ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 19, פרוטוקול מספר 79, 2013-10-21 09:30

עמרם מצנע: בוקר טוב, אני פותח את הישיבה.

עמרם מצנע: זו הזדמנות לברך את מיכל כהן לרגל התמנותה אוטוטו למנכ"לית משרד החינוך.

עמרם מצנע: מיכל היא עובדת ותיקה במשרד החינוך, מכירה היטב את כל המערכות מבפנים ולבפנים, ואין לי ספק שתרומתך תהיה תרומה משמעותית מאוד.

עמרם מצנע: אנחנו, כמובן, נעשה לך קבלת פנים וניפרד גם מדלית.

עמרם מצנע: אין ספק שעליית יהדות אתיופיה ויהודי אתיופיה היא אולי אחד הפרקים המרשימים בתולדות הציונות.

עמרם מצנע: כשאנחנו עוסקים בהרבה מאוד קשיים, הרבה מאוד חיכוכים והרבה מאוד שאלות על מה לא עשינו בסדר ומה ניתן לעשות, אסור לשכוח שזה באמת אחד הרגעים והפרקים המרשימים של החברה הישראלית, של העדה האתיופית, שחתרה להגיע לארץ ישראל, לירושלים, ומימשה את זה הלכה למעשה.

עמרם מצנע: אני באופן אישי, כשהייתי ראש מחלקת מבצעים במטה הכללי, יצא לי לתכנן ולהשתתף במבצעים הראשונים.

עמרם מצנע: מי שקצת בקי יודע שהראשונים הגיעו באמצעות ספינות חיל הים מכפר נופש לאורך היום האדום, שפעל ככפר נופש לכל דבר אבל היה בעצם בבעלות המוסד.

עמרם מצנע: סאגת ההגעה של היהודים אל המחנה הזה זה סיפור בפני עצמו, עם רבים שאיבדו את חייהם בדרך.

עמרם מצנע: לאחר מכן ראינו שבאמצעות חיל הים זה קצת ארוך מדי, קשה מדי, מתיש, ואז עברנו להטסה במטוסי "הרקולס" שהיו נוחתים בחשאי במדבר הסודני ב-middle of nowhere וטסים שעות בדממה מוחלטת ונוחתים.

עמרם מצנע: וגם כאן אנשי המוסד, שהוביל וניווטו את העולים, הביאו אותם לפתח המטוס.

עמרם מצנע: תארו לעצמכם ציבור של יהודים שבאים מהכפרים ופתאום, באמצע החושך המוחלט, השקט הפסטורלי, נוחתות ציפורי פלדה ברעש אימים.

עמרם מצנע: מדדנו על סטופרים כמה זמן המטוסים נמצאים על הקרקע כשהמנועים עובדים.

עמרם מצנע: זו היתה חוויה שלא אשכח אותה.

עמרם מצנע: אחר כך לטוס כמה שעות חזרה כשבטן המטוס מלאה מפה לפה בנשים, גברים, תינוקות ותינוקות שנולדו בזמן הטיסה ואחר כך הנחיתה בארץ.

עמרם מצנע: אני קצת מרחיב, קודם כול כדי שאנשים יוכלו להצטרף אלינו.

עמרם מצנע: אבל באמת אני חושב - ועדיין הספרים לא נכתבו - אין לי ספק שזו באמת שעתה היפה של החברה הישראלית, של יהודי אתיופיה ושל הקהילה היהודית הבין-לאומית, שנרתמה, התגייסה והיתה מאוד פעילה בתחום הזה.

עמרם מצנע: וכאן אנחנו עוברים למציאות היומיומית שלנו וחלקה של מערכת החינוך.

עמרם מצנע: זה לא סוד, וזה לא בגלל שאנחנו ועדת החינוך, שהפלטפורמה של החינוך היא הכלי העיקרי לקליטה והשתלבות בתוך כל חברה, ובטח בחברה הישראלית.

עמרם מצנע: כאן יש לנו עוד הרבה מה לעשות.

עמרם מצנע: יש בהחלט הרבה מאוד מקומות של הישגים והצלחות, אבל יש לא מעט מקומות של כישלונות ושל מחדלים, סיבותיהם תהיינה כאשר תהיינה.

עמרם מצנע: עלינו החובה ללמוד את הלקחים, לתקן את הדרוש תיקון ולהביא לשילוב.

עמרם מצנע: עליית יהודי אתיופיה לא עברה מבלי שנחשפנו לגילויי גזענות בוטים, מכוערים, מביישים.

עמרם מצנע: דרך אגב, זה היה לכל גל עלייה שהגיע.

עמרם מצנע: תמיד הוותיקים יותר, אלה שסבלו לפני זה, כנראה אחד הלקחים שלהם היה שהם עכשיו צריכים להיות הפטרונים של אלה שמגיעים, ולצערי הרב התנהגו כלפי אחרים בצורה שלא רצו שיתנהגו אליהם.

עמרם מצנע: הבוקר אנחנו רוצים לשמוע ממשרד החינוך על התוכנית הכוללת לשילוב העדה האתיופית, הילדים האתיופים, בתוך מערכת החינוך וכמובן, להמשיך לעקוב, לשמוע את הנציגים השונים ולהתקדם הלאה.

עמרם מצנע: זו הפתיחה שלי.

עמרם מצנע: בבקשה, חבר הכנסת סולומון.

שמעון סולומון: אני רוצה להשלים את התמונה.

שמעון סולומון: סקרת יפה את ההיסטוריה.

שמעון סולומון: לפני שבועיים ציינו כאן הערכה והוקרה מיוחדת לסוזן פולק, שבשנות ה-70 הטמיעה את העלייה.

שמעון סולומון: לפני כפר הנופש ולפני המטוסים היתה עלייה דרך מדינות אירופה.

שמעון סולומון: זה היה ממש חסוי, משפחות בודדות, כמו דוד יאסו שיושב כאן ואנוכי, שעלינו לפני המבצעים.

שמעון סולומון: אלה היו סיפורים גדולים וכמובן, נקשור את זה למצב שלנו בארץ - איזה מאמצים נעשו, מאמצי עלייה ומאמצי שילוב.

שמעון סולומון: כבוד יושב-ראש הוועדה, יש משהו שצריך קצת לדבר עליו.

שמעון סולומון: אני מאוד שמח, שוב, להגיד שאתה היושב-ראש, כי אפשר לקיים דיוני עומק בנושא שלנו.

שמעון סולומון: יש משהו תקוע.

שמעון סולומון: אני בא ממערכת החינוך, הרבה שנים אני עובד במערכת החינוך כיועץ לשרי חינוך.

שמעון סולומון: מ-1994–1995 עד 2003 היה שיפור גדול מאוד בכל מה שקשור לבגרות.

שמעון סולומון: אמנם בגרות זה לא המדד היחיד, אבל אם ניקח מספר שאפשר לראות בעין ולהגיד שהשתפר, היה שיפור כזה.

שמעון סולומון: ומ-2002, 2003, 2004 המצב – אם ניקח אפילו את מספר הזכאים לבגרות - יש משהו סטטי, ויש מצבים מסוימים שהבעיה חמורה יותר, גדולה יותר ומעמיקה יותר בפרמטרים שונים, להוציא מבודדים שאפשר לראות - בתי-ספר מסוימים, כמו בית-ספר רש"י, נכון?

שמעון סולומון: זה עלה תאנה.

שמעון סולומון: טוב לדבר עליו, טוב לדבר על ההצלחות, שזה מצוין.

שמעון סולומון: אבל כשאנחנו מודדים ברמת המקרו אנחנו צריכים לראות איך אפשר לעשות דיון מעמיק.

שמעון סולומון: ושוב אזכיר, לא אתבייש להגיד, כמו שנעשה ב-1994, שהיתה חקירה, בדיקה יסודית מאוד באשר למצבם של בני הקהילה ולכן גם הושקעו תקציבים גדולים.

שמעון סולומון: לכן אחוז הזכאים לבגרות עלה מ-7% ב-1994 – אני מדבר על ממוצע ארצי, לא פרויקט כזה או אחר.

שמעון סולומון: הממוצע הארצי היה 7% ב-1994, ב-2001–2002–2003, אני לא זוכר בדיוק, הגענו ל-32%, והיום זה סביב המספר הזה.

שמעון סולומון: כשבודקים מה ההשקעה - GA מגיעים בנובמבר ואני חושב שאפגוש אותם, אני חושב שצריך קשר ישיר אתם ולעשות מאמץ לפגוש אותם באופן ישיר - אין קורלציה בין ההשקעה התקציבית לבין התוצאה.

שמעון סולומון: היה מצופה שבשנים 2001–2003, כשהתווספו המון תקציבים והמון פרויקטים, שהתוצאה תהיה בהתאם.

שמעון סולומון: מה שקרה זה שהיו השקעות תקציביות גדולות מאוד, אבל השינוי – למשל, בגרות – מבחינת מספרים, הוא לא כמו שמצופה.

שמעון סולומון: אתמול חזרתי מרואנדה.

שמעון סולומון: יש לנו שם כפר נוער.

שמעון סולומון: בגלל שיש לי יכולת להחליט דברים מסוימים, אמרתי שהמדד שלנו הוא לא כמו תושבים אחרים כי ההשקעה הכספית שלנו פר בן-אדם היא הרבה יותר גדולה.

שמעון סולומון: לכן, אם אחוז הזכאות לבגרות בכפר הזה היא 40% ואצלנו 70% אז זה כישלון אצלנו, מפני שההשקעה היא גדולה מאוד.

שמעון סולומון: לכן הגיע הזמן שנבדוק פר ההשקעה, פר התקציבים, כולל חיצוניים ופנימיים, ואני מקווה מאוד שנשמע ואחר כך גם ניכנס להצעות מעשיות.

עמרם מצנע: חבר הכנסת אוחיון, אתה רוצה לומר משפט פתיחה?

עמרם מצנע: לא חייב.

שמעון אוחיון: באמת לא חייב.

שמעון אוחיון: אני רוצה לשמוע.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: גברת מיכל כהן, בבקשה.

<מיכל כהן: שלום לכולם.

<מיכל כהן: בגדול, אני חושבת שאני מסכימה אתך, שאנחנו משקיעים הרבה מאוד תקציבים ומשאבים.

<מיכל כהן: אתם יודעים, נורא נוח לדבר על מבחני הבגרות, אבל אני רוצה לראות שמתחילים בשיפור כבר בגיל היסודי כי אני חושבת שזה הבסיס.

<מיכל כהן: אם נשקיע נכון בגילאים הצעירים, אם נשקיע נכון בגיל היסודי, הבגרות תהיה התוצר של ההשקעה.

<מיכל כהן: אני חושבת שהתחלנו כיוון של שיפור בהישגים של הילדים ובצמצום פערים, אבל הדרך עוד ארוכה.

<מיכל כהן: בכלל, השאלה המאוד גדולה כששואלים בנושא של השקעות וצמצום פערים, מה תהיה נקודת הפרטו.

<מיכל כהן: זאת אומרת, איפה המקום שבו נשקיע הכי מעט ונצליח להשיג הכי הרבה.

<מיכל כהן: מה שקורה היום, אנחנו משקיעים בתפזורת מאוד גדולה, בהרבה מאוד פרויקטים, וביחס להשקעה השיפור הוא לא מאוד גדול.

<מיכל כהן: ואני מסכימה אתך.

<מיכל כהן: מאיה ישר מנידה את הראש, כי יש שיפור.

<מיכל כהן: זה נכון, צריך להוקיר אותו וצריך לראות אותו.

<מיכל כהן: בית-ספר כמו רש"י הוא דוגמה להצלחה שאומרת שבהשקעה ומנהיגות נכונה אפשר וצריך להמשיך את הכיוון הזה.

