הוועדה המיוחדת לבחינת בעיית העובדים הזרים, כנסת 19, פרוטוקול מספר 17, 2013-11-12 10:00

מיכל רוזין: בוקר טוב, אני פותחת את הישיבה.

מיכל רוזין: בשבוע הבא יתקיים יום הילד הבין-לאומי ואחד הנושאים שעומדים לפתחנו - ועמדו גם לפתח הוועדה הזאת בקדנציות קודמות – הוא החלטת הממשלה 2183.

מיכל רוזין: היום אנחנו רוצים לברר למה החלטת הממשלה 2183 אינה מתבצעת.

מיכל רוזין: על-פי החלטה זו מאות ילדי עובדים זרים היו אמורים לקבל הכרה, מעמד וזכויות בישראל.

מיכל רוזין: פה בוועדה אנחנו פועלים לא פעם להעניק זכויות ומעמד לא רק לילדי עובדים זרים, גם לרבבות מבקשי מקלט, מבקשי חיים שמגיעים לישראל.

מיכל רוזין: אנחנו לא רואים בהם לא איום דמוגרפי ולא סכנה קיומית ולא בעיה.

מיכל רוזין: אנחנו רואים בהם ברכה, ובטח בילדים האלה.

מיכל רוזין: ההחלטה הזאת מתעכבת כבר יותר משלוש שנים.

מיכל רוזין: אותם ילדים שחיכו לקבל, לא מקבלים.

מיכל רוזין: נרצה לשמוע בהרחבה מנציגת ארגון "ילדים ישראלים", רותם אילן, סקירה על הנושא – גם על הילדים שמחכים לתשובה מאז 2010, על הילדים שבקשתם נדחתה והוגש לגביהם ערעור ואנחנו מחכים להחלטת השר.

מיכל רוזין: מתחילת הקדנציה הזאת, מאז שקיבלתי את התפקיד, פניתי יותר מפעם אחת לשר לגבי אותם ערערים שנדחו ולגבי אלה שעדיין לא ניתנו תשובות לגביהם.

מיכל רוזין: לצערי, למרות הבטחות השר בעל-פה, עדיין לא קיבלתי תשובה רשמית.

מיכל רוזין: השר אמור להגיע לכאן – הוא היה אמור להיות בסוף המושב הקודם וזה נדחה – ואני מקווה שהוא לא ידחה גם את המועד הבא, כי יש לנו שאלות קשות אליו.

מיכל רוזין: הוא יודע את זה והוא צריך להכין את עצמו הרבה זמן מראש.

מיכל רוזין: לפי מה שאני מבינה, מתוך 700 ילדים שהגישו בקשה למעמד בישראל, 350 משפחות אושרו וכ-100 משפחות נדחו.

מיכל רוזין: 250 משפחות עדיין מחכות לתשובה.

מיכל רוזין: רותם אילן, אני מבקשת שתתני לנו סקירה על מה קרה עד היום, מה ההחלטות שהתקבלו, במה עמדו ובמה לא עמדו.

<רותם אילן: דווקא משום שהפעילים שלנו נמצאים הרבה במשרד הפנים, מלווים את המשפחות בתהליך קבלת התשובות, הטענות שלנו אינן כלפי הדרג הביצועי.

<רותם אילן: האנשים במשרד הפנים שאנחנו נפגשים איתם - אולי אפשר לטעון שאין מספיק אנשים בכל תפקיד – עושים את עבודתם נאמנה.

<רותם אילן: חשוב לי להדגיש את זה.

<רותם אילן: כרגע אנחנו מדברים ברמת מקבלי ההחלטות וכמה אנשים מקציבים עבור ביצוע כל משימה ותופתעו אולי לשמוע, אבל אנחנו עובדים בשיתוף פעולה מאוד מוצלח.

<רותם אילן: אני אתחיל בסקירה לגבי מה שקרה מאז שהתקבלה החלטת הממשלה 2183.

