות – לא אחרי שנה, אחרי כמה חודשים.

<לירון ברונשטיין: ואני חושבת שהמקום הוא באמת להוסיף עוד - - -

עמרם מצנע: כמה ילדים בגן שלכם?

<לירון ברונשטיין: 29.

<לירון ברונשטיין: אני חושבת שהמקום הוא באמת להוסיף עוד איש צוות חינוך, כי לכל הגנים בהרצליה יש עוד איש צוות חינוך, ויש לנו גם יועצת שהיא יועצת חינוכית וגם פסיכולוגית חינוכית, שבגילאי שלוש זה נדיר שהיא נכנסת לגן, אבל המערך מאוד תומך ועוזר.

<לירון ברונשטיין: ועיריית הרצליה מנסה לעשות הכול כדי להעלות את המודעות ולתת באמת את הכלים לגילאי שלוש.

<לירון ברונשטיין: אני חושבת שהעיריות צריכות באמת - - -

עמרם מצנע: כשכולן תהיינה כמו עיריית הרצליה מבחינת הבסיס הכלכלי שלהן - - -

<אורית לובטקין: אבל זה גם עניין של כמות הגנים.

<אורית לובטקין: במודיעין יש 100 גנים.

<אורית לובטקין: זה בעייתי.

<אורית לובטקין: זה מה שאמרו לנו כשביקשנו.

<אורית לובטקין: אמרו לנו שבהרצליה אין כל כך הרבה גנים כמו במודיעין.

שמעון אוחיון: כמה אנשי צוות?

שמעון אוחיון: לא שמעתי.

שמעון אוחיון: כמה אנשי צוות?

<לירון ברונשטיין: שלושה.

שמעון אוחיון: שלושה.

שמעון אוחיון: גננת ושתי סייעות על 29 ילדים.

<לירון ברונשטיין: כן.

<לירון ברונשטיין: כל השנה.

שמעון אוחיון: זה החזון, נכון?

עמרם מצנע: כן, אוקיי.

עמרם מצנע: תודה.

<סוזאן קבלאוי: תודה רבה.

<סוזאן קבלאוי: השם שלי הוא סוזאן קבלאוי מאום אל-פאחם.

<סוזאן קבלאוי: אני מנהלת גן שלוש-ארבע שנים.

<סוזאן קבלאוי: אני בוגרת תכנית שוורץ מהאוניברסיטה העברית בירושלים, עם ותק של כ-20 שנה.

<סוזאן קבלאוי: קודם כל, אני מודה לכם, בשם החברות שלי והגננות וגם בשמי, שנתתם לנו את ההזדמנות הזאת כדי לשמוע את הקול שלנו.

<סוזאן קבלאוי: צריך לציין, קודם כל, שאום אל-פאחם השתתפה בחוק הזה, עברה לעבוד עם הילדים שלוש שנים כבר משנת 2000.

<סוזאן קבלאוי: לכן, באמת אני מרגישה בכל האתגרים שאתם חיים אותם עכשיו, כי עברנו אותם לפני כ-15 שנים.

<סוזאן קבלאוי: אבל עכשיו אני חייבת לומר שאני באמת מתגאה מאוד שאני עובדת כגננת באום אל-פאחם.

<סוזאן קבלאוי: אנחנו כבר עברנו את כל השלבים והגענו למצב, אני באמת מרוצה.

<סוזאן קבלאוי: למרות שעדיין יש, צריך לקדם עוד ועוד, אבל באמת הגענו למצב, כפי שאתן אומרות, אנחנו במצב טוב.

מסעוד גנאים: מה מספר הילדים בגן?

<סוזאן קבלאוי: 35 ילדים.

שמעון אוחיון: וכמה אנשים?

שמעון אוחיון: כמה אנשי צוות?

<סוזאן קבלאוי: שני בני אדם מבוגרים, זו אחד הקשיים שיש לנו.

<סוזאן קבלאוי: אבל מה השלבים שאנחנו עברנו אותם כדי שעכשיו אנחנו יכולים להתגבר?

<סוזאן קבלאוי: קודם כל, בתחילת העבודה עם הילדים בגיל שלוש-ארבע שנים היה צורך שכל הגננות בשטח יקבלו הכשרה מקצועית.

<סוזאן קבלאוי: את האמת, כשהייתי עובדת עם הילדים בזמנו הייתי בכירה, הייתי באה עם תעודת בכיר.

<סוזאן קבלאוי: אבל המפקחת – אני צריכה באמת להודות לה, לומר לה תודה רבה שהיא הציעה לכל הגננות שקודם כל, כדי שאתן תוכלו לעבוד ותהיו מבינות לצרכים של הילדים אז כדאי שתעברו ביטוח מקצועי, וזה באמת מה שהיה.

<סוזאן קבלאוי: זה היה גל גדול של הגננות שעברו - - -

עיסאווי פריג': היום כל הגננות של אום אל-פאחם, יש להן הכשרה מקצועית מתאימה?

<סוזאן קבלאוי: B.Ed.

<סוזאן קבלאוי: לפחות B.Ed.

<סוזאן קבלאוי: כן.

עיסאווי פריג': כולן?

<סוזאן קבלאוי: כולן.

<סוזאן קבלאוי: זה תנאי.

<סוזאן קבלאוי: כמו שאמרתי, אני בוגרת תכנית שוורץ.

<סוזאן קבלאוי: דבר שני: גם המפקחת עבדה קשה שתכשיר את הגננות ותיתן להן העשרה דרך ההשתלמויות.

<סוזאן קבלאוי: זה היה באמת – היו השתלמויות יקרות מאוד, ובאמת סייעו לנו מאוד כדי לקבל כלים: איך לעמוד, איך להתמודד, איך להבין את הצרכים של הילדים.

<סוזאן קבלאוי: וגם מול ההורים.

<סוזאן קבלאוי: למשל: ההשתלמות של העצמת הגננת; העצמת הסייעת; מבטים, שנתן לנו כלים כדי להבין את הילדים וצרכי הילדים, ולאתר את הצרכים המיוחדים של הילדים.

<סוזאן קבלאוי: זה באמת מה שעברנו.

<סוזאן קבלאוי: וגם מה שהרגשנו זו הייתה תמיכה, תמיכה מצוות פרה-רפואי כמעט.

<סוזאן קבלאוי: קודם כל, זו הייתה תמיכה מגננת שילוב.

<סוזאן קבלאוי: זה לא היה.

<סוזאן קבלאוי: בכלל זה לא היה.

<סוזאן קבלאוי: אפילו לא היינו יכולות לאתר את הבעיות של הילדים.

<סוזאן קבלאוי: אנחנו קיבלנו את ההכשרה אז אנחנו יכולות לאתר, אבל לא היה איש מקצוע שיכול לעזור לנו.

<סוזאן קבלאוי: השלב השלישי: היו צוותים מקצועיים, אנשי מקצוע שעזרו לנו.

<סוזאן קבלאוי: למשל: גננת שילוב.

<סוזאן קבלאוי: למשל: - - -

<קריאה: בגיל שלוש?

<סוזאן קבלאוי: כן, כן.

<קריאה: נכנסת אליכם לגן גננת שילוב, לגיל שלוש?

<סוזאן קבלאוי: כן, בטח.

<סוזאן קבלאוי: כן, בטח.

<סוזאן קבלאוי: כן, בטח, גננת שילוב.

<קריאה: איזה יופי.

<סוזאן קבלאוי: "מעגן", עם צוות פרה-רפואי.

<סוזאן קבלאוי: אבל עכשיו אנחנו גם התקדמנו והתקדמנו, ויש תכנית "אור".

<סוזאן קבלאוי: תכנית "אור" רב תחומי, בליווי צוות פרה-רפואי, שזה כולל קלינאי תקשורת ומרפא בעיסוק, שהתפתח אחרי שילוב תכנית "“מעגן”" עירונית טרום חובה, לבין תכנית "אור" בגני חובה.

<סוזאן קבלאוי: זה עזר לנו מאוד.

עיסאווי פריג': הגברת סוזאן קבלאוי, הגוף באום אל-פאחם שמארגן, שהתחיל בכל הארגון הזה משנת 2000, זה אותו גוף?

<סוזאן קבלאוי: זה היה שיתוף פעולה.

<סוזאן קבלאוי: קודם מחלקת החינוך בעירייה – אני לא - - -

עיסאווי פריג': ומה שם העמותה שמאגדת את כל - - -

<סוזאן קבלאוי: זו לא עמותה אחת.

<סוזאן קבלאוי: זו בכלל לא עמותה אחת.

<סוזאן קבלאוי: זו הייתה הרמוניה עם הרבה שותפים: עיריית אום אל-פאחם עם מחלקת החינוך בעיריית אום אל-פאחם; שותפים כמו שותפות "אשלים" ושותפות "אחד".

עמרם מצנע: זה הג'וינט.

<סוזאן קבלאוי: זה תכניות התערבות שנתנו תמיכה לתחום הגיל הרך באום אל-פאחם.

<סוזאן קבלאוי: הייתה זרימה.

<סוזאן קבלאוי: באמת, הייתה זרימה של - - -

עמרם מצנע: זה משרד החינוך, אני מניח.

<קריאות: - - -

<סוזאן קבלאוי: לא, לא, זה עמותות, זה תכניות התערבות.

<סוזאן קבלאוי: עמותות כמו ואן-ליר, למשל.

<סוזאן קבלאוי: זה מחוץ למדינה.

<סוזאן קבלאוי: אבל עדיין באמת, למרות שאנחנו התקדמנו כמה צעדים יש גם מחסורים, וצריך לקבל אותם.

<סוזאן קבלאוי: למשל: בתכנית "אור", שהיא נותנת לנו או מגיש לנו צוות פרה-רפואי, קלינאי תקשורת ומרפא בעיסוק.

<סוזאן קבלאוי: אבל אנחנו מרגישים שיש צורך לפסיכולוג.

<סוזאן קבלאוי: למה?

<סוזאן קבלאוי: אם אנחנו קיבלנו הכשרה לאיתור קשיי הילדים, אז אנחנו צריכים לשכנע את ההורים ולהפנות אותו לאנשי מקצוע, נכון?

<סוזאן קבלאוי: הבעיה שרופא הילדים לא מקבל את ההפניה שלנו, את הדברים שלנו.

<סוזאן קבלאוי: לכן, אנחנו זקוקות לפסיכולוג שגם מקבל את חוות-הדעת שלו, כלומר חוות-דעת של איש מקצוע, שבאמת לילד הזה יש בעיות בהתפתחות ולהפנות אותו.

<סוזאן קבלאוי: לכן רוב הפעמים, הפנייה שלנו, הדיווח שלנו, לא מצאה אוזניים, אף אחד לא שמע - - - ולכן אנחנו תקועים.

עמרם מצנע: אין אבחונים בכלל בגיל הזה.

<קריאה: בוודאי שיש.

<קריאה: יש.

<קריאה: יש אבחונים אבל הם - - -

<סוזאן קבלאוי: יש לנו בעיית כתובת.

<סוזאן קבלאוי: אנחנו זקוקים, בתחום הגיל הרך להקמת מרפ"ד עירוני לגיל הרך.

<סוזאן קבלאוי: למשל: שכנעתי את ההורים וגם שכנעתי את רופא הילדים להפנות את הילד, אז צריך להתחיל במרתון.

<סוזאן קבלאוי: צריך לעשות כל מיני בדיקות, וגם ללכת למרכז ביטוח הילד, לרופא הילדים, לפסיכולוג, אז זה נמשך זמן ארוך מדי.

עמרם מצנע: יש מרכז פיתוח ילד באום אל-פאחם?

<סוזאן קבלאוי: יש מרכז פיתוח ילד - - -

עמרם מצנע: באום אל-פאחם?

<סוזאן קבלאוי: כן, כן, אבל צריך לחכות הרבה-הרבה זמן כדי שהילד יקבל תור.

<קריאה: זה דרך קופת-חולים.

<קריאות: - - -

עמרם מצנע: דרך סל הבריאות.

עמרם מצנע: כן, אוקיי.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: חבר הכנסת עיסאווי פריג, רצית משהו?

עיסאווי פריג': כן, אני רק רוצה להעיר הערה בהמשך למה שהמחנכת סוזאן קבלאוי ציינה, שיהיה ברור: חברים, בחברה הערבית הכול תלוי אך ורק בעבודת הקהילה.