<מיכל כהן: אני יושבת עם לא מעט מהיושבים פה סביב השולחן, ואני חושבת שזו משימה של כולנו לחפש את הנקודות שבהן נשקיע יותר ונשיג יותר.

<מיכל כהן: מאיה, בבקשה.

<מאיה שריר: אתן תמונה כללית על תלמידים עולים מאתיופיה ויוצאי אתיופיה במערכת החינוך.

<מאיה שריר: זה חזון אגף קליטת תלמידים עולים, שהעולים מאתיופיה הם חלק ממנו, כמובן.

<מאיה שריר: (הצגת מצגת) אנחנו מתייחסים במצגת הזאת ליעד עבודה מספר 6 שהוא "שיפור קליטתם והשתלבותם של יוצאי אתיופיה במערכת החינוך".

<מאיה שריר: כדי לתת פרופורציות ומידע כללי, אנחנו מדברים על 14,000 עולים, מתוך כ-100,000 עולים שלומדים במערכת החינוך, ועוד 30,000 ילידי הארץ.

<מאיה שריר: בסך הכול יש לנו 44,000 תלמידים ממוצא אתיופי במערכת החינוך, כאשר העולים החדשים נמצאים רובם בחינוך הממלכתי-דתי וילידי הארץ ממוצא אתיופי נמצאים רובם בחינוך הממלכתי, כך שאם מסתכלים על שתי האוכלוסיות יחד המספר כבר מאוד קרוב.

<מאיה שריר: יש לנו את אותו שקף בעמודות.

<מאיה שריר: אני צריכים לזכור שבאופן רשמי העלייה מאתיופיה הסתימה ומעכשיו יהיו יותר ויותר ילידי הארץ ופחות ופחות עולים.

עמרם מצנע: זה נתון מעניין, שילדים עולים הם בחינוך הממלכתי-דתי.

<מאיה שריר: הם מחויבים.

<מאיה שריר: לא בגלל משרד החינוך.

עמרם מצנע: וחלק גדול מהם מצביע אחר כך ברגליים.

<מאיה שריר: כן.

<מאיה שריר: לפי מחוזות משרד החינוך:

<מאיה שריר: במחוז מרכז יש הכי הרבה תלמידים ממוצא אתיופי ואילו העולים הם במחוז תל-אביב.

<מאיה שריר: יש איזושהי פריסה.

<מאיה שריר: בעמודות רואים את זה באופן יותר ברור.

<מאיה שריר: ב-20 יישובים לומדים 30,000 תלמידים ממוצא אתיופי, מתוך 44,000 תלמידים ממוצא אתיופי.

<מאיה שריר: יש עוד 39 יישובים שבהם כ-10,000 תלמידים והשאר מפוזרים ב-311 יישובים, פיזור נרחב מאוד במערכת.

<מיכל כהן: מה שאומר שאנחנו צריכים להעלות על נס את 20 היישובים ששם המאסה הקריטית של 30,000 תלמידים, ולראות שם – אם אנחנו מתחברים למה שנאמר פה – שאנחנו עושים תוכנית הוליסטית שמייצרת את האפקט בתוך היישוב ומייצרת להם סביבה שהיא יותר משעות כאלה ואחרות בתוך המערכת.

שמעון סולומון: כ-70% מכלל התושבים יוצאי אתיופיה מרוכזים ב-17 ערים.

<מאיה שריר: בטבלה רואים את 20 היישובים שבהם לומדים רוב יוצאי אתיופיה – 30,000 תלמידים.

<מאיה שריר: חלקם בתוכנית החומש של יוצאי אתיופיה שמסתיימת השנה, אחרים מכוסים על-ידי תוכניות אחרות שלנו בשיתוף עם הפרויקט הלאומי האתיופי ותוכנית pact עם ג'וינט ישראל.

<מאיה שריר: אנחנו מכינים בימים אלה תוכנית חדשה, הוליסטית יישובית, שנותנת מענה מגיל לידה ועד הצבא על כל היבטי החיים – גם ההיבט הלימודי, גם החברתי, גם הרגשי, גם עבודה עם ההורים, שהיא היבט מאוד חשוב.

שמעון אוחיון: האם יש לכם חלוקה של ערים מרכזיות חזקות בין ממ"ד לבין כללי?

שמעון אוחיון: הייתי רוצה לראות האם בערים החזקות, שם בעיקר קלטו את ילדי העולים ושם המספרים בולטים ושם באמת בא ההבדל, או שמדובר רק בפריפריה.

שמעון אוחיון: כלומר, הילדים שעברו לבית-ספר ממלכתי רגיל, וזה במספרים גדולים, באים לידי ביטוי בעיקר בפריפריה ולא בערים החזקות במרכז.

שמעון אוחיון: האם זה נכון?

<מאיה שריר: לא, הפרישה היא ארצית.

שמעון אוחיון: כי אני רואה בטבלה שבוודאי אין שוויון בנטל הקליטה.

שמעון סולומון: זה לא נטל.

שמעון סולומון: זו מילה שצריך לתקן.

שמעון אוחיון: אני מסכים אתך.

שמעון אוחיון: עזוב את המילה.

שמעון אוחיון: בסדר, אתגר הקליטה.

שמעון אוחיון: אני יכול לחפש גם מילים יפות יותר, ואנחנו יודעים את המציאות.

שמעון אוחיון: אני מסכים אתך בעניין הזה, כי היינו עדים לכל הוויכוחים שהיו בערים והרבה פעמים אני מסתכל מי לקח על עצמו, מי העיר שהיתה שותפה באתגר של הקליטה ולקחה חלק או עמדה בצד וסיפקה לנו ביקורת.

עמרם מצנע: דרך אגב, זו תוצאה של מדיניות ששלחה את מרב העולים ליישובים חלשים.

עמרם מצנע: למה?

עמרם מצנע: כי היו שם מספיק דירות - - -

שמעון אוחיון: ראשון לציון קלטה, והרצליה ורעננה לא קלטו.

שמעון אוחיון: ראשון לציון היא עיר חזקה, מבוססת, והרצליה ורעננה לא קלטו.

שמעון אוחיון: חשוב שנדע, נשים את הדברים על השולחן.

<מאיה שריר: נכון.

<מאיה שריר: ומשרד החינוך מחויב לתת את המענה בהתאם למקום המגורים, וזו באמת משימה שהיא לא על שולחננו.

<מאיה שריר: אז הנה היישובים גם בפריסה של עוגה במצגת.

<מאיה שריר: אנחנו רואים את 20 היישובים ועוד 31% מהתלמידים יוצאי אתיופיה שמפוזרים ב-346 יישובים.

<מאיה שריר: בחלוקה של שכבות הגיל יש לנו ממוצע של כ-3,000 תלמידים ממוצא אתיופי בכל שכבת גיל.

<מאיה שריר: עכשיו אנחנו מתייחסים לגיל הרך, מגיל 3 ועד גן חובה.

<מאיה שריר: אנחנו רואים שגם כאן יש פיזור.

<מאיה שריר: רק ב-210 גני ילדים יש מעל 30% יוצאי אתיופיה, ורובם מפוזרים.

עמרם מצנע: את אומרת שמעל 30% מפוזרים ב-210 גנים.

עמרם מצנע: כמה גנים יש לכל הילדים?

<מאיה שריר: אתה רואה שפחות מ-10% יש 11,000 גנים.

עמרם מצנע: ברור.

עמרם מצנע: אבל בכמה גנים בפועל, מתוך 210 הגנים, אלה גני ילדים שיש שבהם רק ילדים אתיופים?

<מאיה שריר: רק במקומות שליד מרכזי קליטה, וגם שם כבר לא.

<מאיה שריר: אנחנו מסיעים אפילו ילדים במרכזי קליטה, כמו איבים החדש.

<מאיה שריר: הם מוסעים, וגם שם אין ריכוז גבוה.

<זיוה מקונן-דגו: יש יישובים שיש בהם גנים על טהרת ילדי אתיופיה.

<מאיה שריר: זה נכון - - -

עמרם מצנע: אני שואל כמה.

עמרם מצנע: בסוף אנחנו עוסקים פה בסטטיסטיקות, במספרים.

<מאיה שריר: יש לזה יתרונות ויש חסרונות.

<מאיה שריר: ילדים בגיל הרך, שאמורים לשחק בשעות אחר הצהריים עם החברים שלהם ושההורים גם אמורים להגיע לגן, אז אנחנו יודעים שבמקומות שהסענו ילדים הילד לפעמים מפספס את ההסעה בבוקר, מאחר בכמה דקות ואז הוא לא בגן כל היום וגם ההורים נשארים בבית.

<מאיה שריר: כך שיש גם יתרון ללימודים בסביבת המגורים.

עמרם מצנע: כן, אבל המדיניות המוצהרת והחד-משמעית שלכם היא לא ליצור - - -

<מאיה שריר: זו היתה מדיניות של השר הקודם - - -

<מיכל כהן: אנחנו מדברים על עשיית אינטגרציה וכמה שפחות הומוגניות, זה בוודאי.

<מיכל כהן: יחד עם זאת, עולה שאלה.

<מיכל כהן: ניקח את "רש"י" כמשל - במקום שיש הצלחה ויש חינוך במיטבו, האם העיקרון של פיצול בכל מקרה הוא נכון?

<מיכל כהן: ולכן אנחנו אומרים שמלכתחילה המוטיבציה היא לייצר אינטגרציה ולא הומוגניות.

<מיכל כהן: ילדים רכים, בגיל הרך, זו שאלה מאוד גדולה האם המחיר שהם ישלמו בהסעות, בחוסר החיבור לקהילה, בחוסר יכולת ליצור קשרים חברתיים אחר הצהריים, האם נכן בכל מחיר להסיע אותם.

<מיכל כהן: המוטיבציה היא להשקיע כך שגם גן שהוא גן הומוגני בהיבט של האוכלוסייה יהיה כזה איכותי שהם לא ירגישו את הצורך - - -

עמרם מצנע: אז מה המדיניות נכון לעכשיו?

<מיכל כהן: המדיניות היא לייצר כמה שיותר אינטגרציה, אבל לא בכל מחיר.

<מיכל כהן: לגופו של עניין, אם נראה את הנתונים נראה שהיום אנחנו מדברים על 2% בבתי-הספר ופחות מ-10% בגנים, ואני חושבת שזה משקף מדיניות של כמה שיותר אינטגרציה, אבל צריך להסתכל לגופו של עניין באוכלוסייה, ברצונות של האוכלוסייה ובמקום ובהצלחה של התהליך.

<מיכל כהן: אני חוזרת ואומרת, השקעה ממוקדת תייתר את השאלה האם לפזר.

רות קלדרון: כמה גננות אתיופיות לילדים אתיופים יש?

<מיכל כהן: אני לא יודעת את הנתון.

<מיכל כהן: את יודעת, מאיה?

<מאיה שריר: לא, אני יודעת שאנחנו מאוד מעודדים גם כניסה של מורים יוצאי אתיופיה, גם כניסה של יועצים בית-ספריים.

<מיכל כהן: אני אגיד שפחות מדי.

<מיכל כהן: אני אומרת את זה אינטואיטיבית.

רות קלדרון: זאת מדיניות שילד יראה מבוגר דומה לו ולא תמיד מבוגר שונה ממנו?

<מיכל כהן: בכלל, הנושא הזה של עידוד ושילוב של כמה שיותר בני העדה בתוך המערכת הוא חלק מהמדיניות שלנו.

<מיכל כהן: אני כבר אומרת, בלי לדעת את הנתון המספרי, שזה פחות מדי.

<מיכל כהן: צריך לתגבר את הדבר הזה.

עמרם מצנע: אני חושב שנכון היה שגננות ומורים יהיו בתפוצה רחבה בבתי-ספר, לאו דווקא לילדים אתיופים.

<מיכל כהן: גם וגם.