<רותם אילן: זו החלטה שהתקבלה ב-1 באוגוסט 2010.

<רותם אילן: כלומר, עברו יותר משלוש שנים.

<רותם אילן: הרקע לקבלת ההחלטה היתה הסוגיה של 1,200 ילדי עובדים זרים, של מהגרי עבודה.

<רותם אילן: כרגע אני מבחינה, זה לא נוגע לנושא של מבקשי מקלט, אלה אנשים שיכולים להוכיח שהם נכנסו באשרה לישראל.

<רותם אילן: כאמור, מי שזוכר, היה מאבק ציבורי, נטען שעשרות שנים אפשרו לילדים האלה ולאימהות, למרות שלא היה להם מעמד, להישאר בישראל וכך הם נטמעו בחברה, וכעת כשהם כבר ישראלים לא ניתן להענישם רטרואקטיבית.

<רותם אילן: על הבסיס הזה התקבלה החלטת הממשלה שאומרת שיעניקו מעמד לילדי שוהים בלתי חוקיים.

<רותם אילן: אני אדגיש, "מעמד" אומר שהילד המוביל, הילד שעונה על הקריטריונים של ההחלטה מקבל מעמד של תושב קבע, והנלווים – אם זה הורים או אחים קטנים אך ורק מדרגה ראשונה, ושאיתו כרגע בישראל.

<רותם אילן: אם האבא גורש, זה לא נותן לו אישור לחזור – מקבלים מעמד של תושב ארעי.

<רותם אילן: אני לא אסקור את כל הקריטריונים, כי מן הסתם זו החלטת ממשלה - - -

מיכל רוזין: מה זה אומר "תושב ארעי", א-5?

<רותם אילן: זה אומר שאתה צריך לחדש את זה כל שנה.

<רותם אילן: גם זה תהליך שאנחנו עוברים עם המשפחות – צריך להביא מסמכים, להראות.

<רותם אילן: זה אומר שאתה לא יכול להצביע בבחירות לכנסת, אבל בגדול זה נותן זכויות מאוד חשובות ובסיסיות, כמו הזכות לביטוח, לביטוח לאומי.

<רותם אילן: כל הדברים האלה חלים לחלוטין גם עליהם, בוודאי הזכות לטוס לביקור בחו"ל, דבר שחסר מעמד אינו יכול לעשות.

<רותם אילן: הקריטריונים המרכזיים – שוב, אני מקצרת.

<רותם אילן: את ההחלטה המלאה ניתן לראות באינטרנט : הילד נמצא בישראל חמש שנים ברצף, בתנאי שנכנס אליה לפני גיל 13; שנת הלימודים תשע"א – זה אומר שאם ההחלטה התקבלה באוגוסט 2010, מי שהתחיל בספטמבר באותה שנה כיתה א' ומעלה במערכת החינוך הישראלית ושעד סוף אותה שנה סיים כיתה י"ב, כלומר לא גדול יותר; שהורי הילד נכנסו באשרה.

<רותם אילן: למשל, אם אדם הגיע וחצה את הגבול, הוא לא יכול להגיש בקשה למעמד מכוח ההחלטה הזאת; הילד דובר את השפה העברית.

<רותם אילן: כאמור, יש עוד קריטריונים, אבל אני לא ארחיב עליהם כרגע.

<רותם אילן: על הבסיס הזה הגישו כ-700 משפחות בקשה למעמד כבר ב-21 הימים שניתנו להם בחודש אוגוסט 2010.

<רותם אילן: הם זומנו לשימועים, לראיונות, שיחסית הסתיימו די מהר.

<רותם אילן: ב-18 באוגוסט 2011, ראש רשות האוכלוסין, מר אמנון בן-עמי, הודיע לשר הפנים דאז אלי ישי שהרשות סיימה את בדיקת הבקשות, וכאמור זה ממתין לחתימתו של השר.

<רותם אילן: רק בחודש פברואר 2012 החלו לראשונה להזמין משפחות לקבל תשובה.