עיסאווי פריג': אני רוצה לציין לטובה ולציון: אום אל-פאחם, מערכת החינוך של אום אל-פאחם.

עיסאווי פריג': אני מכפר קאסם, לא מאום אל-פאחם.

עיסאווי פריג': רחוק 40 - - -.

עיסאווי פריג': מערכת החינוך הפועלת באום אל-פאחם ראויה לציון ומודל חיקוי לחברה הערבית.

<סוזאן קבלאוי: אמת.

עיסאווי פריג': יש בית ספר תיכון באום אל-פאחם, שהבת שלי נוסעת 40 קילומטר, לומדת שם, בתיכון.

עיסאווי פריג': בית ספר מהרמות הגבוהות ביותר במדינת ישראל: - -

<סוזאן קבלאוי: זה מתחיל מהגנים.

עיסאווי פריג': - - הן ברמת האווירה הבית-ספרית הקיימת – אפס אלימות; והן ברמת ההישגים והציונים, והלימודים האקדמיים של התלמידים.

עיסאווי פריג': 90% מבוגרי בית הספר האלה מגיעים לאוניברסיטאות במקצועות מאוד גבוהים, והפסיכומטרי שלהם כמעט ולא יורד מ-700.

עיסאווי פריג': זו אום אל-פאחם.

עיסאווי פריג': לידיעתכם.

עיסאווי פריג': את זה אני חייב לציין.

עמרם מצנע: אנחנו שמחים מאוד לשמוע.

עמרם מצנע: כן, בבקשה.

<רותי אזרד: שלום לכולם.

<רותי אזרד: אני רותי אזרד מכפר מימון.

<רותי אזרד: אני עובדת כבר הרבה שנים עם גילאי טרום חובה.

<רותי אזרד: אמנם הגנים ביישובים, ביישובים שלנו בכל אופן, לא כל כך מאוכלסים – 20, 25 ילדים – אבל במועצה שלנו, שדות נגב, הגנים קצת יותר מאוכלסים.

<רותי אזרד: אנחנו רואים גם גנים עם 34-33-32 ילדים בטרום חובה.

<רותי אזרד: אבל אני לא אחזור על כל הדברים והמצוקות שהיו כאן, ובאמת נאמרו כאן דברים נכונים, ובאמת קשיים שאנחנו מתמודדים איתם יום-יום.

<רותי אזרד: אבל אני אתייחס לשני דברים: אתה שאלת את מר דורון יניב קודם אם הורים באים בתחילת השנה ומוציאים את הילדים.

<רותי אזרד: אז אצלנו יש תופעה אחרת: הם שולחים לקיבוצים.

<רותי אזרד: מי שיש לו כסף, משלם יותר כסף.

<רותי אזרד: בא, בודק את מספר הילדים בגנים שלנו, רואה שמספר הילדים הוא - - -

עמרם מצנע: ולקיבוצים - - -

<רותי אזרד: בסעד ואלומים.

עמרם מצנע: לאן?

עמרם מצנע: לסעד ואלומים.

עמרם מצנע: כן.

<רותי אזרד: לסעד ואלומים.

<רותי אזרד: כן.

<רותי אזרד: סעד ואלומים ואפילו כפר - - -

עמרם מצנע: כפר מימון זה ממלכתי דתי בטח.

<רותי אזרד: כן, כן, כן.

<רותי אזרד: ומה שקורה, הם באים ושואלים: כמה ילדים השנה יש בגנים שלנו – לא רק בכפר מימון, כן?

<רותי אזרד: אני מדברת על כל שדות נגב – ובהתאם לזה הם פשוט.

<רותי אזרד: מי שיש לו את הכסף, נאלץ לקחת את הילדים לקיבוצים כי שם יש יותר כוח-אדם, הקבוצות פחות מאוכלסות.

<רותי אזרד: אנחנו מצטמצמים בעקבות זה.

<רותי אזרד: זה דבר אחד.

<קריאה: בשנה הבאה הוא לא יוכל לעשות - - -

<רותי אזרד: דבר שני שאני רוצה להתייחס אליו, דווקא מכובע אחר שאני נמצאת בו: אני מדריכה פדגוגית ב"חמדת הדרום", במכללת "חמדת הדרום", ואני מכשירה סטודנטיות לעבודה מעשית, ואני נתקלת באמת בשנתיים האחרונות, כשהגננות יוצאות לשטח, הסטודנטיות יוצאות לשטח, שהן פשוט מתלבטות אם להישאר במערכת או לא.

עמרם מצנע: זאת אומרת, אם בכלל להיכנס למערכת.

<רותי אזרד: לא, הן נכנסו, אבל כשהן ראו את הקשיים בשנתיים האחרונות שנכנסים ילדים מאוד צעירים, הן פשוט מתלבטות אם להמשיך בגנים, ואז אנחנו נמצא את עצמנו בלי כוח-אדם.

<רותי אזרד: זה שני הדברים שבאמת רציתי להעלות.

<קריאה: זה קיים כבר היום.

עמרם מצנע: יש לך מושג אם הקיבוצים, משלמים שם יותר?

<רותי אזרד: יותר.

<רותי אזרד: ודאי, ודאי, ודאי.

<קריאה: קודם כל, משלמים.

<קריאה: והגנים שלנו לא - - -

עמרם מצנע: לא, לא, בסדר, בסדר.

עמרם מצנע: אני תיארתי לי, רק רציתי - - -

<רותי אזרד: לא רק יותר, משלמים המון.

<רותי אזרד: והם לא נותנים את אותו מענה שאנחנו נותנים.

<קריאה: אבל הם עובדים בחופשים.

עמרם מצנע: נו, אז איך את מסבירה את זה?

<קריאה: הם עובדים בחופשים.

<קריאה: הם עובדים בחופשים.

<סימה חדד: זה שני דברים שונים.

<סימה חדד: לא, לא.

<סימה חדד: אני מוכנה להסביר: קודם כל, במהלך - - - חינוך-טרכטנברג, הקיבוצים הם חלק מתוך המערך הזה.

<סימה חדד: אסור להם אפילו לקלוט ילדי חוץ עד שהם לא נותנים מענה, קודם כל, לילדי הקיבוץ.

<סימה חדד: זאת אומרת, הם הפכו להיות מערכת רשמית.

<סימה חדד: יחד עם זאת, הורים שבוחרים – זה בדיוק כמו שהם בוחרים גנים פרטיים ורוצים מסגרת ארוכה יותר, ארוחת צהריים, חוגים - - -

<קריאה: חופשים.

<קריאה: כוח אדם.

<קריאה: - - -

<קריאה: ויותר כוח אדם.

<סימה חדד: חופשים וכולי, וגם יותר כוח אדם לעיתים – אני מדברת רק על ההורים שמקבלים חינוך חינם – ההורים האלה לא משלמים אם הם נשארים במסגרת הזו של השירות שאנחנו נותנים מ-07:55 עד 14:00.

<סימה חדד: מי שמקבל תוספת, מן הסתם בכל מסגרת אחרת הוא יצטרך לשלם.

<סימה חדד: זה נכון גם לגבי - - -

<קריאה: שמתוקצבים.

<קריאה: לא הבנתי.

עמרם מצנע: מה שאומרת הגברת סימה חדד, שהורה ששולח את הילד לקיבוץ והקיבוץ אומר: תראו, אנחנו ניתן לך גם 08:00 עד 14:00 שזה הבסיס, אבל אתה תשלם מחיר גדול יותר.

עמרם מצנע: למה?

עמרם מצנע: כי אנחנו נותנים גם את החופשים הגדולים, וגם את חנוכה, וגם את פסח.

עמרם מצנע: אני מבין שזאת הסיבה.

עמרם מצנע: והם יכולים גם לקחת יותר כסף או שזה?

<סימה חדד: זאת הסיבה שכל מסגרת פרטית אחרת, כולל צהרון או גן פרטי אחר יכול לגבות על השירות שהוא לא בתוך המערכת.

<סימה חדד: הבעיה היחידה שהשירות הזה לא מפוקח.

<סימה חדד: לא מפוקח.

<סימה חדד: זאת אומרת, אין לנו - - -

עמרם מצנע: כן, יש פה איזו בעייתיות.

עמרם מצנע: כן.

<סימה חדד: יש פה בעייתיות - - -

<רותי אזרד: אבל הגברת סימה חדד, שתי הסיבות העיקריות שבכל אופן אנחנו שומעים בגנים זה באמת הקבוצות הקטנות בקיבוצים וכוח האדם הרב - - -

<סימה חדד: אם יורשה לי בסוף להתייחס לזה.

<סימה חדד: ללא ספק.

עמרם מצנע: כן, בוודאי, אני אתן לך בסוף.

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: כן, בבקשה.

<יהודית בן שלו: קוראים לי יהודית בן שלו, גננת בגן חוגלה, 4-3, בבית אליעזר בחדרה, מחוז חיפה.

<יהודית בן שלו: ורציתי להתייחס, קודם כל, אני באמת מצטרפת לכל מה שנאמר כאן.

<יהודית בן שלו: לא רוצה שוב לחזור על קשיים.

<יהודית בן שלו: רציתי לחשוב על איזשהו פתרון, וקודם כל גם לענות על השאלה ששאלת מקודם:

<יהודית בן שלו: האם יש הורים שרוצים להחזיר את הילדים לגן הפרטי?

<יהודית בן שלו: גם אם ההורים רוצים, דווקא בגלל כמות מצומצמת של ילדים שיש בגנים הפרטיים וריבוי הצוות, הם נתקלים בתופעה שרוב הילדים בני השלוש עברו לגני עירייה, והם שוקלים האם כדאי לשלוח ילד עם ילדים בני שנתיים או לשלוח אותו לגן עירייה.

<יהודית בן שלו: אז בסוף אני חושבת שהם עושים את השיקול הנכון ושולחים את הילד עם בני גילו לגן עירייה.

<יהודית בן שלו: וזאת גם סיבה שכרגע גם לא שוקלים לשלוח ילד לגן פרטי.

<יהודית בן שלו: שמעתי את כל חברותיי וחברי על כל הקשיים שאנחנו באמת נתקלים, ואני מצטרפת, אבל יש את הרצוי והמצוי.

<יהודית בן שלו: וזה נכון שהפתרון הוא באמת הכשרה – גם לנו, גם לסייעות.

<יהודית בן שלו: אני רוצה להגיד שבעיריית חדרה, באמת יש הכשרה לסייעות, יש תכניות, ובאמת יש גיבוי לגננות, יש תכניות פדגוגיות, ויש לנו ליווי של השירות הפסיכולוגי-חינוכי, וליווי של המפקחות.

<יהודית בן שלו: אנחנו לא לבד, אבל אנחנו לבד בשטח עם הסייעת – שני אנשי צוות עם ילדים קטנים וחמודים.

<יהודית בן שלו: ואני רוצה לציין שבאמת הגן שלנו הוא משפחה.

<יהודית בן שלו: משפחה גדולה, וכך אנחנו מרגישים.

<יהודית בן שלו: אני חשבתי דווקא שעד שיכשירו את כולנו, כראוי, זה לא מהיום למחר.

<יהודית בן שלו: גם אם יביאו צוות נוסף, עוד אנשים שיעזרו לנו בגן ויעבדו איתנו: עוד סייעת, עוד בת שירות, ויכשירו אותן – זה ייקח זמן.

<יהודית בן שלו: אני חשבתי דווקא שהסייעות הקבועות שלנו, יש להן די הכשרה טובה כדי לעסוק יותר אולי בפן הפדגוגי, וללוות אותנו יותר בפן הפדגוגי, הייתי מבקשת אולי סיוע יותר בפן הטכני להתחלה, עד שהדברים יתגלגלו ונגיע למצב הרצוי, שאולי מישהו שיבוא רק להחליף כשמפספסים, כי מפספסים הרבה.

<יהודית בן שלו: רוב הילדים באים כבר בלי טיטול, ואז צריך מישהו שמבחינה טכנית יעזור.

<יהודית בן שלו: טכנית שייפתח את כל הקופסאות ויחזיר אותן לתיקים, קופסאות האוכל.

<יהודית בן שלו: טכנית – לא יודעת, עוד עיניים: להסתכל בחצר, להסתכל במרחבי הפעילות.