<מיכל כהן: אסור שזה יהיה גננת ממוצא אתיופי לילדים אתיופים אנחנו צריכים לבחון את השילוב במיטבו, שזה גם וגם – גם באוכלוסייה הכללית וגם בבני העדה.

שמעון אוחיון: אני מבין שאתם מטיילים בין הומוגניות לבין אינטגרציה, וזה באמת האתגר בעניין הזה.

שמעון אוחיון: האם יש אבחנה גילאית?

שמעון אוחיון: למשל, לשים את הדגש בגיל הרך ובבית-הספר היסודי על הומוגניות, על קבוצה כדי להשקיע בה, ובגיל ההתבגרות להשקיע יותר באינטגרציה.

שמעון אוחיון: האם יש מדיניות כזאת?

<מיכל כהן: המדיניות הכללית היא לייצר פחות ופחות קבוצות הומוגניות.

<מיכל כהן: אני חושבת שזה מסר חברתי.

<מיכל כהן: יחד עם זאת, אין פה אמת אחת, צריך לבחון את זה.

<מיכל כהן: גם כשיצרנו את הפיזור של בתי-הספר ראינו אפילו בני העדה הרימו דגל על מקומות שהם לא רצו שיהיה בהם פיזור.

<מיכל כהן: לכן לא צריך לבוא מלמעלה ולהגיד: ככה נעשה.

<מיכל כהן: צריך לעשות פה שיח ולהחליט איפה כן ואיפה לא.

<מיכל כהן: זה דבר ראשון.

<מיכל כהן: הדבר השני, השאלה המאוד גדולה, גם בנושא של מדיניות הפיזור, היא מה קורה במעבר לחטיבה.

<מיכל כהן: אם עשינו פיזור ביסודי ובמעבר לחטיבה לא קיבלו את הילדים לבתי-הספר הטובים יותר, יצרו שם מעבר קשה יותר והחזירו אותם עוד פעם למצב של הומוגניות - אז לא עשינו שום דבר.

<מיכל כהן: ולכן, מכיוון שהיום אנחנו נמצאים במצב טוב, שבסך הכול 2% מבתי-הספר הם בתי-ספר הומוגניים, זו ההזדמנות לבחון איפה כן, איפה לא, ומה עוד צריך לעשות ביסודי על מנת שנטייב את החינוך ובכלל תתייתר השאלה הזאת.

<מיכל כהן: סליחה שאני כל פעם חוזרת ל"רש"י", אני פשוט זוכרת בישיבה עם זיווה שהם כל כך נלחמו שלא נפזר את "רש"י", אז אם נצליח לייצר כך שגם במקום שבתי-הספר הם בכל זאת הומוגניים, מתוך החלטה, בית-הספר הזה יהיה דגל וחוד חנית.

עמרם מצנע: בשורה התחתונה אני מבין מהמדינות החד-משמעית שהיתה על אינטגרציה בכל מחיר, אתם מבינים שצריך להיות יותר גמישים במקומות שבהם יש הצלחה, שיש רצון של התושבים, וזה הדבר הנכון לעשות.

<מיכל כהן: נכון.

רות קלדרון: אני רוצה לחדד את העניין של החשש שלי - הסכנה מכור היתוך.

רות קלדרון: מצד אחד, אנחנו רוצים שהילדים ייכנסו לחברה כמו כולם.

רות קלדרון: מצד שני, יש כאן תרבות מופלאה שאנחנו עלולים לאבד אותה, שהילדים יאבדו אותה ולא ידעו אמהרית ולא יכבדו.

רות קלדרון: איך פותרים את זה בחינוך הטרוגני?

<מאיה שריר: חוץ מההיבט הלימודי, של סיוע ליוצאי אתיופיה, אנחנו עובדים גם עם החברה הקולטת.

<מאיה שריר: זה חידוש השנה, בעקבות תוכנית חדשה של המשרד, שלא התפרסמה עדיין.

<מאיה שריר: הולכים להוציא חידון ארצי על תרבות יהודי אתיופיה ולהתייחס הרבה יותר לחברה הקולטת, כי אי-אפשר לעבוד רק עם אלה שנקלטים.

עמרם מצנע: זה נושא בפני עצמו.

עמרם מצנע: נדון בו.

רות קלדרון: למשל, חג הסיגד.

רות קלדרון: שייכנס לחגי בית-הספר מגני הילדים.

<מאיה שריר: הוא נחוג במערכת.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: מאיה, תמשיכי.

<מאיה שריר: בתי-ספר יסודיים – גם כאן התמונה כאן היא רובה של פיזור.

<מאיה שריר: מעטים בתי-הספר שנשארו ובהם רוב.

<מאיה שריר: יש לנו דוגמאות לבתי-ספר מצליחים.

<מאיה שריר: בשבוע שעבר היינו בביקור ברחובות, בבית-ספר שבעבר נסגר ונפתח עוד פעם.

<מאיה שריר: יש שם אחוז גבוה של יוצאי אתיופיה, מאוד מצליח, התושבים האחרים מבקשים להיכנס וללמוד.

<קריאה: מאוד מצליח?

<מאיה שריר: גם בחטיבות הביניים התמונה דומה – רק 17 חטיבות ביניים בהן לומדים 30% יוצאי אתיופיה, היתר בפיזור.

<מאיה שריר: כך גם בחטיבות העליונות.

<מאיה שריר: התוכניות שלנו נחלקות חלקן לתלמידים עולים שנולדו באתיופיה - הם מקבלים עדיפות מעבר לתוכניות של כלל הילדים.

<מאיה שריר: כמובן שהמטרה הראשונה היא הוראת עברית כשפה שניה, כי זה הכלי הראשון לתקשורת חברתית, לאפשרות למידה.

<מאיה שריר: מעבר לזה, השלמת פערים בכל מקצועות הלימוד.

<מאיה שריר: זה לא רק עבור העולים מאתיופיה, זה גם עבור העולים שהגיעו מארצות-הברית, צרפת או כל מדינה אחרת, שחייבים להשלים פערים במקצועות הלימוד.

<מאיה שריר: מעבר לזה, התאמות בבחינות בגרות ומגשרים דוברי אמהרית.

עמרם מצנע: בנושא מגשרים דוברי אמהרית, זה מזכיר לי את הסוגיה של מרכז ההיגוי.

<מיכל כהן: הארכנו את המכרז.

עמרם מצנע: עודכנתי על-ידי שר החינוך שהמכרז הוקפא לשנה הבאה.

<מיכל כהן: אעדכן.

<מיכל כהן: מרכז ההיגוי הגיש תוכנית עבודה עד אוגוסט שנה זו, וימשיך להפעיל את התוכנית עד סוף אוגוסט 2014.

<מיכל כהן: זאת אומרת, שנת הלימודים הזו, עד סוף אוגוסט.

<מיכל כהן: נמצא פה איתן מורן, מנכ"ל האגודה, ובתיאום אתו עשינו תוכנית למהלך שנת הלימודי הזו.

<מיכל כהן: כרגע יש לנו את האישור על פברואר ואנחנו מחכים לאישור החשבת הכללית להארכה עד אוגוסט.

עמרם מצנע: והמגשרים עצמם עובדים בשטח או שמחכים לאיזשהו - - -?

<מיכל כהן: עובדים, עובדים.

<מיכל כהן: במקביל, מה ששאלת לגבי המכרז, הארכנו את הגשת ההצעות למכרז שתוקן – היום שמעתי שלא תוקן הכול - עד סוף נובמבר.

<מיכל כהן: כלומר, הגופים יכולים להציע הצעות ועד סוף נובמבר נקבל החלטה אם אנחנו הולכים למכרז חדש או פועלים בדרך אחרת בנושא הזה.

<מיכל כהן: יש כל מיני מחשבות, להכניס חלק מהעבודה פנימה לתוך המשרד.

<מיכל כהן: אנחנו בוחנים את זה.

שמעון סולומון: אם כבר מזכירים, אז גילוי נאות - אני אחד המקימים של מרכז ההיגוי.

שמעון סולומון: דיברתי על זה עם השר לפני שבועיים.

שמעון סולומון: לפעמים צריך לבדוק מה מצליח ומה לא מצליח במקום להתחיל כל פעם מחדש.

שמעון סולומון: יש ניסיון שנצבר, שמוכיח את עצמו בשטח.

שמעון סולומון: דרך אגב, באתר עדיין מופיע התאריך של המכרז.

שמעון סולומון: אני מאוד שמח שמאריכים ובתקופה הזו באמת לבדוק.

שמעון סולומון: יש פה ניסיון שנצבר שאין לו תחליף, למשל, כשאנחנו מדברים על דמויות, כמו שחברתי, חברת הכנסת קלדרון ציינה.

שמעון סולומון: צריך לבדוק טוב בשנה הזו.

שמעון סולומון: ובמקום בכל פעם להחזיק אותם – מכרז או לא מכרז, ואנשים עסוקים בשאלה אם הם ממשיכים או לא - לעשות איזשהו דיון.

שמעון סולומון: במקרה הזה אני מעמיד את עצמי לסיוע, אם זה מעניין, ואני שמח על ההחלטה הזו.

<מיכל כהן: כדי שהדברים ייאמרו בשקיפות מרבית, הסוגיה של יציאה למכרז לא נתונה לשיקול דעתנו.

<מיכל כהן: הנושא של מתן קדימות לגופים שיש להם ניסיון איננה עולה בקנה אחד עם חוק חובת המכרזים.

<מיכל כהן: היא עולה בקנה אחד עם העניין שנותנים בשקלול הכללי ציון איכות גבוה יותר לבעלי הניסיון, אבל המוטיבציה שמרכז ההיגוי יהיה סוג של ספק יחיד איננה עולה בקנה אחד עם ההחלטה המשפטית ועם חוק חובת המכרזים.

עמרם מצנע: אני רוצה רק להזכיר שישנה הצעת חוק שלי שנמצאת על השולחן, שעדיין לא סגרנו עם האוצר.

עמרם מצנע: ההצעה היא להחריג מחובת מכרזים גופים כמו הגוף הזה – זה לא הגוף היחיד – שהוקמו בזמנו כדי להקל על התהליכים והביורוקרטיה ועכשיו מצאנו את עצמנו עוסקים - - - כמו חברת המתנ"סים, למשל.

<מיכל כהן: זו תהיה דרמה, אם תצליחו.

שמעון אוחיון: כמו נעל"ה.

עמרם מצנע: נעל"ה.

עמרם מצנע: הלוא הם עובדים בחסות נעל"ה.

עמרם מצנע: אם כבר נגענו בזה, או אולי משפט אחד או שניים, דוד.

עמרם מצנע: לא יותר, בבקשה.

<דוד מהרט: אשתדל.

<דוד מהרט: ראשית, אנחנו מברכים את מיכל כהן, גם על כניסתה לתפקיד וגם על הדברים שהיא אמרה.

<דוד מהרט: חבר הכנסת שמעון סולומון הזכיר את ההישגים שהיו בראשית הדרך.

<דוד מהרט: בתחילת הדרך, ב-1994, הוקם מרכז ההיגוי ביוזמת משרד החינוך, מתוך חזון לשתף את בני הקהילה ולהפוך אתם לשותפים אקטיביים בתהליך הקליטה של בני הקהילה.

<דוד מהרט: הועמדו לרשותו משאבים גדולים ובאמת הופעלו תוכניות, יחד עם אגף שח"ר במשרד החינוך - - -

<קריאה: 15 מיליון.

<דוד מהרט: - - 15 מיליון שהביאו לשינויים דרמטיים בתחילת הדרך – מ-7% עד 30% ומשהו.

<דוד מהרט: אחר כך הפעילות של המרכז הוסטה לכיוונים אחרים.

<דוד מהרט: ראינו בנושא המכרזים מהלך שפוגע בחזון של מרכז ההיגוי, בתפקיד של מרכז ההיגוי.