מיכל רוזין: בין לבין גורשו ילדים?

<רותם אילן: יש את ה-700 ילדים שהגישו בקשה, יש את ה-500 שלא הגישו.

<רותם אילן: לרוב מדובר על ילדים שבזמנו היו מתחת לגיל 5, לפני כיתה א'.

<רותם אילן: לפי ההחלטה לא כל מי שרצה יכול היה להגיש, קיבלו את כל הבקשות ואחר כך בדקו.

<רותם אילן: אם על פניו לא ענית על הקריטריונים, לא קיבלו את הבקשה שלך.

<רותם אילן: אם למשל באה אימא עם ילד בן 3, היא נדחתה על הסף.

<רותם אילן: אם בא מבקש מקלט מסודן, הוא נדחה על הסף.

שמעון סולומון: אז זה לא שלא הגישו, זה לא עמדו.

<רותם אילן: כן, לא עמדו בקריטריונים.

<רותם אילן: הם יכלו לנסות להגיש, אבל אז הם היו נדחים על הסף.

<רותם אילן: כלומר, מי שברור שהוא לא עונה על הקריטריונים.

<רותם אילן: המספרים שאני אומר עכשיו הם בהערכה גסה, כי אין לנו את הנתונים המדויקים.

<רותם אילן: זה משהו שהייתי שמחה לקבל.

<רותם אילן: יש לנו ידע מתוך העובדה שאנחנו מלווים את המשפחות באופן תדיר וקבוע למשרד הפנים בכל ההליכים, גם של קבלת תשובות וגם שלא.

<רותם אילן: נראה כי יותר מ-300 משפחות כבר קיבלו תשובה חיובית.

<רותם אילן: תשובה חיובית אומרת מעמד - מעמד קבע לילד ומעמד ארעי לבני משפחה נלווים; כ-100 בקשות נדחו.

<רותם אילן: בהמשך אני אפרט מדוע הם נדחו.

<רותם אילן: בשיתוף מוקד סיוע לעובדים זרים הגשנו ערערים בשמם.

<רותם אילן: אני שמחה לבשר שבחודשיים האחרונים התחלנו לראשונה לקבל תשובות בכ-40 ערערים וכולם אושרו על-ידי שר הפנים גדעון סער.

<רותם אילן: בעצם הערר מגיע להחלטת שר.

מיכל רוזין: זה לא מסתכם ב-700?

מיכל רוזין: 700 הגישו, 300 קיבלו, 100 נדחו.

<רותם אילן: אנחנו מעריכים ש-350 קיבלו.

<רותם אילן: כתבתי "מעל", כי אני מאוד נזהרת לא להגיד דברים שאני לא יודעת בוודאות.

<רותם אילן: יש גם 65 שנדחו על הסף ולאחר מכן הוחזרו בזכות עתירה שהגישה עו"ד אסנת כהן ליפשיץ.

<רותם אילן: כל עוד אין לי נתונים מדויקים שאני מקבלת ממשרד הפנים, אני לא אוהבת להמציא או לשער מספרים.

<רותם אילן: אני אומרת את מה שידוע לנו.

<רותם אילן: נראה לי שליוסי אדלשטיין תהיינה תשובות יותר טובות משלי בנושא.

<רותם אילן: אנחנו משערים שיש יותר מ-200 משפחות שעדיין ממתינות לקבל תשובה.

<רותם אילן: כלומר, בשלוש השנים האחרונות, מעבר לראיונות הם לא זומנו למשרד הפנים, אלא אם להשלמת טפסים וכד'.

<רותם אילן: בתקופה בה המשפחות מחכות, הם לא מקבלות איזשהו סוג של אשרה.

<רותם אילן: כלומר, הדבר היחיד שמגן עליהם מפני גירוש זה דף שמראה שהם הגישו בקשה.

<רותם אילן: זה אומר שאין להם אשרה ולכן גם אין להם רישיונות עבודה.