<יהודית בן שלו: אלה ילדים שיושבים בכיסאות, האלה, הנמוכים, אבל הרגליים לא מגיעות לרצפה.

<יהודית בן שלו: ואני רוצה באמת לציין לטובת הבוגרים, שהם שנתיים איתנו – אנחנו 33 ילדים בגן עם ילד שילוב ללא סייעת, כי הוא ילד שמסוגל להיות ללא סייעת.

<יהודית בן שלו: רוב הילדים צעירים.

<יהודית בן שלו: כי מה שהשתנה זה ההרכב, זה האחוזים.

<יהודית בן שלו: תמיד היו לנו צעירים, אבל היו שלושה-ארבעה מול אולי 30 בוגרים.

<יהודית בן שלו: עכשיו, זה חצי-חצי ואפילו יותר.

<יהודית בן שלו: ואני באמת רוצה לציין ורוצה לשבח את הבוגרים, שבסוף היום יש לי איזה ארבעה-חמישה שנרדמים, והם מחזיקים אותם והם מחבקים אותם.

<יהודית בן שלו: ובאמת, והם דואגים להם.

<יהודית בן שלו: והגדולים מלבישים מעילים לקטנים.

<יהודית בן שלו: רק תחשבו על להלביש מעילים, וכובעים, וצעיפים, וכפפות ותיקים.

<יהודית בן שלו: רק להעמיס את זה על כל הילדים בסוף היום.

<יהודית בן שלו: למשל: בשבוע שעבר, עם הסערה הגדולה, אי אפשר לשלוח ילדים לא לבושים היטב.

<יהודית בן שלו: רק זה – כמה זמן וכמה עבודה.

<יהודית בן שלו: אז אני אומרת, רק אם יהיה מישהו שיעזור לנו טכנית עד שהכול יתפתח יותר מבחינה פדגוגית או חינוכית או לימודית.

<יהודית בן שלו: עד שנקבל את ההכשרה וגם הם יקבלו.

<יהודית בן שלו: רק סיוע טכני יעזור לנו מאוד-מאוד-מאוד.

<יהודית בן שלו: עד ההמשך.

<יהודית בן שלו: אחר כך כבר נדרוש אחרת.

<יהודית בן שלו: אבל זה יעזור אם בכל גן יהיה עוד מישהו שיעזור.

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: בבקשה.

<עידית אביטל: שלום.

<עידית אביטל: ראשית, תודה על הזכות.

<יהודית גידלי: שם בבקשה.

<עידית אביטל: עידית אביטל, גננת מבאר שבע.

<עידית אביטל: בגני 33 ילדים צעירים, כולם בני שלוש ופחות.

<עידית אביטל: אנחנו עם בת שירות.

<עידית אביטל: סייעת עם בת שירות.

<עידית אביטל: אני רציתי להתייחס קודם לדברי חברתי, לגברת רותי אזרד.

<עידית אביטל: הגברת רותי אזרד ציינה את הנושא של גננות חדשות שמגיעות מהמכללה מיד, ורציתי לציין משהו שנעשה במחוז שלנו, במחוז דרום: בתקופת החופשה, בחופש הגדול, נרתמנו כל המדריכות – אני גם מדריכת גננות – לאיזשהם ימי השתלמות לגננות החדשות וגם לגננות שמקבלות ילדים חדשים ולא ערוכות לכך.

<עידית אביטל: ומה שעשינו זה, פשוט הכנסנו את התכנים הנכונים.

<עידית אביטל: ועוד דבר התבקשנו מהמפקחות וגם מהמדריכות הארציות זה לקחת אלינו את הגננות החדשות ולהקשיב להן.

<עידית אביטל: הכול כאן מוצף.

עמרם מצנע: טוב, כולן בטח פה היו פעם חדשות.

<עידית אביטל: כן, רק שלנו לא הייתה המתנה הזו שהיום נותנים לסטאז'ריות וחונכות צמודות – לא היה לנו את זה.

<עידית אביטל: שחינו מעט לבד.

<עידית אביטל: היום אנחנו שוחות בליווי.

<עידית אביטל: אז אני ממש מקווה שהפרויקט המבורך הזה לא ירחיק אותן, כי באמת זה המקצוע.

<עידית אביטל: ואני תמיד אומרת שאין אף מקום, לא בכנסת ולא בשום מקום אחר, שבכל בוקר מגיעים ב-07:55, מחבקים לך את הרגל ואומרים לך כמה יפה אתה.

<עידית אביטל: זה רק שלנו.

<עידית אביטל: אני רק רוצה לציין, אני מברכת.

<עידית אביטל: השנה, עם כל הקושי ויש קושי, עם 33 ילדים קטנטנים, אני מברכת על העניין הזה, ואני שמחה להיות, אני לא ממעיטה בערכם של כישורי החיים.

<עידית אביטל: אנחנו מלמדים את הילדים לעשות את הדברים, ואני שמחה להיות חלק.

<עידית אביטל: אני רק אשמח שאלי מישהו כאן ייתן את הדעת, שהרשויות לא ייקחו על דעתן את הנושא של החלוקה הזאת של הגנים, של ההפרדה.

<עידית אביטל: אני רואה יתרון – עבדתי שנים רבות עם גילאי שלוש-ארבע, עבדתי גם עם בוגרים יותר, אבל עבדתי עם גילאי שלוש-ארבע וזה יותר קל.

<עידית אביטל: הייתי עם 35 ילדים בני שלוש-ארבע, וזה יותר קל מאשר שכל הילדים הם בני שלוש, וההתמודדות היא אחרת.

<עידית אביטל: ואם כבר והתחלנו את העניין הזה של גילאי שלוש, אז לפחות שהשנה הבאה, אני חושבת שמן הראוי הוא שלא אנחנו נקטוף את הפירות אלא כולם ביחד.

<עידית אביטל: הילדים ייהנו מזה שהם לא יצטרכו להסתגל שוב לגן חדש בתחילת השנה הבאה ולעבור שוב את ההסתגלות.

<עידית אביטל: זה רווח של כולם ביחד.

<עידית אביטל: וכן, גם אני אומרת שצריך להוריד את כמות הילדים, את מספר הילדים בגנים, ולהוסיף איש מקצוע וכמובן הכשרה.

<עידית אביטל: כבת שירות, אם זה המוצא, בנות שירות, אז שבנות השירות יעברו הכשרה.

<עידית אביטל: ואולי – לא אולי, בטוח, אם הן מגיעות לחינוך הן צריכות להיות המובחרות, האליטה.

<עידית אביטל: אולי כאן צריך לתגמל - - -

<זיוה יצחק: נכון - - -

שמעון אוחיון: הן לא עוברות הכשרה?

שמעון אוחיון: בנות שירות לא עוברות הכשרה?

<קריאות: לא.

<קריאה: יש להן סמינריון - - -

<קריאות: - - -

<עידית אביטל: לא.

<עידית אביטל: ואם אפשר גם לתגמל אותן ולומר להן - - -

מסעוד גנאים: אבל איזה סוג?

מסעוד גנאים: שמענו פה שטכנית, יעזרו מבחינה טכנית.

מסעוד גנאים: אז במה מדובר?

מסעוד גנאים: באיזו הכשרה?

<קריאה: להכיר צרכים - - -

עמרם מצנע: גם טכנית, כשאתה נכנס לעבוד אתה צריך הכשרה.

עמרם מצנע: היא לא אקדמית אבל - - -

מסעוד גנאים: כן, כן, גם זה צריך הכשרה - - -.

מסעוד גנאים: אבל כששומעים הכשרה, מהי?

<זיוה יצחק: בסיסית, בסיסית, הכשרה בסיסית.

<זיוה יצחק: בסיסית זה להאכיל את הילד - - -

<קריאה: לדעת מה זה - - -

עמרם מצנע: לא, לא, אי אפשר לשמוע את כולן ביחד.

מסעוד גנאים: זו שאלה לנו כדי שנדע על מה מדובר.

<עידית אביטל: אני יכולה לענות על השאלה?

עמרם מצנע: כן, בבקשה.

<עידית אביטל: מבחינתי, הכשרה לבת שירות היא הכשרה של לדעת להגיע אל הילד, להקשיב לילד - - -

<קריאה: מה זה ילד?

<קריאה: בן שלוש - - -

<קריאה: הן לא תמיד מסוגלות רגשית כי הן באות - - -

<קריאה: הן ילדות בעצמן.

<עידית אביטל: גם.

<עידית אביטל: אבל אם כבר הן הגיעו למקום אז הן צריכות לקבל דברים בסיסיים של מבוא לפסיכולוגיה, כן; מה הצרכים של ילד בן שלוש, להבין את זה; להבין שלא אומרים כל דבר ליד ילד.

עמרם מצנע: כן, אוקיי, תודה.

עמרם מצנע: תראו, בנות השירות שמגיעות הן מגיעות מרצונן, לא מציבים אותן, ואני לא חושב שצריך הכשרה אקדמית.

עמרם מצנע: צריך איזשהו שבוע של הכנה לאיפה הן מגיעות.

שמעון אוחיון: לא, לא - - -

מסעוד גנאים: קצת מודעות.

מסעוד גנאים: שתהיה להן מודעות.

<זיוה יצחק: - - - זו הבעיה.

<זיוה יצחק: אין התמדה שלהן.

שמעון אוחיון: אין מה?

<זיוה יצחק: פקידות - - -

עמרם מצנע: אבל אתן לא מקבלות עוד גננת שלישית, אתן מקבלות מישהי שתעזור בעיקר בנושאים הטכניים.

<אורית לובטקין: דיינו, כן.

<אורית לובטקין: שנקבל לפחות את זה.

עמרם מצנע: אם מישהו נכנס לגן ואין לו שום קשר לילדים, אז באמת זה לא מקומו.

<קריאה: זה בעייתי.

עמרם מצנע: הגברת סימה חדד, כן.

<סימה חדד: במשפט אחד, אני אתייחס לנושא של בנות שירות לאומי כי אני - - -.

<סימה חדד: אני רוצה שנשמע עוד קצת את הגננות ואחר כך - - -.

<סימה חדד: ולגבי בנות שירות לאומי:

<סימה חדד: אכן השנה יש בעיה מכיוון שהתקנים הגיעו באיחור רב, אחרי שרוב הבנות מגויסות בשלבים האלה.

<סימה חדד: את התקנים קיבלנו לקראת סוף יולי-אוגוסט, שהיה לנו קשה מאוד לגייס בכלל את האנשים האלה.

<סימה חדד: לאורך השנה אנחנו מלווים אותן, גם על ידי ייעוץ חינוכי ויש הכשרה.

<סימה חדד: אבל בואו, כדי ללמוד חוג לפסיכולוגיה או כדי לדבר על איך מתייחסים לילד – גם אתן למדתן שלוש שנים ואולי יותר מזה כדי.

<סימה חדד: אז חינוך פה, זה עולה בגדול.

<סימה חדד: חינוך זה תהליך.

<סימה חדד: ובואו ניתן להן את הקרדיט.

<סימה חדד: מה שהן הצליחו לעשות השנה, גם אנחנו לגמרי לא שבעי רצון אבל אנחנו שמחים שיש לנו גם את האופציה הזאת.

עמרם מצנע: כן, בהחלט.

עמרם מצנע: זה אחד הפתרונות.

עמרם מצנע: תראו, הנושא הזה של האדם המבוגר השלישי בגן עלה די מהר, והמערכת מנסה למצוא פתרונות כי זה סיפור.

עמרם מצנע: אם אתה רוצה להכניס אדם שלישי, קבוע, זה מאוד יקר.

עמרם מצנע: וחלק מהפתרון באמת, חלק מהכיוון זה באמת בנות שירות ויש לזה יתרונות.

עמרם מצנע: זה יותר טוב בטח מכלום.

<אורית לובטקין: ואיפה השוויון?

<אורית לובטקין: יש - - -

<זיוה יצחק: סליחה, השאלה אם אי אפשר לגבות מההורים סכום סמלי - - -

עמרם מצנע: לא, לא.

עמרם מצנע: התשובה היא לא.

שמעון אוחיון: לא, לא, אל תגבי שום דבר.

שמעון אוחיון: אל תגבי שום דבר מההורים.

<זיוה יצחק: לא.

<זיוה יצחק: ואם יש הורים שכן - - -

עמרם מצנע: אין דבר כזה הורים שכן - - -

<קריאה: גם לא.