<דוד מהרט: ממכרז למכרז התפקיד של מרכז ההיגוי והיכולת שלו להשפיע ולהיות שותף במשרד החינוך הלכו ופחתו.

<דוד מהרט: באמצע חודש יולי נפגשתי עם שר החינוך, גם הגברת מאיה שריר, מנהלת האגף לקליטת תלמידים, נכחה וגם המנכ"לית היוצאת.

<דוד מהרט: במסגרת הפגישה השר הבטיח לנו שני דברים.

<דוד מהרט: אחד, להקפיא את המכרז, והוא הורה להקפיא אותו.

<דוד מהרט: הדבר השני, הוא אמר שהוא רוצה לקיים דיון על תהליך שילוב מרכז ההיגוי בתוך משרד החינוך.

<דוד מהרט: שני הדברים מאוד שימחו אותנו, אבל לצערנו הרב, בדיוק כעבור שלושה שבועות, ב-6 באוגוסט, המכרז התפרסם.

<דוד מהרט: המכרז הזה באופן מיוחד מוחק את מהותו של מרכז ההיגוי, תפקידו של מרכז ההיגוי, ובסופו של דבר פוגע בתהליך קליטתם של בני הקהילה.

<דוד מהרט: זה נכון שהחוזה עם האגודה יוארך עד אוגוסט, אז זה פותר לתקופה הקרובה את בעיית העבודה של עובדי מרכז ההיגוי.

<דוד מהרט: אבל אנחנו זועקים לא על פרנסתם של בני הקהילה, אלא כדי שאפשר יהיה – גם לאור הבטחתו של השר - לבחון את שילוב מרכז ההיגוי בתוך משרד החינוך הבקשה שלנו היא להקפיא את המכרז הזה.

<דוד מהרט: אנחנו חושבים שאם הגופים יגישו את ההצעות שלהם, אז יהיה יותר קשה להתמודד עם זה מאשר להקפיא אותו עכשיו ולהגיד שנכנסים לדיון על שילוב מרכז ההיגוי.

<דוד מהרט: אם בסופו של דבר התהליך הזה לא ייצא לפועל, אם ייגזר עלינו שייצא מכרז – אני מקווה שעד אז החוק שלך כבר ייושם - הרי שבסך הכול במרץ ימלאו ארבע שנים למכרז הנוכחי ואין בעיה להאריך, לדעתי.

<דוד מהרט: יש ניסיון, אנחנו רואים שמאריכים גם למספר גדול יותר של שנים.

<דוד מהרט: אם בסופו של דבר החוק לא יקודם ולא תהיה אפשרות לשלב את מרכז ההיגוי בתוך משרד החינוך, אז לפחות יצא מכרז טוב שלא יפגע בתהליך קליטתם של בני הקהילה.

<דוד מהרט: זו הבקשה שלנו.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: בבקשה, גברתי.

<מיכל כהן: מה שאמר לכם השר הוא שיהיה.

<מיכל כהן: יחד עם זאת, אנחנו לא נמצאים מעל חוק חובת המכרזים.

<מיכל כהן: לכן אמרנו ש-1.

<מיכל כהן: מאריכים לכם את ההפעלה; 2.

<מיכל כהן: מאריכים את הגשת ההצעות עד סוף נובמבר, על מנת שעד סוף נובמבר תתקבל הכרעה מה עושים עם הדבר הזה; 3.

<מיכל כהן: אנחנו בהחלט ממתינים למשהו שיגאל אותנו מהצורך בכל נושא שבו יש משקל למי מפעיל אותו לצאת למכרז.

<מיכל כהן: אבל כל זמן שאין לנו את הפטור הזה, ואין לנו דרך להכניס את מרכז ההיגוי או גוף אחר כרגע – אני לא רוצה לתת לכם כרגע את היותכם ספק יחיד, כי יש עוד כאלה שטוענים שאתם לא היחידים שיכולים לעשות את זה.

<מיכל כהן: אנחנו צריכים להיות שוויוניים בפני הציבור.

<מיכל כהן: אז אמרתי שני דברים: אחד, מאריכים; שתים, הארכנו את המכרז; שלוש, בוחנים את החלופה, שיכול להיות שנפעיל חלק מהדברים דרך משרד החינוך, שזה אמור לתת את המענה.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: אנחנו ממשיכים.

<מאיה שריר: תוכניות תוספתיות לתלמידים יוצאי אתיופיה, בהם גם ילידי הארץ - הפרויקט הלאומי האתיופי, יושב כאן מר רוני אקלה, המנכ"ל - תגבור לימודים מחטיבת ביניים ועד סוף י"ב, כולל העצמה אישית ועבודה עם ההורים; תוכנית pact – parents and children together – מגיל לידה ועד סוף היסודי, בשיתוף פעולה עם ג'וינט ישראל.

<מאיה שריר: אלה שתי תוכניות מערכתיות גדולות.

<מאיה שריר: ועוד תוכניות שחלקן היו מתקציב תוכנית החומש של יוצאי אתיופיה, כמו תוכנית תב"ל – תגבור לימודי לקראת בגרות.

<מאיה שריר: ההישגים מאוד יפים, ויש גם העלייה באחוזי הזכאות לבגרות.

<מאיה שריר: תוכנית מצוינות לקראת גיוס – עושים תקשורת עם הטלוויזיה החינוכית.

<מאיה שריר: קורס ראשון הסתיים, קורס שני מתחיל עכשיו.

<מאיה שריר: במסגרת תוכנית החומש גם עבודה ממוקדת עם בתי-הספר היסודיים ומרכזי גיל רך.

<מאיה שריר: יושבת פה ד"ר חגית גליקמן שתוכל להגיד לכם על התוצאות של העבודה עם בתי-הספר היסודיים, כי אנחנו רואים את זה במיצ"ב.

עמרם מצנע: בבקשה.

<חגית גליקמן: שלום רב.

<חגית גליקמן: רציתי לספר לכם בקצרה על הממצאים שעלו מהניתוח האחרון שעשינו, של נתוני תלמידים יוצאי אתיופיה במהלך השנים התשס"ח-התשע"ב.

<חגית גליקמן: המיצ"ב נערך בכיתות ה' ו-ח' בארבעת מקצועות הליבה ובכיתה ב' גם בשפת אם.

<חגית גליקמן: הניתוח שלנו מתייחס להישגים לאורך השנים, לראות את השינוי בהישגים ואת המגמות.

<חגית גליקמן: (הצגת מצגת) בחינוך היסודי, גם בכיתה ב' בשפה העברית וגם בכיתה ה' בעברית ובמתמטיקה, חל עם השנים צמצום בפער בין תלמידים יוצאי אתיופיה – בני עולים ועולים – לבין תלמידים בכלל החינוך בבתי-הספר דוברי העברית.

<חגית גליקמן: הגרף מתייחס להישגים בעברית בכיתה ה'.

<חגית גליקמן: רואים בגרף את יוצאי אתיופיה, את כלל דוברי העברית ודוברי עברית מרקע חברתי כלכלי נמוך, שאולי הם אוכלוסיית ההשוואה שצריך להסתכל עליה בנוסף לכלל דוברי העברית.

<חגית גליקמן: בעברית בכיתה ה' אנחנו רואים את השיפור הדרמטי התחיל כבר בתשס"ח, בתשס"ט עלה, וזה ממשך נמשך.

<חגית גליקמן: בשלוש שנים האחרונות, בתשע"א ו-תשע"ב זה עדיין מתייצב.

עמרם מצנע: צריך לשים לב שגם דוברי העברית והסוציו-אקונומי הנמוך בעלייה.

<חגית גליקמן: כולם בעלייה.

<חגית גליקמן: זה שיפור אמיתי, זה נקרא צמצום פערים.

<חגית גליקמן: זה לא שצריך להסתכל רק על הפער, צריך להסתכל על המגמה.

<חגית גליקמן: צמצום פערים אמיתי זה שאיפה שצריך יותר הם עולים בצורה תלולה יותר.

<רוני אקלה: הייתי מסכים להישאר עם הקו שעולה בלי השוואה לאוכלוסייה מרקע סוציו-אקונומי נמוך.

<רוני אקלה: ההשוואה הזאת, בעיניי, לא כל כך מקובלת.

<קריאה: היא מקבעת את הפערים.

<רוני אקלה: השאיפה שלי היא תמיד קדימה.

עמרם מצנע: אני לא חושב שיש פה איזו אמירה לגבי השאיפה.

עמרם מצנע: זה כלי עבודה.

<דוד מהרט: זה בא להגיד שגם ביחס לאוכלוסייה ממעמד סוציו-אקונומי נמוך מצבם של בני הקהילה לא טוב.

עמרם מצנע: נכון, נכון.

<חגית גליקמן: אנחנו רואים את זה גם במתמטיקה לכיתות ה'.

<חגית גליקמן: גם כאן חלה עלייה בין תשס"ט ל-תש"ע, שנשארה יציבה.

<חגית גליקמן: זה לא היה משהו חד-פעמי, זה חזר גם ב-תשע"א ו-תשע"ב.

עמרם מצנע: מה זה הגרף השמאלי?

<חגית גליקמן: אלה שני תחומי הדעת האחרים.

<חגית גליקמן: אחד מהם זה מדע וטכנולוגיה והשני הוא אנגלית.

<חגית גליקמן: במדע וטכנולוגיה ובאנגלית לכיתות ה' אין שינוי.

<זיוה מקונן-דגו: יש ירידה.

<זיוה מקונן-דגו: הפער אפילו הולך ומתרחב.

<חגית גליקמן: קשה לדעת.

<חגית גליקמן: בסך הכול מדובר באוכלוסייה קטנה.

<חגית גליקמן: עברית לכיתות ה' – אנחנו רואים את אותו צמצום פערים גם בכיתה ב'.

<חגית גליקמן: מה שמעניין זה שצמצום הפערים בקבוצות מתקשות הרבה פעמים הקושי הוא יותר אצל הבנים.

<חגית גליקמן: הבנים הם בדרך כלל הקבוצה שהכי קשה לה, גם בקרב הסוציו-אקונומי הנמוך בכלל, דוברי ערבית, גם בכל העולם – אם אנחנו מסתכלים על מחקרים בין-לאומיים, לבנות מרקע נמוך יותר קל מאשר לבנים.

רות קלדרון: לא יותר קל.

רות קלדרון: הן עובדות יותר קשה.

<חגית גליקמן: יש לזה כל מיני סיבות.

<חגית גליקמן: בהישגים במבחן בעברית רואים את העלייה אצל הבנים.

<חגית גליקמן: צמצום הפערים מתחיל איפה שההישגים יותר נמוכים, שם אפשר לעלות.

<חגית גליקמן: הנקודה הפחות חיובית, או האתגר, אלה הן חטיבות הביניים.

<חגית גליקמן: בחטיבות הביניים אנחנו לא רואים שום שינוי לאורך השנים, אנחנו לא מרגישים צמצום פערים, ופה צריך לעשות חשיבה ולראות מה עבד טוב במקצועות הליב"ה – מתמטיקה ושפת אם - ופחות טוב בחטיבות הביניים.

<חגית גליקמן: צריך להמשיך לעקוב אחרי הילדים.

<חגית גליקמן: סביר להניח שהילדים שביסודי התקדמו, בחטיבת הביניים השיפור וההישגים והמיומנויות שהם רכשו ביסודי ישפיעו גם על ההישגים שלהם בחטיבות הביניים.

<חגית גליקמן: אבל בחטיבות הביניים בכל ארבעת המקצועות – מתמטיקה, אנגלית, מדעים ושפה עברית - אנחנו לא רואים שיפור עם השנים.

עמרם מצנע: זה מאוד מטריד.

שמעון אוחיון: ומה עם החטיבה העליונה?