<רותם אילן: אמנם מרשות האוכלוסין וההגירה נמסר שלא תהיה אכיפה נגד משפחות שעדיין ממתינות לקבלת תשובה.

<רותם אילן: זה אולי קצת דומה למה שקורה עם מבקשי מקלט, שלהם אין רישיון עבודה אבל מותר להעסיק.

<רותם אילן: לצערנו נתקלנו במקרים שבכל זאת משפחות - - -

שמעון סולומון: זה לא שמותר להם להעסיק, הם מעלימים עין.

<רותם אילן: זה הסדר שהיה בבג"ץ.

שמעון סולומון: הגשתי שאילתה בנושא הזה והתשובה היתה שלא מרשים, אבל גם לא עוצרים.

שמעון סולומון: כאילו מרשים לך להיות עבריין, אבל לא עוצרים אותך.

<רותם אילן: מדיניות העלמת עין.

שמעון סולומון: לכן השאלה שלי היתה למה לא לאשר את זה.

שמעון סולומון: אם אתה מעלים, תאשר את זה.

שמעון סולומון: אל תהפוך אותם לעבריינים.

<רותם אילן: אנחנו שותפים לאותה אמירה.

שמעון סולומון: או שתגיד שאסור, ומי שעובר על זה – שייכנס לכלא.

<רותם אילן: אנחנו חולקים את האמירה הזאת.

<רותם אילן: למרות זאת, ראינו שחמש משפחות שונות – לפחות שידענו עליהן – המעסיק קיבל קנס, למרות שהם הראו לפקחי משרד הפנים שהם ממתינים לתשובה.

<רותם אילן: פנינו למשרד הפנים כמה פעמים וכעבור שנה הצלחנו להביא לביטול אותם קנסות ושייאמר שמי שמחכה לתשובה מותר להעסיק אותו.

<רותם אילן: אני חושבת שתוכלו לשמוע מנערות שחוות את זה יותר טוב ממני איך זה מרגיש שאתה לא באמת יכול להוכיח שמותר להעסיק אותך.

<רותם אילן: מתוך פילוח שעשינו של המשפחות שממתינות עדיין, יש משפחות רבות שעל פניו אי אפשר לראות שיש בעיה מבחינת הבקשה, שזה פשוט עניין של זמן או של כוח אדם או שזה מחכה לחתימה.

<רותם אילן: יש גם הרבה משפחות שאנחנו רואים שהן כבר נדחו בשנת 2006.

<רותם אילן: למה אני מתכוונת – בשנת 2006 היתה החלטת ממשלה קודמת, גם כן החלטה חד-פעמית להעניק מעמד לילדים של שוהים בלתי חוקיים בתנאי שהם עונים על מספר קריטריונים.

<רותם אילן: נמצאות איתי היום ילדות שכבר ב-2006, מכיוון שענו על כל הקריטריונים של גיל, דוברות עברית וכו', הגישו בקשה למעמד.

<רותם אילן: יש הרבה מקרים שנדחו בגלל שנאמר שלאחד מההורים היתה בעיה באשרת הכניסה.

<רותם אילן: למשל, הוא הגיע עם אשרת עבודה בשם אחר, היינו אשרה מזויפת.

<רותם אילן: אני אישית דיברתי בוועדה הבין-משרדית שגיבשה את הקריטריונים להחלטת הממשלה על הנושא הזה.

<רותם אילן: היה לנו גם דיון כאן וגלית טופור שנמצאת כאן דיברה, ואפילו ניגשה אליה חברת ועדה ואמרה לה: אנחנו נדאג שהפעם הילדים האלה כן יהיו בתוך ההחלטה.

<רותם אילן: אפילו נעשה שינוי בסעיף, והמון סעיפים בהחלטת 2010 זהים לניסוח מ-2006, מלבד שינוי מאוד משמעותי – ב-2006 נכתב: הורי הילד נכנסו כדין באשרה או רישיון.