<קריאות: אסור - - -

<זיוה יצחק: - - -

עמרם מצנע: חברים, אנחנו קצת מתפרקים.

עמרם מצנע: אנחנו נסיים ב-11:00.

עמרם מצנע: בבקשה.

<קרן עזר: שלום, שמי קרן.

<קרן עזר: אני וחברתי מריאל האסה-נימיץ מייצגות את מחוז הצפון, והגענו מרחוק.

<קרן עזר: נורא חשוב לנו - - -

עמרם מצנע: מאיפה?

<קרן עזר: אני מעפולה ומריאל האסה-נימיץ מנצרת עילית.

<קרן עזר: אני חושבת שנאמרו פה המון דברים - - -

עמרם מצנע: כמה מילים על הגן שלך.

<קרן עזר: לי יש גן טרום חובה, ילדים צעירים, 34 ילדים.

<קרן עזר: אנחנו שתי נשות צוות, ובינתיים אנחנו מנסות לעשות את הכי טוב שאפשר עם הטוב שלנו.

<קרן עזר: אז אני חושבת שעד שאתם תצליחו להשיג לנו סיוע טכני לפחות, מה שחשוב מאוד לעשות בגן הילדים הוא להתמקד בפיתוח האדם השלם.

<קרן עזר: זאת אומרת שאני שמה בצד את כל היעדים, ומתמקדת בשני היעדים הכי חשובים לי: הענקת חינוך לערכים, אהבת האדם, עזרה, חמלה.

<קרן עזר: שהם יידעו לזהות את הצורך של החבר, להרגיש חמלה, לעזור לו.

שמעון אוחיון: את מדברת על הכשרה פדגוגית, אלא מה?

שמעון אוחיון: לך.

<קרן עזר: אני בתור גננת מעבירה את הערכים לילדים.

<קרן עזר: יש לי תכנית שאני משתמשת בה למניעת אלימות, וזה מה שאני מנחילה להם בראש ובראשונה.

מסעוד גנאים: מותאם לגילם.

<קרן עזר: כן.

<קרן עזר: ערכים וכישורי חיים.

<קרן עזר: יש המון יעדים במשרד החינוך, ואני חושבת שכדאי לתת את הדעת:

<קרן עזר: גננות צעירות מתבלבלות מכל היעדים, נכנסות ללחץ.

<קרן עזר: זה זורק אותן למקומות שהן צריכות לייצר תוצאה.

<קרן עזר: ולא, אתם בתור משרד חינוך צריכים לומר: קחו באמת את האני מאמין שלכן ואותו תפתחו.

<קרן עזר: האני מאמין שלי זה ערכים - - - וכישורי חיים.

<קרן עזר: אז על זה אני מתמקדת, ואני מרגישה שאני עושה את זה יותר שפוי.

<קרן עזר: כשהגעתי לעיר מהקיבוץ, כשהייתי גננת בקיבוץ, אז היה לי הכול, ממש חינוך מיטבי לפי הספר.

<קרן עזר: כשהייתי צריכה להתנהל בעיר, הרגשתי שאני נופלת מהרגליים.

<קרן עזר: אז בואו נחשוב רגע על הילד הצעיר שמגיע מהפעוטון, הוא מגיע מהמקום הרך והעוטף לעיר הגדולה, שבתוך מסגרת כל כך גדולה של 34 ילדים, יש המון חוקים, המון דרישות, שהוא צריך להתרגל אליהם.

<קרן עזר: הוא מרגיש מבולבל, הולך לאיבוד.

<קרן עזר: הוא נמצא בהישרדות.

<קרן עזר: אם אני הרגשתי את זה בתור גננת בשנתי הראשונה בעיר, שהרגשתי שאני לא מצליחה לתפקד, אז בוודאי ובוודאי הילד הפעוט, שנמצא בתוך מסגרת קטנה, הולך לאיבוד.

<קרן עזר: לכן, אני נורא ממקדת אותם.

<קרן עזר: אני מתמקדת בשני היעדים האלה, וזאת העבודה שלי.

<קרן עזר: צריך לתת לגננות כוח: אנחנו מאמינות בכן, תפתחו את מה שאתן מאמינות, ואז נקבל באמת איש חינוך שהוא שמח וטוב לו, והוא הולך אחר האמונה שלו.

<קרן עזר: וזה העיקר בעיניי.

עמרם מצנע: כן, אוקיי.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: חברתך מנצרת עילית.

<מריאל האסה-נימיץ: שלום.

<מריאל האסה-נימיץ: אני מריאל האסה-נימיץ, גננת 25 שנה.

<מריאל האסה-נימיץ: בישראל אני 11 שנה, עליתי מארגנטינה.

<מריאל האסה-נימיץ: ומנהלת גן - - -

עמרם מצנע: היית גננת גם שם?

<מריאל האסה-נימיץ: אני הייתי גננת שם, תמיד בקהילה היהודית.

עמרם מצנע: בגן יהודי.

<מריאל האסה-נימיץ: כן, תמיד בגן יהודי.

<מריאל האסה-נימיץ: כן.

<מריאל האסה-נימיץ: וכשהגעתי, אחרי חודש אני כבר הייתי במערכת החינוך.

<מריאל האסה-נימיץ: זה גם משהו שטוב לי.

<מריאל האסה-נימיץ: מה שאני רוצה, חוץ ממה שכבר כולן דיברו, אני חושבת שבגלל כל הקשיים שאנחנו מדברות אי אפשר לעשות שזה יהיה שווה גנון לגן חובה ואפילו לכיתות א' - - -.

<מריאל האסה-נימיץ: וזה אומר, אם בגן חובה יש 35 ילדים, שזה כבר הרבה, ואין להן את כל הקשיים שיש לנו, ושתי נשות צוות, לנו צריכים גם להקטין, בגנון להקטין את כמות הילדים.

<מריאל האסה-נימיץ: לא לעשות שווה כי הם לא שווים.

<מריאל האסה-נימיץ: הם ילדים שצריכים הרבה דברים שונים.

<מריאל האסה-נימיץ: אז בגלל זה חייבים להקטין את כמות הילדים, וגם עוד אנשי צוות.

<מריאל האסה-נימיץ: עוד איש צוות מקצועי.

<מריאל האסה-נימיץ: בת שירות – אני מאוד מכבדת אותן, אבל בימים הראשונים הקושי זה שגם הגננת צריכה להתפנות אליה כדי להסביר לה בזמן אמת איך מדברים עם ילד, איך לא מחזיקים אותו פה, שמדברים ככה, איך מחליפים לו.

<מריאל האסה-נימיץ: מהאפס גם איתן.

<קריאה: הבסיס.

<מריאל האסה-נימיץ: בגלל זה אני אומרת, מההתחלה צריכים, כן, אולי אפילו שיחה מוקדמת עם בת השירות, להסביר להן מה אפשר לעשות מהיום הראשון.

<מריאל האסה-נימיץ: שהיא לא תגיע ביום הראשון, שתגיע יומיים לפני ואנחנו נעשה את זה.

<מריאל האסה-נימיץ: אבל לא בזמן אמת.

<מריאל האסה-נימיץ: ועוד דבר, אתה דיברת אם כן או לא יש צמצום פערים בפריפריה.

<מריאל האסה-נימיץ: נכון שבנצרת עילית ובכל הצפון, גם בגיל שלוש, לפני הרבה-הרבה שנים זה פועל, מסובסד, אבל בכל זאת אנחנו רואים שזה הביא עוד הרבה-הרבה ילדים צעירים למערכת.

עמרם מצנע: זאת אומרת, ההחלטה האחרונה.

<מריאל האסה-נימיץ: כן, כן, זה הגיע.

<מריאל האסה-נימיץ: ובאמת רואים, בגלל שזה עכשיו בחינם, שהרבה אימהות עכשיו יצאו לשוק העבודה, יכולות לצאת, ומרוויחים פעמיים: גם גן, גם שעות עבודה.

<מריאל האסה-נימיץ: אז אני רואה בזה באמת יתרון.

<מריאל האסה-נימיץ: וגם בנצרת עילית, העיר מקדישה את העניין להקטין את הכמות, עד 29 ילדים, וזה מאוד מבורך.

<מריאל האסה-נימיץ: תודה.

עמרם מצנע: כן, אוקיי.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: בבקשה.

<ליזי רון: שמי ליזי רון.

<ליזי רון: אני גננת בקריית ים, בגן טרום חובה.

<ליזי רון: באמת, הרבה דברים נאמרו אבל אני מרגישה המון אחריות כלפי הגננות שאני מייצגת.

<ליזי רון: באמת, יש את הנושא של הילדים שמגיעים מאוד צעירים, כמות הילדים הצעירים שמגיעים לקבוצה, ובאמת היכולת שלנו להתמודד עם הצרכים שלהם, שקודם כל הם צריכים את החום והם צריכים את ההכלה שלנו, הם צריכים המון-המון סיוע.

<ליזי רון: ולא במקרה שמעת פה הרבה פעמים את העניין של לפתוח את הקופסה של האוכל.

<ליזי רון: ובאמת, אנחנו עסוקות בחודשים הראשונים בהסתגלות.

<ליזי רון: ומדובר פה על גננות – הרבה גננות שמגיעות מתוסכלות משום שהן מגיעות עם תכנית פדגוגית מאוד עשירה; גננות טובות, שמאוד רוצות לתת ואוהבות את העבודה, אבל מאוד-מאוד קשה באמת לתת את מה שאנחנו רוצות כשבאמת יש פער מאוד גדול בין מה ששתי בנות צוות יכולות לתת לקבוצה מאוד-מאוד גדולה של ילדים מאוד רכים וצעירים.

<ליזי רון: לפעמים במהלך היום אני מדמיינת שאם הייתי תמנונה עם עוד כמה זרועות, שיכולה ככה לחבק עוד שני ילדים, ואיזו זרוע לשלוח לשם, ואחת מאחורה, אז זה היה יכול מאוד להקל עליי את החים בגן, את העבודה בגן.

עמרם מצנע: אצלכן יש עזר שלישי?

<ליזי רון: אצלנו אין עזר.

<ליזי רון: גננות עובדות, שתי בנות צוות: סייעת וגננת.

<ליזי רון: ויש גנים שמשובצים בהם 35 ילדים, 32, וזה מאוד-מאוד מקשה על התפקוד בגן.

<ליזי רון: יש עוד נושא, יש עוד משהו שרציתי להעלות, את היעדר מנגנון שנותן מענה לגננות שחולות.

<ליזי רון: זאת אומרת, שכשאני חולה, אני צריכה לקחת רשימה שהמפקחת מפרסמת, ולהתחיל לחפש מחליפה.

<ליזי רון: אז נכון שאנחנו לא חולות.

<ליזי רון: כמעט ולא.

<ליזי רון: אבל כשאנחנו חולות אז זו בעיה, כי אם לא מצאתי מחליפה אני מגיעה חולה לגן.

עמרם מצנע: כן.

מסעוד גנאים: נכון.

עמרם מצנע: יש גם את הגננת בטח של היום שאת לא עובדת.

<קריאה: המשלימה.

<ליזי רון: יש את הגננת המשלימה שהיא פנויה - - -

עמרם מצנע: יש לי גננת קבועה אבל - - -

<ליזי רון: יש גננת קבועה שמגיעה ומחליפה אותי בימים שאני בימים חופשיים.

<ליזי רון: ואם היא פנויה בימים אחרים שאני חולה, אז היא יכולה להחליף אותי.

<ליזי רון: אבל כרגע - - -

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: כן, בבקשה.

<מיכל בוסקילה: שלום.

<מיכל בוסקילה: שמי מיכל בוסקילה, אני גננת במודיעין.

<מיכל בוסקילה: גם גילאי שלוש-ארבע.

<מיכל בוסקילה: שנה שמינית.

<מיכל בוסקילה: רוב ילדי הגן שלי הם באמת הילדים הצעירים יותר.

<מיכל בוסקילה: בנוסף לכך, המון-המון מאוכלוסיית הגן שלי היא אוכלוסייה אנגלו-סקסית שדוברת אנגלית.

<מיכל בוסקילה: זאת אומרת שיכול לצאת מצב ששלושה או ארבעה ילדים נחתו מהמטוס בתחילת אוגוסט, לקראת סוף אוגוסט, מגיעים לגן, בלי עברית, בלי שום דבר.