<חגית גליקמן: בחטיבה העליונה לא עשינו את הניתוח.

עמרם מצנע: זה כבר הבגרויות.

עמרם מצנע: תמשיכו, בבקשה.

<מאיה שריר: נקודות חוזק והצלחות – שיפור הנתונים במיצ"ב - ראינו; אחוזי הזכאות לבגרות, חבר הכנסת סולומון, עלו משמעותית מאז 2003.

<מאיה שריר: כמובן, אנחנו עובדים לא רק על בגרות אלא לאורך כל הדרך - החל מהגיל הרך על תוכניות מערכתיות הוליסטיות שנותנות התייחסות לילדים לא רק בהיבטים הלימודיים אלא גם בהיבטים חברתיים, תרבותיים ורגשיים.

<מאיה שריר: הכשרת מורים ויועצים בית-ספריים יוצאי אתיופיה - חיזקנו מאוד את הפעולה הזאת במסגרת תוכנית החומש, ולא רק שעשינו את הליווי במכללות להכשרת מורים, אלא משום שהבעיה היתה בהשמה שלהם בעבודה אז היום אנחנו גם מלווים אותם לתחילת דרכם בעבודה כדי שיוכלו להשתלב במערכת החינוך.

<מאיה שריר: הפעולות החינוכיות במערכת - חג הסיגד, שזו כמובן החלטת ממשלה וזה חוק, ואנחנו מקיימים אותו בכל מערכת החינוך, והפעולות עם האוכלוסייה הקולטת במסגרת התוכנית החדשה של המשרד.

<מאיה שריר: האתגרים – שוב, העלאת אחוז הזכאי וגם איכות תעודת הבגרות.

<מאיה שריר: כפי שראינו, החל מבית-ספר יסודי, ואנחנו רואים - - -

שמעון סולומון: כשאת אומרת "העלאת אחוזי הבגרות", מה האחוז?

<מאיה שריר: 47.61%.

<מיכל אברה סמואל: ומתוך זה כמה בגרות איכותית יש?

<מאיה שריר: זה האחוז מתוך הזכאים לבגרות מהלומדים בכיתה י"ב.

שמעון סולומון: זה הנתון הכי חזק, הכי משקף.

<מיכל אברה סמואל: ומתוך זה, כמה בגרות איכותית יש?

<מאיה שריר: כפי שאמרתי וכפי שראינו החל מכיתה ה' - ואנחנו בשיח אפילו עם הצבא - לאורך כל הדרך יש לנו קושי עם השפה האנגלית ולשם כך אנחנו עושים פעולה ייחודית, יחד עם המפמ"רית לאנגלית במשרד.

<מיכל כהן: יש לנו גם בעיה עם האנגלית בכללי.

עמרם מצנע: הבעיה עם האנגלית היא שזה המכשול העיקרי להתקבל לאקדמיה.

עמרם מצנע: אם אתה בלי ארבע יחידות באנגלית אתה לא יכול להתקבל לאקדמיה.

<מאיה שריר: זו שפה שלישית עבור יוצאי אתיופיה, ויש קושי.

<מאיה שריר: בנוסף להיבטים הלימודיים, אנחנו גם מאמינים שההשתלבות החברתית היא מאוד חשובה.

<מאיה שריר: אנחנו מנסים להעלות את מספר החברים בתנועות הנוער, יש מגשרים גם בתנועות הנוער; הכנה לקראת גיוס משמעותי לצה"ל והשלמת השכלה למבוגרים.

<מאיה שריר: כל מחקר חינוכי, גם בארץ וגם בעולם, מראה על הלימה מאוד גבוהה בין השכלת הורים לבין הישגי התלמידים.

<מאיה שריר: גם זה אני מאמינה שהיה מחקר של הראמ"ה שדיבר על כך שהשקעה בהשכלת הורים תביא גם לשיפור בהישגי תלמידים.

<חגית גליקמן: זו היתה תוכנית, ואנחנו רק מלווים אותה במחקר.

<חגית גליקמן: זו תוכנית שנקראת "עד הלום" – השלמת השכלה להורי תלמידים בבית-הספר.

<חגית גליקמן: התוכנית הופעלה על-ידי ד"ר שמשון שושני לפני כשנתיים.

<חגית גליקמן: היא נותנת להורים להשלים השכלה בסיסית ממש או השכלה של 12 שנות לימוד.

<חגית גליקמן: אנחנו מלווים את זה במחקר, גם מחקר מעצב – זאת אומרת, עוזרים לאגף לחינוך מבוגרים במשרד החינוך לעשות התאמות של התוכנית לצרכים – ואנחנו גם רוצים לראות איך זה משפיע על היכולת של ההורים להיות מעורבים יותר בלימודים של הילדים ולראות אם הילדים מרגישים טוב יותר במוטיבציה שלהם, ביכולת שלהם ובסופו של דבר גם בהישגים.

<חגית גליקמן: חלק מההורים הם יוצאי אתיופיה.

עמרם מצנע: מי רוצה להתייחס?

עמרם מצנע: בבקשה.

עמרם מצנע: יש לנו חצי שעה לדיון החופשי.

<דוד יאסו: אני מנהל אגף קליטת עולי אתיופיה במשרד הקליטה.

<דוד יאסו: אני חושב שמה שמשרד החינוך הציג זה הנתון שאפשר לראות בשנים האחרונות גם בשיתוף הפעולה שאנחנו עושים יחד עם הפרויקט הלאומי ותוכניות אחרות.

<דוד יאסו: בנוסף למה שהם הציגו, המשרד מסייע בתוכנית "אופק", שהיא יחד עם הג'וינט.

<דוד יאסו: שם אחוז ההצלחה בבגרות, למשל, הוא 75%.

<דוד יאסו: אמנם זה מגיע למספר מאוד מצומצם של תלמידים, כ-1,033 תלמידים בכל שנה.

<דוד יאסו: אותו דבר נושא של פל"א - - -

עמרם מצנע: למה זה מוגבל?

<דוד יאסו: בגלל בעיה תקציבית.

<דוד יאסו: משרד הקליטה מסייע בנושא של תגבור לימודים, חינוך בלתי פורמלי בעצם.

<דוד יאסו: אנחנו רואים איפה כל האוכלוסייה מתרכזת, לפי הנתונים שראיתם.

<דוד יאסו: דרך אגב, גם בשכונות או ערים שיש בהם ריכוז גבוה של עולים הקמנו מוקדי קליטה.

<דוד יאסו: יש לנו 22 מוקדי קליטה.

<דוד יאסו: סיירת בתחילת השנה בנתניה.

<דוד יאסו: במקומות כאלה אנחנו נכנסים ומתגברים.

עמרם מצנע: וזה מתבצע בשעות אחר הצהרים?

<דוד יאסו: הכול בשעות אחר הצהריים, בשיתוף עם כל הגופים.

<דוד יאסו: עוד מעט ד"ר שרי תרחיב בעניין הזה, גם בנושא של פל"א וגם בתוכניות אחרות עם פרויקט לאומי, שהמשרד מתכלל אותו מבחינת תקציב הממשלה.

<דוד יאסו: בנוסף, בתקופה זו מתקיימת עבודה על-ידי מנכ"ל משרד הקליטה שמוביל אותה, נושא של תכלול כל משרדי הממשלה שנותנים סיוע כזה או אחר בנושא של קליטת עולי אתיופיה.

<דוד יאסו: עשינו מיפוי בחמישה משרדי ממשלה ויש עוד מיפוי שאנחנו מקבלים, מבחינת תקציבים.

<דוד יאסו: אנחנו מתכננים לעשות איזושהי פעילות עם משרד החינוך והפרויקט הלאומי בנושא של החינוך.

<דוד יאסו: משרד ראש הממשלה נתן את ברכת הדרך ואני מקווה שזה יצא בהקדם ואז נוציא לכם את הפרטים המדויקים.

<דוד יאסו: הייתי רוצה ששרי תרחיב טיפה.

עמרם מצנע: בבקשה.

עמרם מצנע: גם כן עובדת משרד הקליטה?

<שרי פייר: ד"ר שרי פייר, מנהלת תחום בכיר לחינוך במשרד לעלייה וקליטה.

<שרי פייר: אנחנו מדברים על תוכניות תוספתיות רק בתחום החינוך הלא פורמלי אחר הצהרים.

<שרי פייר: יש לנו סדין משותף גם עם משרד החינוך וגם עם הפרויקט הלאומי, כדי למנוע כפל סיוע וכדי לייעל את הדברים.

<שרי פייר: במסגרת פל"א – פעילות לימודית אחרת – עם החברה למתנ"סים, אנחנו נותנים סיוע ל-1,137 בני נוער יוצאי אתיופיה מתוך כ-3,600 בכיתות ז' עד י"ב ב-30 יישובים.

<שרי פייר: פה אנחנו מדברים על תקציב של כאר

<שרי פייר: בעה מיליון שקל רק לטובת יוצאי אתיופיה.

<שרי פייר: בנוסף, בתוכנית "אופק לבגרות" בשיתוף עם הג'וינט אנחנו נותנים סיוע ל-1,036 ילדים.

עמרם מצנע: זה אותם ילדים?

<שרי פייר: מה פתאום.

<שרי פייר: כל אחד מקבל משהו אחר, הכול פריסה של סדין משותף ותיאום.

עמרם מצנע: לפי מה שאני מבין, זה יוצא חצי מהילדים באותה שכבת גיל, שנמצאים באחת מתוך שתי התוכניות.

<שרי פייר: 30%.

עמרם מצנע: אמרתם שיש 4,000.

<שרי פייר: 4,000 זה כלל תוכנית פל"א.

<שרי פייר: יוצאי אתיופיה בשתי התוכניות הם 2,170 - - -

עמרם מצנע: מתוך איזו אוכלוסיית היעד?

<רוני אקלה: אוכלוסיית היעד היא 18,000 – חטיבת ביניים וחטיבה עליונה.

<דוד יאסו: מתוך ה-17,000, ב-16,500 משרד הקליטה מעורב יחד עם הפרויקט הלאומי.

<שרי פייר: אנחנו נותנים גם 3 מיליון שקל לטובת הפרויקט הלאומי, שבו מקבלים סיוע כ-4,000 בני נוער.

<שרי פייר: בנוסף לכך אנחנו נותנים גם ברשויות המקומיות - דרך התקציב שלנו לרשויות מקומיות - תוכניות גם לשעות פנאי, גם להעשרה וגם למרכזי למידה משלימים.

<שרי פייר: אנחנו מעורבים בתוכנית מחשב לכל ילד כש-30% מהמקבלים הם יוצאי אתיופיה.

<שרי פייר: בתוכניות לנוער מתגודד 50% מהמשתתפים הם יוצאי אתיופיה.

<זיוה מקונן-דגו: מה זה נוער מתגודד?

<שרי פייר: נוער מתגודד זה נוער נורמטיבי עד נוער בסיכון, שמסתובב בגנים הציבוריים בשעות לא נורמטיביות, בלילה, ונגרר להתנהגויות שיש בהן פוטנציאל לסיכון עד סיכון גבוה.

<שרי פייר: עכשיו בתכנון הכנסת קבוצות רובוטיקה לתלמידים יוצאי אתיופיה ב-16 יישובים.

<שרי פייר: זה פרויקט חדש בתכנון, שהמשרד ייתן 3 מיליון שקלים לטובתו.

עמרם מצנע: תודה.

שמעון סולומון: יש לי שאלת הבהרה.

שמעון סולומון: אתם הולכים לתכלל, וזה באמת נשמע טוב.

שמעון סולומון: בעמודים הראשונים של דוח מבקר המדינה, כשהוא מדבר על הכישלון של תוכנית החומש ברמת המקרו, יש סעיפים ברורים שמטילים את האחריות בין משרד הקליטה לבין משרד ראש הממשלה.