<רותם אילן: הפעם, כפי שאתם יכולים לראות, המילה "כדין" הורדה, והם צריכים להוכיח שהם נכנסו באשרה ורישיון.

<רותם אילן: שינוי נוסף, מאוד משמעותי שנעשה – בישיבת הממשלה בה הצביעו על ההחלטה, שהיתה ישיבה מאוד סוערת, בעיקר כי מצד אחד היו שרים שהתנגדו ומצד אחר היו הרבה שרים שחשבו שההחלטה מחמירה מדי ושצריך להקל, הגיעו לפתרון לטובת אלה שביקשו החלטה מקלה יותר ולפיו להוסיף את סעיף 13(ו) להחלטת הממשלה.

<רותם אילן: המטרה בזה היתה לדאוג שההחלטה תבוצע על קבוצת ילדים רחבה יותר ככל הניתן, שגם מישהו שנראה מקרה גבולי, כלומר עונה על מרבית הקריטריונים ולא כולם, יבחנו את הבקשה שלו.

<רותם אילן: לצערי, ממה שאנחנו רואים עד כה מהתשובות, לא רואים הרבה התייחסות לסעיף הזה.

<רותם אילן: בהמשך אני אתן מספר דוגמאות שבעיניי הם מקרים מאוד מאוד גבוליים, ובכל זאת הם נדחו.

<רותם אילן: כל אחד יוכל לפרש את זה כראותו.

<רותם אילן: אני פחות אדבר על החלק הרגשי.

<רותם אילן: אני משערת שכל אחד יכול לשער מה זה בשביל ילדים שרואים שיש מסביב ילדים שכן קיבלו.

<רותם אילן: זה מאוד נוכח בשיחות - מי כן קיבל ומי לא, למה אני לא, אם מגרשים אותי.

<רותם אילן: כאמור, אני אתן לאנשים שחווים את זה על בשרם לדבר.

<רותם אילן: אני אסיים בסיכום של המשפחות שהבקשה שלהם למעמד נדחתה.

<רותם אילן: כאמור, היו כמאה בקשות שנדחו ושהגשנו ערערים בשמם.

<רותם אילן: הסיבות העיקריות לדחיות: יש קבוצה גדולה שבה אחד מההורים עדיין החזיק באשרת עבודה חוקית.

<רותם אילן: למשל, היה אבא בישראל שהרשויות לא גילו את זה, לא גירשו אותו.

<רותם אילן: הרבה פעמים מדובר באימהות חד-הוריות, כי להן ולילדים נתנו להישאר ואת האבות גירשו.

<רותם אילן: נניח שלא גילו והאב עבד באשרת סיעוד.

<רותם אילן: הבקשה של משפחה כזאת נדחתה בטענה שהחלטת הממשלה מיועדת למתן מעמד לילדי שוהים בלתי חוקיים ואילו הם ילדים של שוהה אחד חוקי.

<רותם אילן: הגשנו על כך ערערים, ואלה הערערים הראשונים שקיבלנו עליהם תשובות בחודשיים האחרונים.

<רותם אילן: עד כה, 40 מתוכם כבר אושרו, רבים מהם זה בדיוק המקרה הזה.

<רותם אילן: אני מקווה שגם לגבי האחרים שעדיין ממתינים זה תקדים שגם הם יאושרו.

<רותם אילן: ערערים נוספים שעדיין תלויים ועומדים זה של בוגרי מערכת החינוך הממלכתית.

<רותם אילן: למשל, אם ילד בן 20 הגיש בקשה, בקשתו נדחתה בגלל שהוא כבר לא במערכת החינוך אלא סיים אותה.

<רותם אילן: אם זה ילד שבשנת הלימודים תש"ע סיים את כיתה י"ב, הטענה היא שהוא כבר לא במערכת החינוך הישראלית.

<רותם אילן: בעיניי, ככל שהילד יותר גדול, הוא דווקא יותר נטמע בארץ ויותר חלק ממנה.