<מיכל בוסקילה: או שהם עד גיל שלוש היו בבית עם אימא כי אימא לא עובדת, והם שומעים ומדברים רק אנגלית.

<מיכל בוסקילה: אז בנוסף לכל הקושי שהם מגיעים מהבית, מארץ חדשה, ממסגרת קטנה, יש גם את קושי השפה.

<מיכל בוסקילה: עכשיו, מה שזה יוצר, זה יוצר איזשהו כדור שלג, שיש את התסכול של השפה, ויש את התסכול של להסתגל למערכת.

<מיכל בוסקילה: אנחנו באמת שתי נשות צוות, נערכות וצריכות להיערך לעבודה מאוד-מאוד מורכבת עם זה, כי איך תתחיל?

<מיכל בוסקילה: קודם תבין את הילד.

<מיכל בוסקילה: צריך להגיע למצב שמבינים את הילד, ומבינים את ההורה.

<מיכל בוסקילה: כי ההורים גם לא תמיד מבינים את העברית.

<מיכל בוסקילה: אז פה העבודה היא באמת בשני אופנים: גם - - -

עמרם מצנע: בקיצור, גננות צריכות חמש יחידות באנגלית.

<מיכל בוסקילה: כן.

<מיכל בוסקילה: ואני חייבת לציין שאני חייבת המון תודה להורים בגן, אני חייבת המון תודה להורים בגן שלי: השפה האנגלית שלי השתפרה פלאים.

<מיכל בוסקילה: זה פלוס רציני.

<מיכל בוסקילה: עכשיו, מה שאני רוצה ככה, נקודה לציון לטובת השילוב של שלוש-ארבע: הילדים הצעירים מאוד רוצים להיות כמו הילדים הבוגרים, והילדים הבוגרים מקבלים את הביטחון, וההעצמה והיכולת שאני עוזר לחבר שלי הצעיר יותר.

<מיכל בוסקילה: אבל מה שיש בתחילת שנה – אני תמיד אוהבת לעשות את אסיפת ההורים המקדימה יום לפני תחילת השנה, יומיים, שההורים יראו מי אני, אני אראה מי הם, ויהיה קצת נעים יותר.

<קריאה: הורדת חרדות.

<מיכל בוסקילה: כן.

<מיכל בוסקילה: אבל פתאום ההורים שומעים: זה הורה לילד צעיר, וזאת ילדה צעירה, וזאת ילדה צעירה, וזה ילד צעיר.

<מיכל בוסקילה: אז הם בעצמם מתחילים: טוב, אבל מה יהיה, ואיך יהיה.

<מיכל בוסקילה: אז צריך להרגיע אותם.

<מיכל בוסקילה: אחרי שהרגענו אותם, ומיום-יום הם נכנסים לגן והם רואים שכבר הכול בסדר, אז הדרך מתחילה להתנהל יותר נעים.

<מיכל בוסקילה: אבל עוד דבר, יש את העניין של הסייעת, הסייעת שצריכה לעזור לנו בהחלפות שאנחנו צריכות - - -.

<מיכל בוסקילה: הסייעת שנקראת לעזור לנו בהחלפות של הפספוסים.

<מיכל בוסקילה: הן לא תמיד ששות לזה, הן לא תמיד שמחות לזה, הן לא תמיד פנויות לזה.

<מיכל בוסקילה: זה מתסכל אותן לפעמים.

<מיכל בוסקילה: וכשעובדים עם איש צוות מתוסכל, העבודה לא נעימה: היא לא נעימה לנו כצוות, ולא נעימה לילדים.

<מיכל בוסקילה: עוד דבר אחד.

<מיכל בוסקילה: חשוב לי לציין: לנו יש את נושא המערך המסייע.

<מיכל בוסקילה: המערך המסייע זה שאנחנו כגננות טרום וטרום-טרום יכולות לפנות ולבקש שתיכנס אלינו, לגן, פסיכולוגית או קלינאית תקשורת או מרפאה בעיסוק.

<מיכל בוסקילה: שתבוא לראות ולעזור לנו לאתר או לתת לנו הדרכה.

<מיכל בוסקילה: אבל עד שהיא נכנסת זה כבר שלושה חודשים.

<מיכל בוסקילה: עד שמתחילים את הטיפול זה כבר סוף השנה.

<מיכל בוסקילה: יש המון רצון טוב, והוא באמת רצון טוב, וכשהוא קורה זה טוב.

<מיכל בוסקילה: אבל הגלגלים עובדים לאט.

<מיכל בוסקילה: לאט מדי.

עמרם מצנע: לוקח זמן.

עמרם מצנע: כן, אוקיי.

עמרם מצנע: אנחנו לא נוכל לשמוע את כולן.

עמרם מצנע: אז מי שעוד לא דיברה, אבל ממש-ממש קצר.

עמרם מצנע: בבקשה.

<מיכל דעי: תודה רבה.

<מיכל דעי: שמי מיכל דעי.

<מיכל דעי: אני גננת ביישוב אחוזת אתרוג בגן - - -

עמרם מצנע: איפה זה?

<מיכל דעי: זה בין אשקלון לקריית מלאכי.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: לא שמעתי על המקום.

<מיכל דעי: אני בעצם גננת בגן שכולו עם ילדים שהגיעו מהמעונות.

<מיכל דעי: אנחנו שני גנים של אותו גיל.

<מיכל דעי: ואני גננת בגן אחד, ואימא בגן השני.

<מיכל דעי: והייתי רוצה להתייחס לשתי נקודות, שאחת מהן גם בתור היותי אימא שם: אחת, זאת נקודה שלא קיבלה פה פן מדי חזק, זה הנושא של התזונה בגן.

<מיכל דעי: מאז הטמעת "אופק חדש" בגן הילדים, כאשר הגן מתנהל עד 14:00, ארוחת הצהריים מתאחרת מאוד.

<מיכל דעי: ילדים שנשארים בצהרון אוכלים בשעה 14:00, וילדים שלא נשארים בצהרון אוכלים כמעט ב-14:30, עד שהם מגיעים לבית.

<מיכל דעי: ואני חושבת שלפני שמדברים על כל הנושא של ערכים, למידה, צריך קודם כל לתת מענה לתחום הפיזי, לצורך הפיזי של הילד.

<מיכל דעי: בתור אימא אני רואה שהבת שלי מגיעה מאוד רעבה, והיא כבר כמעט ולא אוכלת בגלל זה.

<מיכל דעי: ואני חושבת שבראש ובראשונה צריך לתת את הדעת על זה.

<מיכל דעי: צריך להכניס למשרד החינוך אפשרות של ארוחת צהריים שהיא כחלק אינטגראלי, ממש חלק בלתי נפרד משאר היום בגן.

<מיכל דעי: זה צריך להיות משהו ממש מובנה בסדר היום.

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: הצטרפו אלינו חבר הכנסת משולם נהרי, שהיה פעם סגן שר החינוך, וחבר הכנסת אברהם וורצמן, שהוא עכשיו סגן שר החינוך.

עמרם מצנע: אנחנו שמחים לארח אותך, ככה לקראת סיום, כי אנחנו ממש - - -

<מיכל דעי: הייתי רוצה לסיים, אם אפשר.

עמרם מצנע: כן, בבקשה.

<מיכל דעי: עוד משהו אחד: בתחילת השנה קיבלתי בת שירות, באמת מאחר וכולם הגיעו מהמעון, ורציתי לשתף אתכם בחוויה לא כל כך נעימה שהייתה: כשהיא הגיעה היא באמת לא ידעה לאן היא הגיעה.

<מיכל דעי: וכשהיא הייתה צריכה להחליף לילדים היא אמרה שהיא לא יכולה לעשות את זה, שהיא מעולם לא עשתה את זה, ולאחר שבועיים היא פשוט עזבה.

<קריאה: אסור להן גם.

<מיכל דעי: אחר כך הגיעה עוד בת שירות שהייתה אמורה להגיע, ולפני שהתחילה התגלה שיש לה דיסלקציה, ויש לה קושי לעבוד עם ילדים.

<מיכל דעי: אז אני מצטרפת למה שחברתי עידית אביטל אמרה, שלפני שהן מגיעות קודם כל צריך להחתים אותן על חוזה שנתי.

<מיכל דעי: אי אפשר להחליף דמויות לילדים כל כך רכים בתדירות מאוד גבוהה.

<מיכל דעי: דבר שני, צריך להבהיר להן מה מחויבות התפקיד ומה נדרש מהן כדי שהן ייתנו את ההסכמה, ואפילו את - - - לפני שהן מגיעות.

<מיכל דעי: תודה רבה.

עמרם מצנע: כן, ברור.

עמרם מצנע: כן, אוקיי.

עמרם מצנע: עוד שתיים ואנחנו נתחיל לסכם.

עמרם מצנע: בבקשה.

<גלית אילוז: שמי גלית אילוז.

<גלית אילוז: אני גננת ברחובות.

<גלית אילוז: 16 שנים במשרד החינוך.

<גלית אילוז: מאוד אוהבת את מה שאני עושה.

<גלית אילוז: בכובע נוסף שלי אני גם מדריכה פדגוגית לגננות צעירות בראשית דרכן, כך שאני רואה את הדברים גם ממה שאני חווה בעצמי, עם הניסיון של השנים שלי, וגם ממה שאני מדריכה את הגנות, מלווה אותן.

<גלית אילוז: ואכן נאמרו כל הדברים החשובים.

<גלית אילוז: ומה שנותר לי לעשות זה, מצד אחד לחזק אותן ולומר שאני ממש-ממש רואה שחשוב להקטין את מספר הילדים בגן כדי להגיע לכל ילד.

<גלית אילוז: בגלל שזה גיל כל כך משמעותי; מבחינתי, אני מקבלת ניצנים, ואני בסוף השנה רוצה לראות אותם פורחים, וגם שההורים יהיו מרוצים מזה.

<גלית אילוז: ושכל המערכת תרגיש שבאמת עשינו את המיטב למען הילדים האלה.

<גלית אילוז: אז גם אם יש - - -

עמרם מצנע: אם היו אומרים לך לבחור בין מספר ילדים שהיה יורד, נניח, נגיד ל-28 או להישאר עם 34 אבל עם מבוגר שלישי.

עמרם מצנע: מה היית בוחרת?

<קריאה: מבוגר שלישי.

<גלית אילוז: וואו, זו שאלה קשה.

<קריאות: - - -

<גלית אילוז: אני אגיד לך משהו: השנה אני נמצאת עם שתי סייעות, וזאת מהסיבה שיש לי ילד אחד - - -

עמרם מצנע: יש לך ילדים משולבים.

<גלית אילוז: יש לי ילד אחד שהוא p.d.d.

<גלית אילוז: – יש לו סייעת צמודה; ושני ילדים שהם רגישים לחלב ברמת סיכון מאוד גבוהה, אז יש סייעת נוספת.

<גלית אילוז: אחרת, לא הייתי זכאית לסייעת.

<גלית אילוז: וזה פשוט - - -

עמרם מצנע: כן, אבל השאלה שלי, הספציפית.

<קריאה: כמות.

<קריאה: גם וגם.

<גלית אילוז: אז אני אומרת שאיש צוות נוסף תורם, תורם מאוד - - -

עמרם מצנע: לא אם.

עמרם מצנע: אני אומר לך: עכשיו שר החינוך צריך להחליט.

<גלית אילוז: אז אני הייתי בוחרת כמות נמוכה, מספר מצומצם יותר של ילדים, כדי - - -

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: כן.

<גלית אילוז: עכשיו, דבר נוסף שאני רוצה: אני חושבת שהחוק הזה בעצם בא לעזור להורים, ולתת להם את האפשרות לקחת את הילדים למקום טוב.

<גלית אילוז: אבל מצד שני גם כן צריך לתת את הדעת שרוב הקשיים, רוב האתגרים שאנחנו נפגשים איתם בגן זה בעצם אתגרים משולבים.

<גלית אילוז: זאת אומרת, אני רואה הלימה מאוד גבוהה בין ההורים לבין הילדים.

<גלית אילוז: למשל: ילד שמתקשה בפרידה.

<גלית אילוז: אם אתה תסתכל ותשים את הפוקוס, תגדיל אותו על ההורה בבוקר, אתה תראה שההורה משדר לו חוסר ביטחון, וגם לו קשה.