שמעון סולומון: משרד ראש הממשלה אומר: נתנו את האחריות למשרד הקליטה.

שמעון סולומון: משרד הקליטה אומרים: לא נתנו לנו את כל הכלים הדרושים.

שמעון סולומון: איפה זה?

<דוד יאסו: שאלה טובה.

<דוד יאסו: לכן, בגלל הנושא הזה, לאחר דוח מבקר המדינה משרד ראש הממשלה העביר את כל האחריות למשרד הקליטה ומנכ"ל משרד הקליטה מוביל את זה.

<דוד יאסו: לכן גם עשינו את המיפוי.

<דוד יאסו: כאשר יוקמו שולחנות עגולים, בכל שולחן עגול בכל משרד ממשלה יהיו נציגי הקהילה.

<דוד יאסו: זאת אחת ההחלטות שהמנכ"ל קיבל.

<דוד יאסו: זה בתהליך, עכשיו יוצאים למכרז.

<דוד יאסו: וכשייבחר מי שילווה את כל הפרויקט הזה נצא בקול קורא לבני הקהילה.

<שרי פייר: ב-1 באוקטובר עלינו לאוויר עם מערכת שממחשבת את תוכנית פל"א – פעילות לימודית אחרת - כדי שנוכל להימנע מטעויות סופר, אפילו שהן ברמה יחידנית, של תעודת זהות או, חס וחלילה, שיהיה כפל.

עמרם מצנע: בבקשה

<רוני אקלה: אני מנכ"ל הפרויקט הלאומי האתיופי.

<רוני אקלה: הפרויקט הלאומי הוקם לפי החלטת ממשלה ב-2001, בשיתוף עם הג'וינט, הסוכנות, קרן היסוד ובמיוחד הקהילה האתיופית.

<רוני אקלה: הפדרציות היהודיות הן הגורם המשותף העיקרי של הפרויקט.

<רוני אקלה: הפרויקט מממומן 50% על-ידי הממשלה ו-50% על-ידי הפדרציות היהודיות בארצות-הברית.

<רוני אקלה: אוכלוסיית היעד שלנו היא גילאי 13–18.

<רוני אקלה: בגילאים האלה יש כ-18,000 בני הקהילה שלומדים במערכת, מתוכם כ-3,000 שלומדים בפנימיות והשאר בכלל הארץ.

<רוני אקלה: אנחנו עובדים בשיתוף פעולה מלא עם המשרד לקליטת העלייה, משרד החינוך ומשרד האוצר, שהוא הגורם המתקצב של הממשלה.

<רוני אקלה: אמנם מדובר במספר גדול של תלמידים, אבל ההתעסקות העיקרית שלנו זה כ-4,000 תלמידים בכיתות ז' עד י"ב.

עמרם מצנע: מה הרעיון של הפרויקט הלאומי?

עמרם מצנע: הוא מאגם משאבים או שיש לכם גם זרועות בשטח?

<רוני אקלה: יש זרועות בשטח.

עמרם מצנע: אז יש משרד החינוך, משרד הקליטה והפרויקט הלאומי, שכל אחד מפעיל תוכניות?

<רוני אקלה: הפרויקט הלאומי הוקם בראייה כללית - היה צריך לתת מענה מגיל אפס עד 35, ובתקציב ענק.

<רוני אקלה: אבל בין תכנון לביצוע היה פער גדול מאוד.

<רוני אקלה: הפרויקט התחיל ב-2 מיליון והתכנון שלו היה 660 מיליון דולר.

<רוני אקלה: זה פער ענק, וזה לא השיג את התכנון.

<רוני אקלה: אבל בתחילת הדרך, ב-2 מיליון הדולר שהיו לפרויקט, הקהילה החליטה, עם משרדי הממשלה ועם גופים נוספים, להתעסק בגילאי 13 עד 18.

<רוני אקלה: זו היתה אוכלוסיית היעד.

עמרם מצנע: אני מבין, אבל ממה שאני מתרשם פה יש הרבה מאוד גופים שכל אחד מפעיל תוכניות משלו.

עמרם מצנע: עם כל הרצון, בסוף דורכים אחד לשני על הרגליים.

<רוני אקלה: נכון.

<רוני אקלה: בשביל זה הממשלה החליטה להקים את הפרויקט, על מנת לתכלל את כל התוכניות.

עמרם מצנע: אז אתם מתכללים או פועלים בשטח?

<רוני אקלה: לפי התכנון היינו צריכים לתכלל.

<רוני אקלה: בסופו של תהליך יצא שבמקום לתכלל אנחנו מבצעים.

<רוני אקלה: הממשלה נתנה משאבים לא כל כך גדולים וגם הפדרציות נתנו בהתאם למה שהממשלה נתנה.

<רוני אקלה: זאת אומרת, הממשלה נותנת 9 מיליון שקל והפדרציות נותנות בין 12 ל-13 מיליון שקל, וזה התקציב הכללי של הפרויקט הלאומי.

<רוני אקלה: ולכן העזרה והתמיכה שהוא יכול לתת זה בגילאים האלה, ולכן גם החליטו להתעסק אך ורק באוכלוסיית היעד הממוקדת.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: בבקשה, גברתי.

<זיוה מקונן-דגו: אני מנכ"לית האגודה הישראלית למען יהודי אתיופיה.

<זיוה מקונן-דגו: אני מאוד מברכת על הדיון, אבל אני מאוד מודאגת, כי ראינו נתונים על פערים שנשארים כמעט אותו דבר ולא מצטמצמים, ועל משאבים או תוכניות שמופעלות כתוספתיות.

<זיוה מקונן-דגו: התלמידים יוצאי אתיופיה, כמו כל תלמיד, אם ייכנסו למערכת החינוך ולא יקבלו תוספת - אני מאמינה שהם ילדים נורמליים, כולנו בחדר הזה מאמינים שהם ילדים נורמליים – הם יתקדמו בקצב שלהם.

<זיוה מקונן-דגו: אבל אנחנו שומעים פה על פרויקטים על גבי פרויקטים שנותנים כאילו תוספת, והמצב של התלמידים יוצאי אתיופיה נשאר אותו הדבר.

<זיוה מקונן-דגו: החלטות ממשלה מתקבלות, הפרויקט הלאומי, שהיה אמור לתכלל, מצטמצם ל-3,000 תלמידים בלבד.

<זיוה מקונן-דגו: מה בדיוק ההישגים?

<זיוה מקונן-דגו: בואו נראה את הזכאות לבגרות מאז שהפרויקט הלאומי קיים, מאז 2001.

<זיוה מקונן-דגו: מה אנחנו השיפור שאנחנו רואים לגבי ההישגים של בגרות איכותית?

<זיוה מקונן-דגו: 22%, 23%.

<זיוה מקונן-דגו: לגבי הפערים בבתי-הספר היסודיים – אנחנו מדברים על ילדים שרובם ילידי הארץ.

<זיוה מקונן-דגו: גברת מאיה שריר הציגה את תוכנית pact שפועלת 12 שנים ומטפלת מגיל לידה, בחלק מהמקרים עד כיתה א' ובחלק מהמקרים עד כיתה ו'.

<זיוה מקונן-דגו: מיליוני דולרים מושקעים שם, ומשרד החינוך מתקצב כשהוא לא בודק תוצאות.

<זיוה מקונן-דגו: אני לא מדברת על תשומות – תוצאות.

<זיוה מקונן-דגו: זה נורא מתסכל לשבת ולשמוע את המשאבים שגם משרד הקליטה משקיע.

<זיוה מקונן-דגו: דוח מבקר המדינה, שפנינו אליו וביקשנו שיבדוק את תוכנית החומש, חושף מחדלים, הוא קורא לזה "מחדל חמור"" ומשרד ראש הממשלה ומשרד הקליטה עוד פעם מחליטים שמשרד הקליטה הכושל – שנקרא "הכושל" – עוד פעם מתכלל.

<זיוה מקונן-דגו: משהו פה לא מסתדר, נראה לי שמשהו לא עובד.

<זיוה מקונן-דגו: מה שאנחנו מבקשים - כמו שחבר הכנסת סולומון אמר, בשנים 1994–1995 שרי ישראל לקחו על עצמם את האחריות ואמרו שמקימים ועדת היגוי בתוך המשרד כדי שתבחן את הסיפור הזה.

שמעון סולומון: שתאגם משאבים.

<זיוה מקונן-דגו: שתאגם משאבים ותתכלל.

<זיוה מקונן-דגו: מאז אנחנו הולכים מידרדרים.

<זיוה מקונן-דגו: מי שמציג את הנתונים לגבי תלמידים יוצאי אתיופיה, שרובם הם ילידי הארץ, זה אגף קליטה לתלמידים עולים.

<זיוה מקונן-דגו: למה האגף לתלמידים עולים צריך לתכלל?

<זיוה מקונן-דגו: והוא לא מתכלל, והוא לא רואה ראייה כללית, מרחבית, כי אנחנו רואים את הפערים ואת בתי-הספר הסגרגטיביים ואת הכיתוב הסגרגטיביות ואת הגנים הסגרגטיביים.

<זיוה מקונן-דגו: אז אין תכלול.

<זיוה מקונן-דגו: הגיע הזמן שמישהו ייקח את הסיפור הזה - - -

עמרם מצנע: מי זה המישהו הזה?

<זיוה מקונן-דגו: משרד החינוך.

<זיוה מקונן-דגו: פנינו לשר כשיצא המכרז של מרכז ההיגוי.

<זיוה מקונן-דגו: מכרז מזעזע, שעוד יותר ועוד יותר מדלדל את התפקיד הזה שנקרא "מרכז ההיגוי".

<זיוה מקונן-דגו: אנחנו לשבת ולחשוב ביחד כדי להציב יעדים מדידים, מטרות ואיגום משאבים.

<זיוה מקונן-דגו: באמת, זה אסון.

<זיוה מקונן-דגו: זה אסון משתי סיבות.

<זיוה מקונן-דגו: אחת, כי עוד כמה שנים יגידו הקהילה השחורה הזאת קיבלה כל כך הרבה כסף ובסופו של דבר לא יצא ממנה כלום, כנראה שהאנשים האלה יש בהם איזשהו פגם גנטי.

<זיוה מקונן-דגו: זה עלול לקרות.

<זיוה מקונן-דגו: שתיים, האסון החברתי שקיים בשטח, כשאנחנו פוגשים את הנערים בשטח – זה עצוב.

<זיוה מקונן-דגו: אדוני היושב-ראש, דיברת על הקליטה שלנו.

<זיוה מקונן-דגו: כל מי שיושב פה עלה בשנות ה-80.

<זיוה מקונן-דגו: רובנו הגענו אנאלפביתיים ותוך חמש שנים עד שבע שנים קיבלנו בגרות מלאה.

<זיוה מקונן-דגו: היום הנערים שלנו, "המתגודדים", או החיילים – אחוז החיילים שיושבים בכלא הוא 52%.

<זיוה מקונן-דגו: אחד מתוך שני חיילים יוצאי אתיופיה יושב בשלב כזה או אחר בכלא.

<זיוה מקונן-דגו: זו התוצאה של מערכת החינוך.

<זיוה מקונן-דגו: אני מצטערת להגיד את זה – זו התוצאה של מערכת החינוך.

<זיוה מקונן-דגו: מיכל, אני מאוד שמחה שנכנסת לתפקיד כמנכ"לית, ואני יודעת שהנושא של צמצום פערים הוא בדמך.

<זיוה מקונן-דגו: קחי את הדבר הזה של יוצאי אתיופיה, תקימי ועדה, צוות, שיעקוב, ואנחנו מוכנים כולנו לשתף פעולה ולאגם את המשאבים האלה, כי המשאבים מסתובבים ומתפזרים ואנחנו חייבים לעשות משהו.