שמעון סולומון: זה צריך להיות קל וחומר.

שמעון סולומון: אם אנחנו אומרים מכיתה א', לומד בבית-ספר והוא כבר סיים, אז קל וחומר שהוא צריך להיות בפנים.

<רותם אילן: כתוב שהוא צריך להיות לפני סיום כיתה י"ב עד שנת תש"ע.

<רותם אילן: בעיניי סעיף 13(ו) קצת צועק ואומר שהנה המקום להפעיל שיקול דעת ולהגיד שילד בן 20 הוא על אחת כמה וכמה חלק מהמדינה שבה הוא שהה כל כך הרבה שנים.

<רותם אילן: בעיניי זה ביטוי מובהק לאי קיומו של הסעיף.

<רותם אילן: יש עוד שלושה מקרים שבהם האבות אינם מנהלים משק בית משותף עם האם.

<רותם אילן: למה הכוונה?

<רותם אילן: מסתבר שאפילו בקרב מהגרים יש לפעמים גירושים.

<רותם אילן: הוגשו הוכחות שהאבא מעורב בחיים של הילד, אם זה תמונות, אם זה קבלות שהוא משלם על חוגים, כמו שקורה בהרבה מאוד משפחות ישראליות.

<רותם אילן: בכל זאת, במקרים האלה האימא והילד קיבלו אישור, האבא קיבל צו גירוש.

<רותם אילן: זה כולל את המקרה האחרון שהיה לנו, אבא שהבת גרה אצלו והוא זה שמטפל בה, אבל בתשובה האוטומטית זה מה שקרה.

<רותם אילן: גם לגבי זה הגשנו ערר.

<רותם אילן: מקרים של בני נוער שחסרו להם חודשים ספורים בעת הגשת הבקשה.

<רותם אילן: ציינתי בהתחלה שאחד הקריטריונים דיבר על שהות של חמש שנים ברצף בישראל.

<רותם אילן: למשל, יש את המקרה של אדי, שהיה 4 שנים ו-7 חודשים באוגוסט 2010.

<רותם אילן: אז חסרו לו כמה חודשים.

<רותם אילן: כפי שאתם יכולים להבין, כיום, שלוש שנים ושלושה חודשים אחרי, הילד כבר יותר מ-8 שנים בישראל.

<רותם אילן: כלומר, הוא עונה במובהק על הקריטריונים, אבל נקודת ההתייחסות היא אותו תאריך של הגשת הבקשה ב-2010, בלי לקחת בחשבון את הזמן שלוקח להחזיר תשובות והעובדה שהילדים גדלים.

משה מזרחי: מה קרה עם אדי?

<רותם אילן: הערר תלוי ועומד.

<רותם אילן: צריך לשאול את שר הפנים מה יקרה.

משה מזרחי: בינתיים הוא לומד והוא פה?

<רותם אילן: הוא פה.

<רותם אילן: כל עוד יש את הערר, לא עוצרים אותו.

<רותם אילן: שוב, עברו הנהלים החדשים לפיהם גם בעת הגשת ערערים ובעת שבודקים, לא מגרשים.

<רותם אילן: הם ממשיכים לחיות בלי מעמד.

<רותם אילן: יש לנו מקרה אחד של אישה שהתלוננה נגד בן זוגה שהכה אותה ובשל כך פתחו לו תיק פלילי.

<רותם אילן: היא הודיעה שהוא אינו חלק מהבקשה ושהילדים והיא כבר פרודים ממנו, אבל דחו את כל המשפחה כי לאבא יש תיק פלילי וזה אסור על-פי הקריטריונים.

<רותם אילן: זה מקרה שאני מאמינה שנצליח בערר, כי האבסורד פה מאוד בולט.

<רותם אילן: קשה להאמין שירצו להעניש אישה בגלל שהיא אזרה אומץ להתלונן נגד בעלה המכה.

<רותם אילן: חשוב לי לציין שעד כה כל הדחיות, מלבד אחת, הן דחיות שהתקבלו על-ידי שר הפנים הקודם אלי ישי.