<גלית אילוז: ואם זה ילד שמתקשה בעצמאות, אז גם ההורה – הוא לא משחרר מספיק: בבית אני תינוק ופה אני גדול, אני בוגר.

<גלית אילוז: אז יש פה - - -

עמרם מצנע: זה סוד גלוי שההורים הם המשפיעים הגדולים ביותר, בסופו של דבר.

<גלית אילוז: נכון.

<גלית אילוז: ולכן אני אומרת, יש עוד נקודות שיש בהן הלימה, אבל המשמעות, לתת את הדעת לכך שיהיה מענה.

<גלית אילוז: אנחנו כגננות מקבלות מענה מקצועי: נכנס צוות “מעגן” בגנים מסוימים, יש יועצת חינוכית.

<גלית אילוז: אבל מצד שני, לתת את הדעת לתת את המשאב הזה גם להורים.

<גלית אילוז: למה כוונתי?

<גלית אילוז: שאם, למשל, אני רואה כגננת שיש צורך בגן שלי לעזור להורים: יש להם קושי בפרידה, יש להם קושי בהצבת גבולות, במשמעת, ואלה דברים שממש בולטים בגן שלי, אז אני אעשה.

<גלית אילוז: אם תהיה לי את האפשרות להביא את היועצת למספר מפגשים מאוד-מאוד מוגבלים, וההורים ישמעו וגם הצוות, אז יש לנו כבר שפה משותפת.

<גלית אילוז: אנחנו מדברים על אותו דבר.

<גלית אילוז: ומי שירוויח מזה בעיקר זה הילדים, כי יהיה קו אחיד בין הגן לבין הבית.

<גלית אילוז: ודבר אחרון-אחרון - - -

עמרם מצנע: לא, לא.

עמרם מצנע: בבקשה.

עמרם מצנע: אחרונה.

<לילך שיין-דגן: שמי לילך שיין-דגן מחיפה.

<לילך שיין-דגן: גננת 20 שנה במערכת החינוך.

<לילך שיין-דגן: אני מקשיבה כבר כשעתיים לכל מה שנאמר, ואני חושבת שכולנו זועקות פה לכוח אדם.

<לילך שיין-דגן: כוח אדם שיהיה בגן, אם הוא ממוקצע או פחות.

<לילך שיין-דגן: אם אני אתייחס לסייעות: אני שסיימתי לפני כ-20 שנה את הלימודים, הרבה מחברותיי שסיימו איתי לא יכלו להתברג לתוך המערכת, וחושבת שזה פתח נהדר לפנות משרות גם לסייעות וגם לגננות נוספות כדי שיהיו במערכת.

<לילך שיין-דגן: כי גננת שיושבת בגן ויכולה להיות בגן כ-30 עד 35 שנה, תופסת מקום אחד - - -

עמרם מצנע: מה זאת אומרת "לפנות"?

<לילך שיין-דגן: זאת אומרת, שיהיו עוד משרות.

<לילך שיין-דגן: זאת אומרת, - - - תהיה נוספת בגן, כי כל הזמן דיברו רק על סייעות, - -

<קריאה: שתי גננות.

<לילך שיין-דגן: - - אני חושבת שזה יפתח משרות נוספות, ויאפשר להתברג במערכת.

<לילך שיין-דגן: אין ספק שכוח אדם הוא דבר מאוד הכרחי - - -

עמרם מצנע: בחיפה פתרו את הבעיה של המענה השלישי, של אדם שלישי בגן?

<לילך שיין-דגן: לא, אלא אם כן הוא נמצא שלושה עד ארבעה חודשים ראשונים כתגבור, כסייעת נוספת, בגנים שבאמת עוברים סלקציה מיוחדת ואז.

<לילך שיין-דגן: אבל לשאלתך: לא.

<לילך שיין-דגן: אנחנו נמצאות עם סייעת וגננת אחת.

<לילך שיין-דגן: עיריית חיפה באמת מבורכת; וכל דבר שאנחנו רוצות, יש מענה.

<לילך שיין-דגן: המענה של כוח אדם יותר קשה, ולכן אני באה מהצד של גננות, ואומרת: אוקיי, אז העירייה באמת עוזרת, אבל אם אפשר לעזור גם בקטע של משרות לגננות נוספות זה יהיה מבורך.

<זיוה יצחק: צריך תקציבים.

<לילך שיין-דגן: הכול תקציבים.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: הגברת סימה חדד, בבקשה.

עמרם מצנע: אני מתנצל בפני מי שלא דיברה, זה חלק מהחיים.

<סימה חדד: ראשית, אני רוצה להודות על המפגש הזה, גם לך וגם לכל הגננות, ולהביע את הערכתי הרבה לעשייה החינוכית שלכן ביום-יום, וגם על הרגע הזה שהגעתן לכאן, כי אני חושבת שזה לא ברור מאליו.

<סימה חדד: בואו נדבר על ההחלטה לחינוך חינם: כולכן דיברתן באמת בזכות, אני חושבת, של ההחלטה הזו, שהיא נותנת מענה גם לחברה, גם לאוכלוסייה, ובוודאי איזשהו שוויון הזדמנויות.

<סימה חדד: כל מה שעלה כאן בגדול לגבי כוח-אדם ומספרי הילדים – גם אנחנו מסכימים ויודעים שאלה הצרכים המשמעותיים והחשובים, ואנחנו עובדים עליהם גם במהלך השנתיים האלה.

<סימה חדד: בואו לא נשכח שאנחנו נמצאים בשנה השנייה לחינוך חינם, כאשר ידוע לנו מראש שיש לנו ישובים שכבר למעלה מעשור התחילו להטמיע, כמו אום אל-פאחם, כמו הרבה ישובים אחרים, את חינוך חינם כחוק חינוך חינם חובה.

<סימה חדד: יחד עם זאת, היו רשויות שאכלסו כבר בשלבים מוקדמים יותר את גילאי השלוש אבל הורים שילמו.

<סימה חדד: זאת אומרת, הגיל הזה מוכר במערכת.

<סימה חדד: הגיל מוכר במערכת וידוע.

<סימה חדד: זה לגבי הנושא.

<סימה חדד: אני מסכימה עם כל מה שנאמר לגבי תוספת כוח-אדם:

<סימה חדד: אם זה - - -, אם זה סייעת, ואם זה בת שירות לאומי.

<סימה חדד: שוב, אנחנו לא נ בו זמנית, אבל מה שנקבל הוא נכון, וטוב, ונמשיך לעשות את המאמצים.

<סימה חדד: צמצום מספר הילדים, קשה לי לומר לכם בשלב הזה, כי יש לזה השלכות רוחב: גם של מבנים וגם של כוח-אדם נוסף.

<סימה חדד: אני רוצה להתייחס לסוגיה שעלתה פה בגדול, וזה הנושא של, שמעתי קולות של למידה, פדגוגיה, תכנית עבודה ויעדים.

<סימה חדד: אני לא זוכרת בשום מסמך שאנחנו הוצאנו שהצבנו לכן איזשהם יעדים שאתן מחויבות.

<סימה חדד: לדעת לסגור קופסה, לדעת להרים את המכנס, לדעת לשבת – זאת למידה, חברות.

<סימה חדד: זאת למידה שמותאמת לגילאים הללו.

<סימה חדד: בגיל לידה עד שנה לומדים דברים מסוימים, בגיל שנתיים עד שלוש לומדים.

<סימה חדד: זאת אומרת, כאן, במקום הזה, דווקא להבדיל אולי מגננות חובה, ממורות בבית הספר, יש לכן לוח-זמנים גמיש במהלך היום, יש לכן לוח-זמנים גמיש במהלך החודש, ובוודאי במהלך השנה.

<סימה חדד: שמעתי: מה אנחנו מספיקות, אנחנו לא מספיקות.

<סימה חדד: אתן לא צריכות להספיק.

<סימה חדד: אתן צריכות בדיוק את מה שאתן כל כך מדברות עליו: לאהוב, להסתכל, לראות, להכיר, לדבר, להרגיש – זה התפקיד שלכן.

<סימה חדד: בוודאי בשלושת החודשים הראשונים, ואם צריך קצת יותר – רק אתן יודעות מה הכי נכון ומה הכי טוב, וזה - - -

<אורית לובטקין: אבל אם זה עלה כל כך חזק אז כנראה שזה לא עולה בשטח, והגננות הצעירות מאוד לחוצות מזה.

<סימה חדד: אני מסכימה.

<סימה חדד: אז אני אומרת, זה בדיוק המשפט הבא שאני רוצה לומר: זה עלה בקול גדול, ואני לוקחת אחריות במקום הזה, להוביל את זה מול המפקחות, שאני מניחה שגם הן משקיעות מאוד-מאוד כדי להוביל אתכן למקום האחר.

<סימה חדד: ואני לוקחת אחריות גם להדרכה וגם לפיקוח, לחדד את הנקודות הללו.

<סימה חדד: אני עושה את הכול בקצרה כי אני רוצה לגעת בכמה נושאים.

<סימה חדד: הנושא של סייעות: יש לנו 80 רשויות במהלך השנה הזאת.

<סימה חדד: זה באמת ביוזמת הרשויות ולא במימון הרשויות, שהחליטו להוסיף סייעת נוספת.

<סימה חדד: ובוודאי אנחנו מרגישים שזה מסייע לגננות, ואולי קצת יותר מרגיע, ומאפשר להן לעשות את המערך קצת יותר מותאם לגיל הזה, ככל שניתן.

<סימה חדד: עלו פה הרבה מאוד נושאים, שזה לא משנה באיזה גיל אנחנו נתקלים בזה ואנחנו צריכים להתמודד.

<סימה חדד: כי ילדים בעלי צרכים ייחודיים יש בגיל שלוש, ויש בארבע, ויש בחמש.

<סימה חדד: ואותו תפקיד יש לכן בכל בגילאים הללו.

<סימה חדד: זה נכון שמגיל שלוש זה מתעצם, במיוחד כאשר יש לנו 30 או 30 ו- ילדים בני שנתיים ועשרה חודשים, שנתיים ותשעה חודשים, עד גיל ארבע, אז בוודאי שהצרכים שונים.

<סימה חדד: ואם יש לי ילד שיש לו התייחסות מסוימת, אוכלוסייה אחרת, אם הגן שלי נמצא בקרב מקום אחר, אבל מבחינת המחויבות שלי לתפקיד הגננת או להסתכלות שלי על הילדים, למיפוי הילדים, למתן מענה, זה אותם.

<סימה חדד: להגיש לוועדת שילוב, זה לא משנה אם זה ילד בן שלוש, ילד בן ארבע או ילד בן חמש.

<סימה חדד: וכנ"ל לגבי ועדות השמה וכנ"ל.

<סימה חדד: אני יודעת שהמטרה שלנו היום הייתה להעצים, ואני שמחה שהעליתן את זה, אבל אני רוצה רק שנדע שהמחויבות היא לאורך כל הגילאים - - -

<אורית לובטקין: אבל שילוב מקבלים מגיל חמש, רק בגן חובה.

<סימה חדד: נכון.

<סימה חדד: שילוב נכון - - -

<קריאה: כן, רק בגיל ארבע אנחנו מגישות.

<קריאה: יש רשויות שנותנות גם לגיל - - -

<אורית לובטקין: ועדת השמה זה לכל גיל, אבל שילוב זה רק מגיל גן חובה.

<קריאה: יש רשויות שנותנות גם אבחון.

<סימה חדד: נכון, אבל בואו, שילוב זה משרד החינוך, זה לא הרשויות.

<סימה חדד: אבל יש מרכזים לגיל הרך ברשויות שונות, יש את התחנות להתפתחות הילד שנותנות מענים, יש פה חלוקה בין משרד הבריאות למשרד החינוך שבהחלט עדיין נכון.

<סימה חדד: זאת המצוקה, וזה עלה גם כאן:

<סימה חדד: כמה זמן לוקח לאתר, וכמה זמן עד שהילדים מקבלים, ולאורך איזה זמן, ומה מחויבות הגננת כלפי הילדים האלה – אולי יותר ממסגרת חינוכית אחרת, ללא ספק.

<סימה חדד: מכיוון שזה עלה אני מעלה נקודות.

<סימה חדד: אנחנו נשאיר אתכן ככה להמשך מחשבה.