<זיוה מקונן-דגו: יש לנו מסקנות מאוד ברורות במצגת, שאני יכולה להציג, והמלצות.

עמרם מצנע: תודה, זיווה.

עמרם מצנע: הרב פוירשטיין, בבקשה.

<רפאל פוירשטיין: תודה, כבוד היושב-ראש.

<רפאל פוירשטיין: ברכות למנכ"לית הנכנסת, מיכל.

<רפאל פוירשטיין: יש פה המון רצון טוב, יש פה עשייה אדירה, השאלה היא מה באמת חסר.

<רפאל פוירשטיין: אני רוצה להציע פה תזה פשוטה בשלושה משפטים, שאני קורא למשרד החינוך, לשר, למנכ"לית לאמץ.

<רפאל פוירשטיין: המחסור הרציני במערכת החינוך הישראלית בכלל, ובוודאי אצל אוכלוסיות שבאות עם שונות תרבותית כזאת או אחרת – שונות, אני מדגיש - זה מחסור בהקניה שיטתית של אסטרטגיות למידה וחשיבה.

<רפאל פוירשטיין: אם אתה שואל את עצמך: באמת, מה קורה כאן?

<רפאל פוירשטיין: הרי משקיעים ומשקיעים.

<רפאל פוירשטיין: אנחנו ארץ רב-תרבותית, ארץ קולטת עלייה, ארץ שבה לא כולם באים מתוך התרבות המערבית, שכל כך שולטת במערכת החינוך שלנו, וחסר להם אסטרטגיות למידה וחשיבה.

<רפאל פוירשטיין: זה תחום שלא נמצא במקצועות הליבה.

<רפאל פוירשטיין: מי שמפסיד, על אף כל אותן ההשקעות בתכנים, זה אותן אוכלוסיות שזקוקות ללמוד איך להשוות ואיך לאסוף נתונים, באופן שיתאים לתרבות המערבית ששולטת במערכת החינוך שלנו.

<רפאל פוירשטיין: אגיד בקצרה עוד שני משפטים, ובזה אסיים.

<רפאל פוירשטיין: הפרויקטים שאנחנו מובילים, יחד עם שותפינו במשרד החינוך ובמשרד הקליטה, זה פרויקט מדהים שרץ היום באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת בר אילן.

<רפאל פוירשטיין: יש לנו היום 90 סטודנטים במחלקות היוקרתיות: חמישה סטודנטים לרפואה באוניברסיטה העברית – היו גם קודם, אין מספרים עצומים - בפסיכולוגיה, במשפטים, שאובחנו באמצעות איתור פוטנציאל הלמידה שלהם.

<רפאל פוירשטיין: אבל עיקר הדבר פה זה הקנייה של יכולות חשיבה ולמידה.

<רפאל פוירשטיין: היום המכון ממיין לצה"ל את רוב יוצאי אתיופיה למערך הלא לוחם.

<רפאל פוירשטיין: למעלה מ-3,000 חיילים בתשע השנים האחרונות, מאות מש"קיות ת"ש.

<רפאל פוירשטיין: אנשים הגיעו למקצועות היוקרתיים ביותר רק משום שנתנו להם מה שחסר.

עמרם מצנע: השאלה היא אנחנו לא משתבחים בבודדים – בודדים זה יכול להיות גם עשרות או מאות - שבכוח אישיותם, בכוח נחישותם מצליחים להגיע, גם בצבא.

עמרם מצנע: אבל הסטטיסטיקות שמציגים בפנינו מלמדות על תמונה מאוד עגומה.

עמרם מצנע: אני יודע שהרצון הטוב של כולם קיים, לפעמים עודף רצון של כל אחד לעשות משהו בציר אורכי.

עמרם מצנע: כלומר, הוא לא רק נותן את הכסף, הוא לא רק נותן את הרעיון, אלא הוא גם רוצה לבצע.

עמרם מצנע: בסופו של דבר התוצאה לא מצביעה – למרות הגרפים שזוחלים – על משהו דרמטי.

עמרם מצנע: השאלה המרכזית היא האם הזמן יעשה את שלו - הלוא אנחנו יודעים מקליטת עליות אחרות שלזמן יש גם כן איזשהו ערך - ההורים נקלטים, הילדים נולדים, הדורות הבאים - או שיש משהו שאנחנו לא עושים נכון, עם כל המשאבים שיש לנו וכל המערכות שפועלות, ולא מצליחים לחולל את השינוי.

<רפאל פוירשטיין: אמנם דוד ידידי לא אהב את ההשוואה שראמ"ה הציגה לאוכלוסיות מוחלשות מבחינה סוציו-אקונומית, אבל אני חושב שאתה יכול לשאול את יו"ר ראמ"ה ותראה שבמבחני המיצ"ב הפערים האלה קיימים באופן סיסטמתי במשך שנים גם באוכלוסיות פריפריה.

<רפאל פוירשטיין: אם אתה שואל אותנו מה חסר – זה לא רק יוצאי אתיופיה, צריך לדעת את זה.

עמרם מצנע: דרך אגב, למדתי על בשרי בחמש השנים שהייתי בירוחם, שזה ניתן לפתרון.

עמרם מצנע: זה ניתן לפתרון בתקציבים דיפרנציאליים שמגיעים בצורה יותר שלמה לתלמיד המאותגר – כדי לא להגיד התלמיד הנזקק.

עמרם מצנע: לפעמים המערכת צריכה להחליף את מקומו של הבית, כי הבית לא מסוגל לתת את אותם דברים שנותנים בכרמל, ואפשר להגיע להישגים מדהימים.

עמרם מצנע: תראו, הוועדה ביקרה לפני שבועיים בבית ג'אן.

עמרם מצנע: אני אומר לכם – לקחת את כל הכנסת ולבקר בבית ג'אן.

עמרם מצנע: יישוב חלש מאוד והישגים מדהימים של בית-הספר.

עמרם מצנע: הלכתי לבדוק כי חשבתי שזה איזה בלוף שם, לא יכול להיות.

עמרם מצנע: זה מראה שאפשר.

עמרם מצנע: החשש שלי הוא שהמערכת הממשלתית היא כל כך מבוזרת וכל משרד ממשלתי זה לטיפונדיה בפני עצמה, שכולם הולכים לאורך במקום ללכת גם לרוחב, כי מה פתאום משרד הקליטה עוסק בבגרויות.

עמרם מצנע: ופה אולי טמון חלק מהעניין.

<רפאל פוירשטיין: אני מסכים לחלוטין שמבחינה מבנית יש צורך, כמו שנאמר גם קודם, בתכלול, באינטגרציה.

<רפאל פוירשטיין: אני רק בריח תיכון אחד לרוחב – אני לא אומר שהוא היחיד.

<רפאל פוירשטיין: הוא לא היחיד, אבל הוא מהותי.

<רפאל פוירשטיין: הבריח שאני מציע הוא שכשבאים הורים, שחלק גדול מהם לא אקדמאי ולא יודע לתת את אותה תמיכה קוגניטיבית – לא בגלל שהם לא חכמים, הם פשוט לא עברו את המסלול הזה - והילדים כן נבחנים במבחני בגרות שדורשים סוג של חשיבה אקדמית כזו או אחרת, אז אתה אומר שבית-הספר צריך להחליף.

<רפאל פוירשטיין: במה הוא צריך להחליף?

<רפאל פוירשטיין: אני אומר שהוא לא צריך להחליף את ההורים, הוא צריך לתת לילדים את האסטרטגיות של איך משווים, איך מסיקים מסקנות ואיך מעלים השערות.

<רפאל פוירשטיין: הם נבונים, הם חכמים, הם קולטים במהירות, אנחנו רואים את זה בכל הפרויקטים הגדולים שלנו.

<רפאל פוירשטיין: כל העניין הוא לתת להם את זה.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: בעוד עשר דקות אנחנו צריכים לסיים.

עמרם מצנע: בבקשה.

<שרה מאיר: אני מהאגודה למען יהודי אתיופיה.

<שרה מאיר: קודם כול, אני רוצה לומר שיש לי אמון מלא במיכל, במיוחד במיכל, בתהליכים שהיא עברה והצליחה לאורך כל הדרך.

<שרה מאיר: אני מאמינה שאם תיקחי את הפרויקט הזה לידיים תצליחי כמו שהצלחת בכל מה שעשית עד עכשיו.

<שרה מאיר: אני מאחלת לכולנו את ההצלחה הזאת.

עמרם מצנע: אנחנו משתתפים - - -

<שרה מאיר: כשאני שומעת את מה שמוצא פה בתקציבים, זה מזכיר לי משפחה שכל אחד במשפחה מוציא לבדו את הכסף - האבא לחוד, האמא לחוד, הבן הבכור - על אותם הדברים מוציאים, ואחר כך אומרים שאין כסף.

<שרה מאיר: יש משהו פגום בתכלית, בארגון של קידום התלמידים הללו.

<שרה מאיר: ואם משרד החינוך לא ייקח, כגוף מתכלל ומאגם את כל המשאבים ויודע בדיוק מה נעשה בכל פרוטה ופרוטה, אני חושבת שנמשיך עוד עשר שנים ונגיע לאותו מצב.

<שרה מאיר: מיכל, צריך לקחת את כל המשאבים – לא משרד הקליטה, לא משרד ראש הממשלה – אתם המומחים לזה.

<שרה מאיר: משרד החינוך הוא המומחה.

<שרה מאיר: תיקחו את הכול, כולם יעזרו, כדי לעשות תוכנית מאל"ף עד תי"ו, ובאמת צריך להתחיל.

<שרה מאיר: העלייה קיימת, אי-אפשר להגיד שלא היתה התקדמות, אבל הפערים נותרו בעינם, ולכן בעוד 20 שנה האוכלוסייה הזו תהיה במקום שהיא נחותה כפי שהיא היום, מפני שגם החזקים מתקדמים.

<שרה מאיר: לכן אני מבקשת שייעשה הדבר הזה.

<שרה מאיר: חמש-עשר שנים, האוכלוסייה הזו תהיה במקום אחר.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: בבקשה.

<מיכל אברה סמואל: אני מנכ"לית עמותת "פידל", עמותה שעוסקת בחינוך למעלה מ-15 שנה.

<מיכל אברה סמואל: אני שמחה, מיכל, שנכנסת לתפקיד ושגונזים את התוכנית של אינטגרציה בכל מחיר כי אנחנו באמת לא מאמינים שיכולה להיות אינטגרציה בכל מחיר.

<מיכל אברה סמואל: אנחנו שותפים לאורך שנים בתוכניות של פיתוח והכשרה של מגשרים.

<מיכל אברה סמואל: אנחנו מאמינים שהעבודה המאוד משמעותית והשינוי המשמעותי שנעשה לאורך שנים זה גם בזכות עבודת הגישור שנעשתה.

<מיכל אברה סמואל: כשדיברו על המכרז, מעניין אותי מה המענה הנכון שצריך לתת במכרז לקהילה, לילדים.

<מיכל אברה סמואל: לא משנה איזה גוף יהיה המוציא לפועל של התוכנית אלא מה טיב התוכניות שיוצעו לילדי הקהילה בשביל לתת את אותו מענה שאנחנו מייחלים שיהיה.

עמרם מצנע: אתם גוף שמתמודד במכרז?

<מיכל אברה סמואל: כן, אנחנו בהחלט נתמודד.

<מיכל כהן: זו דוגמה למה אנחנו צריכים לעשות מכרז, כי אין פה טוענים לכתר.

עמרם מצנע: בבקשה, גברתי.

<מריה מרים יצחק: אני מבאר שבע, עליתי מאתיופיה דרך סודן.

<מריה מרים יצחק: בתור ילדה קטנה עשיתי את הדרך מהכפר שלי עד לסודן.

<מריה מרים יצחק: עליתי ב-1983.