<רותם אילן: למה הכוונה "התקבלו" – אלה המלצות של הוועדה והשר הוא זה שחותם עליהן.

<רותם אילן: בתקופת כהונתו של השר גדעון סער לא מחזירים הרבה תשובות ולכן אני לא יכולה לתת פילוח יותר מדי מעמיק.

<רותם אילן: היה רק מקרה אחד בו אבא נדחה – כפי שסיפרתי, האבא שמגדל את הילדה .

<רותם אילן: זה המקרה היחיד שאנחנו יודעים שזו החלטה מתקופת כהונתו של גדעון סער.

<רותם אילן: לסיכום, ופה אני מביעה יותר את העמדה שלי, מראש ההחלטה נבעה מההכרה שמדובר על קבוצה קטנה של ילדים, שבעצמנו אפשרנו להם במשך שנים רבות להישאר, לגדול ולהתחנך כאן, וכעת אי אפשר להעניש אותם רטרואקטיבית על מצב שאנחנו יצרנו במו ידינו במעין מדיניות העלמת עין.

<רותם אילן: המטרה היתה להחיל את ההחלטה על הילדים שהשתלבו במדינה.

<רותם אילן: מראש הסתכלנו על הילד, על טובת הילד, ולאו דווקא על ההורה ומיהו ומה הוא עשה.

<רותם אילן: אני חושבת שצריך לזכור את זה, צריך להזכיר לעצמנו את סעיף (ו), את הציטוט של ראש הממשלה בנימין נתניהו: קיבלנו את ההחלטה האנושית, המוסרית והיהודית שתאפשר לרוב רובם של הילדים להישאר בישראל.

<רותם אילן: כרגע, כמו שרואים, אני לא בטוחה שזה רוב רובם.

<רותם אילן: אני מאמינה שניתן וצריך להחזיר את התוכן שהיה אמור להיות בהחלטה ולקחת בחשבון שבשלוש השנים האחרונות הילדים האלה המשיכו לגדול כאן, המשיכו להתערות בחברה וכעת לגרש אותם זה אפילו עוד יותר קשה ממה שזה היה לפני שלוש שנים.

<רותם אילן: כאמור, ואני רק אדגיש, אנחנו עובדים עם האנשים שיושבים במשרד עצמו, שעושים עבודה ועושים עבודה.

<נעה גלילי: שיתוף פעולה מלא.

<רותם אילן: חשוב לי לציין את זה.

<רותם אילן: תודה רבה.

מיכל רוזין: אני רוצה לאפשר לחברי הכנסת לשאול, ולאחר מכן לשמוע את הקול האותנטי, את האנשים עצמם, לא רק לדבר בשמם.

מיכל רוזין: לפני כן, אני מבקשת לשאול לגבי ילדים בוגרים, שבזמן הגשת הבקשות עדיין לא היו בוגרים, והיום הם עברו את גיל 18.

מיכל רוזין: האם זה מתעכב?

<רותם אילן: לא.

<רותם אילן: מסתכלים, לטוב או לרע, על אותה נקודה בה הבקשה הוחלטה.

<רותם אילן: אם מישהו הגיש והוא עמד בקריטריונים והיה אז בן 18 ועכשיו הוא כבר בן 21, הבקשה שלו– אם הוא עונה על יתר הקריטריונים – תאושר.

<רותם אילן: הוא לא ייענש בגלל שהוא גדל, אלא מסתכלים רק על אוגוסט 2010.

<רותם אילן: בגלל זה זו גם החלטה חד-פעמית, היא לא אומרת שמעתה כל ילד בישראל שיגיע לגיל ויענה לקריטריונים האלה, יקבל מעמד.

<רותם אילן: ממש לא.

<רותם אילן: זו החלטה חד-פעמית לאותו חודש והשנה.

מיכל רוזין: האם חלק מהילדים האלה הגיעו לגיל 18 והתגייסו לצבא?