<סימה חדד: אני גם מכאן מזמינה את עצמי ואולי את צוות הפיקוח לעשות שולחנות עגולים מידי פעם ולהקשיב לגננות, למרות שאנחנו עושים סיורים בשטח.

<סימה חדד: ומה שאתן מעלות, דרך אגב, גם המפקחות מעלות, גם המדריכות.

<סימה חדד: זאת אומרת, לא שמעתי פה שום דבר חדש שאמרתי: פעם ראשונה אני שומעת.

<סימה חדד: ובכל זאת אני חושבת שאנחנו נמשיך לעשות את זה בעצמנו.

<סימה חדד: כבוד סגן שר החינוך נמצא כאן, והוא עשה המון השנה, ואני במקום הזה רוצה להודות לך, חבר הכנסת אברהם וורצמן.

<סימה חדד: בכל הנושא של ייעוץ חינוכי בגני הילדים, במיוחד מערך התמיכה כדי שילווה את הגננות.

<סימה חדד: כי אנחנו יודעים שככל שיש לנו גננות פנויות, ואתן דיברתן היום על העומסים האלה, במיוחד העומסים הרגשיים, זה בדיוק המקום, מקומו של הייעוץ החינוכי, השירות הפסיכולוגי, לסייע לכן.

<סימה חדד: ואני חושבת שאתן מרגישות את זה.

<סימה חדד: אני רואה, אתן מהנהנות, אחר כך אתן תודו גם לסגן שר החינוך, אברהם וורצמן.

<סימה חדד: וכמובן בימי הדרכה: לעולם אולי לא נצליח לתת מענים לכולם באותה עוצמה, באותה תדירות.

<סימה חדד: גם כל אחת ואחת מכן, גם אם יש לה את אותו ותק, יש לה צרכים אחרים, ובהתאם לזה.

<סימה חדד: אני מאוד מקווה, אני גם סומכת שאנחנו נמשיך להצמיח את המשאבים האלה, שיהיו עבורכן איזשהו מערך תמיכה.

<סימה חדד: אנחנו עובדים בעוד כמה רמות כדי באמת להמשיך ולסייע לכן, כדי שתעשו את עבודתכן, כדי שתמלאו את עבודתכן כמו שאתן רוצות, כמו שאתן הצגתן את זה כאן.

<סימה חדד: אני לפחות התרגשתי מההתרגשות שלכן עבור כל אחת מן הסוגיות שהעליתן.

<סימה חדד: שחרור ילדים: אני רוצה לומר, אנחנו אפשרנו – לא חשוב כרגע.

<סימה חדד: אני לא אספר את כל הסיפור – שתי תחנות יציאה, גם כי שר החינוך ביקש לאפשר את זה – כי יש הורים וזכותם, הם מגדלים ילדים.

<סימה חדד: וכמספר האנשים פה מספר הדעות אם כן לשחרר או לא לשחרר; אם זה יום ארוך או יום קצר.

<סימה חדד: אנחנו לא יכולים להיענות לכל אדם ולתפור לו את החליפה.

<סימה חדד: דובר על שתי תחנות.

<סימה חדד: ובמקומות שיש זליגה כזו או אחרת – בואו נטפל בזה נקודתית מול המפקחות.

<סימה חדד: ואם צריך, אפשר לערב אותי.

<סימה חדד: גם אני זמינה: גם לגננות, גם למפקחות וגם לכן.

<סימה חדד: בנות שירות לאומי – דיברתי קודם.

<סימה חדד: זהו.

<סימה חדד: אני מצטרפת לכל מה שנאמר כאן באשר לצמצום מספר ילדי הגנים ולתוספת כוח-אדם.

עמרם מצנע: כן, תודה.

עמרם מצנע: חבר הכנסת אברהם וורצמן, בבקשה, סגן שר החינוך.

אברהם וורצמן: טוב, ברשות היושב ראש עמרם מצנע, שבאמת, קודם כל, אני חושב שוועדת החינוך, התרבות והספורט, בראשותך פועלת, נוגעת בנקודות הנכונות, בנקודות המשמעותיות במערכת.

אברהם וורצמן: וקודם כל, תודה לך.

אברהם וורצמן: תודה לך שאתה מאפשר את המפגש החשוב הזה.

אברהם וורצמן: חבריי חברי הכנסת, הגברת סימה חדד, מיכל וכל הגננות היקרות שנמצאות פה.

אברהם וורצמן: קודם כל, אני רוצה לומר לכן: דבר ראשון, תודה.

אברהם וורצמן: תודה כי אתן עושות את העבודה הכי חשובה במערכת החינוך.

אברהם וורצמן: ואני לא אומר את זה סתם, אני מתכוון למה שאני אומר.

אברהם וורצמן: מהיום ששר החינוך ביקש ממני לקחת אחריות על נושא הגיל הרך, אנחנו עובדים בשיתוף פעולה מדהים עם האגף.

אברהם וורצמן: עושים הרבה פעולות כדי לקדם את הגיל הרך, מתוך הבנה שהגיל הרך הוא המקום שבו צריך להשקיע הכי הרבה, צריך להשקיע בצורה נכונה.

אברהם וורצמן: כי אם אתה משקיע טוב ונכון בגיל הרך, אתה משפיע על העתיד ועל השינוי הכי חשוב של הילד.

אברהם וורצמן: אם אתה דואג לאיתור ולטיפול בזמן הנכון, במיוחד בגיל הרך, אתה יכול למנוע בעיות – מי יודע כמה שנים אחר כך.

אברהם וורצמן: אם אתה מטפל נכון בגיל הרך במגוון תחומים, אתה יכול להשפיע על איך הילד או הילדה ישתכרו כשהם יהיו גדולים, וכולי, וכולי וכולי.

אברהם וורצמן: אני לא רוצה עכשיו להרחיב בנקודה הזאת, ולכן, קודם כל, אני אומר תודה, כי באמת אתן נוגעות בגיל הכי חשוב.

אברהם וורצמן: אני רוצה לספר לכן כמה נקודות שאנחנו מטפלים בהן בימים אלו ממש.

אברהם וורצמן: קודם כל, מתנצל שלא הייתי בכל הדיון, מתנצל מאוד.

אברהם וורצמן: שמעתי מתוך סיכום הדברים, וגם הדברים של הגברת סימה חדד על הנקודות המרכזיות, וגם כתבו לי על הנקודות המרכזיות שעלו בדיון.

אברהם וורצמן: אני רוצה לומר לכן כמה דברים: דבר ראשון, בימים אלו מוקמת ועדה מיוחדת במשרד, שזו פעם ראשונה שקמה ועדה כזאת, שהולכת להכין תכנית אב לגיל הרך בישראל.

אברהם וורצמן: תבינו, המשמעות של הדבר הזה היא לנגוע בכל הנקודות: הטכניות, כוח-אדם, פדגוגיות – כל הנקודות.

אברהם וורצמן: לתת המלצות למשרד החינוך.

אברהם וורצמן: שמשרד החינוך יביא את ההמלצה לממשלה, ואנחנו מקווים שהממשלה תאמץ את ההמלצות האלה.

אברהם וורצמן: זה יכול להיות שינוי דרמטי בכל מה שקורה בגיל הרך בישראל.

אברהם וורצמן: זה קודם כל באופן כולל.

<אורית לובטקין: כדאי שיישבו שם מהשטח.

אברהם וורצמן: יישבו גם מהשטח.

אברהם וורצמן: יישבו גם נציגות של גננות, נציגות של מפקחות, אנשים מהאקדמיה – יישבו מכל הכיוונים.

אברהם וורצמן: כמובן, הפיקוח מהמטה, מכל הכיוונים, כדי להגיע להמלצות נכונות.

אברהם וורצמן: תבינו, דבר כזה לא נעשה מעולם במשרד החינוך, ודבר כזה יכול להיות פריצת דרך בכל מה שקשור להשקעה בגיל הרך.

אברהם וורצמן: זה, קודם כל, דבר אחד כללי.

אברהם וורצמן: דבר שני: ברגע שנכנסתי לתפקיד קלטתי את הבעיה הקשה של ילדים בגילאי שלוש, שיש גננת וסייעת – אי אפשר להשתלט על 35 ילדים עם שתי נשות צוות.

אברהם וורצמן: זה קשה מאוד-מאוד-מאוד, כמעט עד בלתי אפשרי.

אברהם וורצמן: עשינו בדיקה – אני רוצה שתדעו – כמה יעלה למערכת להוסיף בשלב הראשון סייעת בכל גן בגילאי שלוש, והגענו לסכומים אסטרונומיים.

אברהם וורצמן: אסטרונומיים.

אברהם וורצמן: כשבזמן שכל התקציב מקוצץ, גם תקציב משרד החינוך מקוצץ.

אברהם וורצמן: אי אפשר היה ליישם דבר כזה.

אברהם וורצמן: אף על פי כן, הוספנו 20 מיליון שקלים ואפשרנו תוספת של 500 בנות שירות לאומי בגנים עתירי ילדים של גיל שלוש.

אברהם וורצמן: אני מתאר לעצמי שחלק מכירות את זה מהגנים.

אברהם וורצמן: ושמעתי גם את הנקודה של מי הבנות, ואנחנו גם בזה פועלים: איך להכשיר אותן ולהדריך אותן, ולדאוג שהן באמת יהיו קבועות, וכולי וכולי.

אברהם וורצמן: יותר מזה, אפשרנו תכנית שהיא תהיה כנראה – השנה יהיה קצת פחות, כי, עוד פעם:

אברהם וורצמן: התחלנו מאוד מאוחר, אבל בשנה הבאה היא תהיה – בת שירות לאומי שבאה לשנתיים לתכנית, ואפרופו קביעות, שנתיים לתכנית, והיא תקבל הכשרה וליווי על ידי אחת המכללות, היא תקבל הכרה לשירות כשנה בלימודים לגיל הרך בחינוך אחר כך, שזה דבר מדהים.

אברהם וורצמן: זה דבר מדהים, וזה יכול להביא בנות מדהימות לבחור את השירות הזה.

אברהם וורצמן: אני מאוד מקווה.

אברהם וורצמן: את הזעקה שעלתה פה נעלה גם במשרד עם חברנו, עם שר החינוך, עם המנכ"לית, עם כולם, ואני מאוד-מאוד מקווה שבשנה הבאה מספר הבנות שיעשו שירות לאומי בגנים יעלה.

אברהם וורצמן: אני מקווה אפילו שיוכפל.

אברהם וורצמן: ועוד פעם: מבחינתי, כל גן שיש טיפול כזה זה עולם שלם.

אברהם וורצמן: כל גן זה עולם שלם.

אברהם וורצמן: כל ילד שמקבל טיפול זה עולם שלם - - - זה דבר גדול ומאוד משמעותי.

אברהם וורצמן: דבר נוסף: עלה הקשר עם ההורים.

אברהם וורצמן: אנחנו פותחים מודל.

אברהם וורצמן: בעוד חודש-חודש וחצי פותחים ב-200 גנים מודל של בית ספר להורים.

אברהם וורצמן: בית ספר להורים – חמישה מפגשים בשנה.

אברהם וורצמן: מפגש אחד גדול לכל היישוב.

אברהם וורצמן: והכוונה היא שבתוך שלוש-ארבע שנים כל ילדי ישראל יהיו בבית ספר להורים.

עמרם מצנע: הורי ישראל.

אברהם וורצמן: הורי וילדי.

אברהם וורצמן: הרעיון, דרך אגב, טוב שהערת כי הרעיון במודל הוא שיש פעילות מקבילה לילדים ולהורים, ואז כל ההורים מגיעים.

אברהם וורצמן: אנחנו מכירים את זה.

אברהם וורצמן: כל ההורים מגיעים.

אברהם וורצמן: ואנחנו הולכים להתחיל את זה.

אברהם וורצמן: אני רוצה לומר פה גם אמירה: הולכים להתחיל את זה גם במגזר הממלכתי, גם במגזר הממלכתי-דתי, גם במגזר הערבי, הדרוזי וגם במגזר החרדי.

אברהם וורצמן: בכולם.

אברהם וורצמן: גם במוכר שאינו רשמי.

אברהם וורצמן: בכולם.

אברהם וורצמן: כי אנחנו מאמינים בחשיבות של שילוב ההורים יחד איתנו בעבודה משותפת.

אברהם וורצמן: זה מאוד-מאוד חשוב ומאוד משמעותי בעינינו.