<מריה מרים יצחק: בחרתי לעבוד בתחום החינוך כי אני באה מבית של מנהיג חינוכי, אבא שלי היה הרב הקהילה, הרב קייס אברהם טזזו.

<מריה מרים יצחק: כשאבא שלי עמד באוניברסיטה מול הסטודנטים, בכנס גדול שהיה, הוא אמר שאת הנכס הכי גדול למדינת ישראל הביאו יהודי אתיופיה.

<מריה מרים יצחק: הוא התייחס לכך שהביאו הרבה ילדים למדינת ישראל.

<מריה מרים יצחק: הוא אמר: אם תדעו לעשות את הדרך נכון, אז יש אזרחים נאמנים, ציונים, שרוצים לפתח את המדינה שלהם, להשתלב ולעשות הכול למען המדינה.

<מריה מרים יצחק: הוא אמר: תלוי מה תעשו עם הילדים האלה.

<מריה מרים יצחק: לאורך השנים, גם כמגשרת חינוכית-חברתית, האמנתי בדרך של החינוך.

<מריה מרים יצחק: אני עובדת בשלושה בתי-ספר בבאר שבע.

<מריה מרים יצחק: כאשר נכנסתי לפני 12 שנים כמגשרת חינוכית היו שם כ-120 תלמידים יוצאי אתיופיה - - -

<קריאה: - - -

<מריה מרים יצחק: אני עובדת דרך מרכז ההיגוי ליוצאי אתיופיה.

<מריה מרים יצחק: לאורך כל השנים פיתחנו דברים שהקהילה יכולה להתפתח בהם.

<מריה מרים יצחק: למשל, תוכנית טיפוח מורשת.

<מריה מרים יצחק: התוכנית אומרת לקחת שכבה שלמה, שכבת ז' - שזה לא רק ילדים יוצאי אתיופיה - ליום שלם של למידה על העלייה, על המנהגים, איך חיו יהודי אתיופיה באתיופיה, באילו מלאכות ייחודיות ליהודי אתיופיה הם עסקו, על העלייה שלהם ואיך הם חיים בארץ.

<מריה מרים יצחק: את זה לומדים כל השכבה, כל חטיבת ביניים.

<מריה מרים יצחק: אנחנו עושים עבודה שמפתחת את תחושת השייכות, אזרחים נאמנים לכל דבר.

<מריה מרים יצחק: כשאני אומרת "לכל דבר" זה ליצור תחושת ניכור, אנחנו רוצים להשתלב.

<מריה מרים יצחק: כל פעם שמעתי: נותנים לקהילה, נותנים את זה ונותנים את זה.

<מריה מרים יצחק: כאשר אני רואה מה מאמת הילדים האלה מקבלים - הם מקבלים את העבודה שלי בשטח.

<מריה מרים יצחק: אני נוגעת בכל ילד, אני מדברת אתו, מזמינה את ההורים שלו יחד עם הצוות, מטפחת אותו לימודית וחברתית ומלמדת אותו להיות אדם מועיל לעצמו.

<מריה מרים יצחק: אז אני חושבת שאני עושה את העבודה.

<מריה מרים יצחק: הגברת שיצאה קודם שאלה כמה עובדים וכמה גננות נמצאים בקרב הילדים האלה, שמהווים להם מודל.

<מריה מרים יצחק: אני אומרת שעדיין לא השתלבנו בתחום של החינוך כמורים כי יש בעיה של שפה.

<מריה מרים יצחק: השפה העברית היא שפה קשה, זו לא שפה שאנחנו יכולים להיכנס לכיתה וללמד.

עמרם מצנע: הלוואי שהייתי יודע אמהרית כמו שאת יודעת עברית.

<מריה מרים יצחק: אבל אנחנו יכולים להיות יד תומכת למשרד החינוך ולאנשי המקצוע.

עמרם מצנע: בבקשה, משפט אחד.

<רחל סמעון: אני ממרכז ההיגוי של יוצאי אתיופיה.

<רחל סמעון: אני מגיעה להרבה ועדות בכנסת, משתתפת.

<רחל סמעון: תמיד נמצא על סדר היום, בצורה כזו או אחרת, הנושא של יוצאי אתיופיה בתחום החינוך, הקליטה וכו'.

<רחל סמעון: אני חייבת לשתף אתכם בתחושות שלי.

<רחל סמעון: מאוד עצוב לי להגיע ולשמוע לצד הדברים שהמערכת עושה – לא נתעלם ממה שנעשה ומה שעושים כל הארגונים יחד - ולראות את התוצאות הלא יפות שראינו, שהמצב של בני הקהילה במערכת החינוך הוא לא טוב.

<רחל סמעון: חברים, נשים את הדברים על השולחן – הוא לא טוב.

<רחל סמעון: זה מעציב אותי שבכל פעם יש דיונים ושום דבר לא נעשה, לא משתנה.

<רחל סמעון: חברים, אני גרה בבית שמש, בואו תבקרו.

<רחל סמעון: יש שכונת נרקיס, אני מתנדבת שם, בואו תראו מה קורה שם בערבים.

<רחל סמעון: יש שם pact, יש כל מיני תוכניות וזה לצד כל הדברים היפים שנעשים.

<רחל סמעון: אני הולכת עם תחושה מאוד קשה שיוצאי אתיופיה לא משתלבים, למרות כל ההשקעות הנהדרות שצוינו פה.

<רחל סמעון: התוצאה בשטח היא עגומה.

<רחל סמעון: אני מבקשת מכל אחד פה, כי אחר כך מערכת החינוך וכל היושבים פה צריכים לתת את הדין לבני הקהילה.

<רחל סמעון: מאוד כואב לי שבמשרדי ממשלה ומדינת ישראל בשנים האחרונות יש רגרסיה לשמה בשיתוף של בני הקהילה ברמת החלטות, בקביעת מדיניות בקליטה לבני הקהילה במערכת החינוך ובחברה הכללית.

<רחל סמעון: מה אנחנו רוצים?

<רחל סמעון: להשתלב ולתרום לחברה ולא להיות נתרמים תמיד.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: זה היה משפט מורכב וארוך.

<קריאה: אפשר שאלה?

עמרם מצנע: לא, אנחנו לא יכולים.

עמרם מצנע: אני כבר מאחר לדיון נוסף.

עמרם מצנע: חבר הכנסת יוני שטבון, בבקשה.

עמרם מצנע: אם אפשר, לתמצת כי אנחנו - - -

יובל שטייניץ: יש לי חוויה מכוננת - אני לא יודע אם דיברו על זה כי הגעתי באיחור ואני מתנצל – דווקא מתקופת השירות הצבאי.

יובל שטייניץ: כמפקדים, עברנו הרצאה איך להתייחס לעולים מכל הגוונים באוכלוסייה הישראלית.

יובל שטייניץ: למדנו כל מיני דברים קטנים כדי להבין את התרבות המאפיינת, הייחודית - מה עובר על עולה שמגיע מאתיופיה, מה עובר על עולה שמגיע מרוסיה ומה הדברים המיוחדים שלו.

יובל שטייניץ: אני, כמפקד, ברגע שנתנו לי את הכלים להבין מה הדברים הייחודים של כל עלייה, ובתוכם גם העלייה מאתיופיה, אני יכול להגיד שבתוך המחלקות, בתוך הפלוגות השונות ובגדוד דברים השתנו פלאים.

יובל שטייניץ: אני רוצה להגיד שצריך לשים על השולחן גם את הסוגיה הזו - להבין את המנטליות הייחודית, כי לדבר כמו שהרב פוירשטיין דיבר, וזה חשוב, על ההבנה שיש פה מערכת חינוכית שהיא מערבית וצריך להתאים אותה בלי להבין מאיפה הם מגיעים זה מאוד קשה.

יובל שטייניץ: אני רוצה לחזק גם את מיכל שנכנסה לתפקיד וגם את הכיוון הזה בתוך המערך.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: אני נורא מתנצל, אני מוכרח לסגור את הדיון.

<דוד יאסו: אף אחד לא אמר שהעמותה - - - רק דובר על הקפאת המכרז.

עמרם מצנע: דוד, גם לעמוד בלוח זמנים זו מטרה בפני עצמה.

עמרם מצנע: אני בהחלט חושב שמהדיון הזה אנחנו צריכים לצאת מוטרדים; מוטרדים מהתוצאה, לא מהכוונה, לא מהרצונות, לא מהעשייה, שהיא עשייה רבה ומרובה, אני מכיר באופן אישי, והוועדה סיירה לא פעם אחת.

עמרם מצנע: מוטרדים כי למרות שיש רצון טוב, למרות שמושקעים לא מעט משאבים, עדיין אחד החוליים זו היכולת של מדינה, של ממשלה, להגדיר יעדים אמיתיים וריאליים, לתקצב אותם ולהשיג אותם, או לפחות לבדוק את היכולת ואת נקודת הזמן שבה אנחנו נמצאים.

עמרם מצנע: אין ספק שיש פה אתגר ענק, ועליו רוב האנשים דיברו.

עמרם מצנע: האתגר הוא ענק בגלל הפער הגדול מאוד בתרבות, במקום שממנו באים ובשילוב בחברה ישראלית רבת פנים ורבת כיוונים.

עמרם מצנע: זה מחייב אותנו, כי לא נוכל בעוד כמה שנים לחזור ולעשות דיון כזה ולראות את התוצאות האלה.

עמרם מצנע: הוועדה תיקח על עצמה להמשיך לא רק לעקוב אלא גם לנסות להביא את הגורמים השונים להכרה שצריך לאחד משאבים וצריך לרכז מאמצים.

עמרם מצנע: אנחנו נורא טובים במאמצים, אבל לא מרוכזים - להגדיר יותר טוב.

עמרם מצנע: מיכל, זה מאוד חשוב, כי קראתי את מה ששמתם במצגת – זה לא מספיק.

עמרם מצנע: זה המון סיסמאות, גם הפתיחה וגם הסיום.

עמרם מצנע: צריך להציג יעדים כמותיים, מספריים, איכותיים וגם ריאליים.

עמרם מצנע: אי אפשר להשיג יעד בשנה אחת או בשנתיים ולפתור את כל הבעיה.

עמרם מצנע: אחרי שמציבים יעדים ניתן לרכז את המשאבים ולהשיג אותם.

עמרם מצנע: הוועדה דוחפת בהרבה מאוד נושאים, גם בנושא הזה, את הנושא של תקצוב דיפרנציאלי שמאפשר לשר החינוך, למערכת החינוך, לקבוע סדרי עדיפויות - מי יותר ומי פחות.

עמרם מצנע: זה לא מספיק קיים היום בחברה שלנו.

עמרם מצנע: אני תמיד חוזר על זה ואחזור על זה - רגל אחת שלי היה בכרמל בחיפה ורגל אחת בירוחם, וראיתי בתחומים רבים מאוד איך המדינה, בכלים שיש לה, לא יוצרת את העדיפות המתקנת הראויה כדי ליצור הזדמנויות שוות לנוער בוגר לקראת צאתו לחיים.

עמרם מצנע: ההישגים של אותם בודדים, עשרות ומאות, של יהודי אתיופיה, שבאמת מגיעים להישגים מרשימים, הם מעודדים לא רק בהישג האישי אלא בכך שאתם, יוצאי אתיופיה שהשתלבתם והשגתם את ההישגים, צריכים להוביל את הקהילה ולהוביל את השינוי.

עמרם מצנע: בסופו של דבר היכולת לקדם ולהתקדם היא על-ידי לקיחת אחריות עצמית.

עמרם מצנע: כלומר, הקהילה, העדה, עם המובילים שלה, עם בעלי ההישגים, המוכשרים, צריכים להיות המובילים של המחנה ואנחנו צריכים להקשיב להם.

עמרם מצנע: תודה רבה, אני נועל את הישיבה.