אברהם וורצמן: דבר נוסף:

אברהם וורצמן: אנחנו עובדים עכשיו על תכנית גדולה מאוד בנושא מרכזים לגיל הרך.

אברהם וורצמן: אנחנו הולכים להעצים את הפרויקט הזה בצורה מאוד משמעותית.

אברהם וורצמן: לבנות מקומות חדשים, לחזק מקומות קיימים, ולתת שירות מערכתי מאוד משמעותי לכל מוסדות החינוך.

אברהם וורצמן: זה אומר לגנים ולמעונות היום שנמצאים באותה שכונה.

אברהם וורצמן: הכוונה שלנו, בעזרת ד', שזה יהיה built in.

אברהם וורצמן: זה יהיה בעתיד.

אברהם וורצמן: כמו שבונים בשכונה, בונים בתים, בונים מרכז מסחרי, בונים בית ספר, בונים גנים, בונים מעונות, בונים בית כנסת, שייבנו גם מרכז לגיל הרך.

אברהם וורצמן: המרכז הזה ייתן את כל השירותים העודפים: שירותים פרה-רפואיים, טיפת חלב, הדרכת הורים, סיוע פרטני להורה מסוים שרוצה עזרה, ליווי של הגננות, הסייעות ומנהלות המעונות שנמצאות באותו אזור.

אברהם וורצמן: טיפול עמוק מאוד.

אברהם וורצמן: אנחנו מקווים מאוד שבשנת הלימודים הבאה אנחנו כבר נהיה קשורים ל-60 מרכזים.

אברהם וורצמן: עכשיו, תבינו: 60 מרכזים.

אברהם וורצמן: כל מרכז כזה נותן שירות לכ-20,000 תושבים.

אברהם וורצמן: מעטפת של 20,000 תושבים עם הגנים ומעונות היום שנמצאים בפנים.

אברהם וורצמן: אם, בעזרת ד', הכול יעבוד כשורה, למעלה ממיליון אנשים יקבלו את השירות הזה בשנה הבאה, שזה דבר מאוד גדול.

אברהם וורצמן: ואני בטוח שלפחות שליש או חצי מכן תרגישו את זה, וכל אחת במקומה ובאזור שלה.

אברהם וורצמן: אנחנו מאוד קשובים.

אברהם וורצמן: ואני אומר לכן, וגם באופן אישי: אם יש דברים שאתם חושבות שהמערכת צריכה להתייעל, היא צריכה להתחזק – קודם כל, היום יש פייסבוק.

אברהם וורצמן: יש פייסבוק.

אברהם וורצמן: אתם יודעים, בעידן של היום, חופשי-חופשי להתכתב בפייסבוק, ואנחנו נגיב ונענה או לשלוח מיילים.

אברהם וורצמן: בשמחה רבה.

אברהם וורצמן: לשלוח לגברת סימה חדד, כמובן, לשלוח אליי.

אברהם וורצמן: אנחנו קשובים.

אברהם וורצמן: אנחנו פה כדי לשרת.

אברהם וורצמן: אנחנו פה כי אנחנו מבינים שהגיל הרך זה הגיל הכי חשוב לטפל בו, הכי נכון להשקיע בו.

אברהם וורצמן: והגברת סימה חדד דיברה – השנה השקענו על תוספת של הדרכה, תוספת של ייעוץ בצורה מאוד משמעותית.

אברהם וורצמן: אנחנו מתכוונים עוד להוסיף בזה, עוד להשקיע בזה.

אברהם וורצמן: ולסיכום, אני רוצה לומר: אין ספק, יהיו המסקנות אשר יהיו, מספר הילדים ומספר המבוגרים בגן – יש לנו עוד הרבה-הרבה-הרבה מה לעשות: בין אם זה שתי גננות, בין אם זה עוד סייעת.

אברהם וורצמן: יש הרבה מה לעשות.

אברהם וורצמן: המערכת צריכה עוד הרבה להתקדם.

אברהם וורצמן: אנחנו היום לומדים ממודלים במדינות אחרות.

אברהם וורצמן: אנחנו נחכה גם לתוצאות של הוועדה.

אברהם וורצמן: ואני מבטיח לכן להיות קשוב, לפעול ולדאוג שהגיל הרך יקבל את הטיפול הטוב ביותר.

אברהם וורצמן: תודה רבה.

<קריאה: תודה רבה.

<קריאה: תודה רבה.

עמרם מצנע: כן, תודה רבה לסגן השר.

עמרם מצנע: אני מאוד שמח על המפגש הזה.

עמרם מצנע: הוא משלים, כפי שאמרתי לכן, מפגשים שאנחנו עושים עם כלל הצוותים במערכת החינוך.

עמרם מצנע: ולי היה מאוד מעניין מלמד.

עמרם מצנע: ואני חושב שאנחנו, חברי הכנסת, יוצאים נשכרים בכך שאנחנו מבינים יותר טוב את מה שמציק.

עמרם מצנע: מבינים את השטח.

עמרם מצנע: לכן, אני מקווה, שזה גם תרם בכך שייצגתן כל אחת גם את הגן, וגם את היישוב, וגם את המקום שממנו אתן באות.

עמרם מצנע: ואני בכלל חושב שהקשר בין השטח לבין הדרג הנבחר חשוב מאוד.

עמרם מצנע: הוא חלק מהפתרון.

עמרם מצנע: אנחנו יודעים שלפעמים הקשבה, ודו-שיח ורצון טוב הם כבר חלק מהפתרון, למרות שהפתרונות בפועל הם הרבה יותר קשים, ארוכי טווח, וכמובן אפשריים.

עמרם מצנע: תראו, אין ספק שמערכת החינוך עברה מהפכה של ממש בהחלטה להתחיל חינוך לכל ילדי ישראל במסגרת חוק חינוך חינם מגיל שלוש.

עמרם מצנע: היא נעשתה כפי שהיא נעשתה, בהשקעה תקציבית ענקית, וכמובן בהשקעה חשיבתית, ארגונית, בלתי רגילה.

עמרם מצנע: אני לא זוכר הרבה מהפכות כאלה בשנים האחרונות.

עמרם מצנע: עכשיו, יכול להיות שהיה אפשר לקחת שלוש-ארבע שנים, חמש שנים, להתכונן, ולהושיב ועדות, ולהתמודד עם כל הבעיות, ורק אז לצאת לדרך.

עמרם מצנע: אני חושב שהדרך הנכונה היא להחליט על מהלך, לבצע אותו, ועכשיו לשמוע את הבעיות, את הלקחים, את הקשיים, ועם הזמן כמובן לתקן אותם.

עמרם מצנע: תפקיד הגננת כפי שאני מסתכל – לא הייתי אף פעם גננת – הוא אולי גם התפקיד החשוב ביותר, וגם הקשה ביותר במערכת החינוך.

עמרם מצנע: מורה, אפילו של כיתה א', נכנסת לכיתה, יש לה הפסקה – היא הולכת, יושבת עם חברותיה המורות.

עמרם מצנע: לכן אין הפסקה.

עמרם מצנע: אתן מ-07:55 עד 14:00 עם הילדים.

עמרם מצנע: אני לא צריך לספר לכן, אתן יודעות את זה.

עמרם מצנע: מה שאני רוצה לומר שאנחנו מבינים את זה, ויודעים את זה.

עמרם מצנע: שלא לדבר על כך שלקבל את הילדים בגיל שלוש או בגיל ארבע זה לקבל את הילדים ממש בושר לחלוטין, ודרך הכניסה שלהם לתוך מערכת החינוך משפיעה לאחר מכן על כלל מערכת החינוך.

עמרם מצנע: ולכן כל כך חשוב שאחרי כל כך הרבה שנים של דיבורים על החשיבות של החינוך בגיל הרך, מתחילים בשנים האחרונות לקבל גם מענה, ושמענו את סגן שר החינוך עם הוועדה לתכנית אב.

עמרם מצנע: אני מקווה ששמתם גם לוח זמנים לוועדה.

עמרם מצנע: כי באמת יש על זה חשיבה, וזה מובן.

עמרם מצנע: אני, באופן אישי, למדתי את זה על בשרי, לראות כמה הערך הזה של גן הילדים, החינוך באמת לכישורי חיים; לא עומדים בגן הילדים, כפי שגם הגברת סימה חדד אמרה, עם איזשהו סרגל של מחויבות של בחינות מיצ"ב, ובחינות בגרות ובחינות כאלה או אחרות, אלא באמת לעצב את הילד ושילובו בתוך הקבוצה, בתוך המערכת, והכשרתו, בין אם בשפה, בין אם בכישורי חיים, לתחילת הלימודים.

עמרם מצנע: עכשיו, עלו פה לא מעט נושאים, ונדמה לי שיש הסכמה ואין על זה ויכוח על הצורך באדם מבוגר שלישי בגן הילדים.

עמרם מצנע: הדבר הבסיסי, לפי דעתי, זה עזרה טכנית שזה או סייעת או בת שירות.

עמרם מצנע: אני מקווה שאולי בהמשך אפשר יהיה להכניס אנשים יותר מוכשרים ויותר מיומנים.

עמרם מצנע: אבל אין ספק שבגיל שלוש הצורך באדם שלישי, לדעתי הוא יותר גדול מהצורך להקטין את מספר הילדים.

עמרם מצנע: הם הולכים ביחד.

עמרם מצנע: אבל אם אתם שואלים אותי, ובסוף אנחנו הלוא מדברים גם על אמצעים, וגם על כסף, וגם על כוח-אדם, נדמה לי שזה יותר חשוב.

עמרם מצנע: הדבר השני הוא באמת מספר הילדים.

עמרם מצנע: זה נכון למספרי הילדים בבתי הספר שלנו, דבר שעולה חדשות לבקרים.

עמרם מצנע: לצערי הרב, לא ממש נפתר.

עמרם מצנע: וזה נכון כמובן לגני הילדים.

עמרם מצנע: כאן הרשויות המקומיות יכולות להיות שחקניות חשובות.

עמרם מצנע: כי ברשות שיש לה את היכולת ויש את ההבנה שזה חשוב, הרשות עצמה קובעת רף נמוך יותר של מספר ילדים, ומשרד החינוך עומד אחרי זה, כי הלוא הוא צריך לאשר את הגננות ואת התקציבים.

עמרם מצנע: אז זה נושא אחד.

עמרם מצנע: עלו נושאים נוספים.

עמרם מצנע: תראו, אנחנו בנושא סייעות בכלל הולכים לקיים דיון מערכתי כאן, בוועדה.

עמרם מצנע: כי זה נכון שסייעת – אין כמעט כישורים.

עמרם מצנע: מי שנמצאת מתאימה בעצם בפרופיל נמוך מאוד – מתקבלת.

עמרם מצנע: יש תחלופה גדולה מאוד.

עמרם מצנע: הן, בדרך כלל, לא עובדות קבועות, ויש בעיה באמת בתנאי השירות שלהן, וגם רמות השכר.

עמרם מצנע: הן גם מועסקות לא על ידי משרד החינוך – על ידי הרשויות.

עמרם מצנע: וחדשות לבקרים, לא תמיד גם מקיימים את התנאים הבסיסיים להעסקתן של הסייעות.

עמרם מצנע: ואני מדבר על סייעות בגנים, וגם סייעות, כמובן, שמלוות את החינוך המיוחד-המשולב והלא משולב בכל המערכת.

עמרם מצנע: אלה שמסיעות, משתתפות בפיקוח על הסעות ילדים.

עמרם מצנע: תחום שהוא בהחלט מחייב עיסוק וכניסה.

עמרם מצנע: אני עוד פעם מודה לכן.

עמרם מצנע: מודה לך, הגברת סימה חדד; לך, סגן שר החינוך אברהם וורצמן; לחברי הכנסת.

עמרם מצנע: ושמחתי מאוד לפגוש אתכן, ותמשיכו בעבודה החשובה שאתן עושות.

עמרם מצנע: גם אנחנו כאן, בכנסת, אני וחבריי בוועדת החינוך, התרבות והספורט מקבלים בברכה פניות, אפילו אישיות וישירות, ורואים בזה חלק מהשירות שאנחנו מחויבים כלפיכן.

עמרם מצנע: אז תודה רבה ובהצלחה.

<קריאה: תודה רבה.

<קריאה: תודה רבה.

מסעוד גנאים: תודה רבה.

אברהם וורצמן: תודה.