מיכל רוזין: איך הצבא מתייחס לזה?

<רותם אילן: כרגע, מבין אלה שקיבלו את המעמד יש 100% גיוס.

<רותם אילן: בקהילה הזאת זה נראה כאילו הילדים טיפה יותר פטריוטים.

<רותם אילן: אתה גם רוצה להראות שאתה חלק, גם להחזיר חזרה.

משה מזרחי: יש לך מספרים?

משה מזרחי: 100% זה הרבה.

משה מזרחי: 100% זה נשמע חטיבה.

<רותם אילן: זה הרבה, אבל אין לנו המון ילדים בגילאים האלה שקיבלו.

<רותם אילן: ג'נאל עובר תהליך גיוס, כך גם אוולין, קריסנג'ה שכבר בצבא, קטלין כבר בצבא.

<רותם אילן: אם תרצו, אני יכולה להביא מספרים מדויקים.

<רותם אילן: מדובר בכמה עשרות.

<רותם אילן: מי שעדיין ממתין ולא קיבל תשובה, לא יכול להתגייס.

<רותם אילן: ניסינו, פנינו – אדי וסבסטיאן שרצו בכל זאת להתגייס – והם מסרבים.

<רותם אילן: אי אפשר לגייס מישהו ללא מעמד.

מיכל רוזין: למרות שיש מתנדבים שמגיעים מחו"ל ומגייסים אותם לצבא בלי מעמד.

מיכל רוזין: כנראה שזה מצב שונה.

מיכל רוזין: נתחיל בשמיעת הילדים.

מיכל רוזין: קימברלי קלור, בבקשה.

<נעה גלילי: קימברלי כתבה מכתב שהיא מבקשת להקריא.

<נעה גלילי: היא קצת מתביישת ולכן אני אקריא בשמה.

<נעה גלילי: אני רוצה להקדים ולומר שאני מכירה את קים מאז שהיא בכיתה ב' והיא, אחותה, אימא ואבא שלה הם משפחה בשבילה.

<נעה גלילי: לכן אני יכולה להעיד שכל מה שהיא כותבת נכון.

<נעה גלילי: אני קוראת את המכתב: לכבוד שר הפנים גדעון סער.

<נעה גלילי: הי, קוראים לי קימברלי קלור, אני בת 12 ונולדתי בתל-אביב, ישראל.

<נעה גלילי: אני גרה עם אבא ואימא ואחותי הקטנה שהיא בכיתה ב'.

<נעה גלילי: יש לנו כלבה בת שנתיים שקוראים לה לוולי.

<נעה גלילי: אני בכיתה ז', בחטיבת ביניים בגימנסיה הרצליה.

<נעה גלילי: אני הולכת לצופים בשבט דיזינגוף כל יום שלישי ושישי.

<נעה גלילי: החבר הכי טוב שלי זה מתן עוזרי.

<נעה גלילי: הוא כמו אח בשבילי, הוא משפחה.

<נעה גלילי: יש לנו אותו טעם במוזיקה.

<נעה גלילי: כל החברים שלנו אומרים שאנחנו אותו הדבר, אבל אנחנו לא.

<נעה גלילי: למרות ששנינו נולדנו בישראל ובאותה עיר, מתן לא מפחד שיבואו יום אחד וייקחו אותו למדינה זרה שהוא לא מדבר בה את השפה, אבל אני כן מפחדת שיגרשו אותי.

<נעה גלילי: אני לא מבינה למה יש אנשים שלא חושבים שאני ישראלית.

<נעה גלילי: אני לא שונה מאף אחד פה.

<נעה גלילי: אני אוהבת את ישראל ומעולם לא הייתי בפיליפינים.

<נעה גלילי: לפני שלוש שנים הלכנו כל המשפחה למשרד הפנים כדי לבקש שייתנו לנו להישאר בישראל ושייתנו לנו תעודת זהות.

<נעה גלילי: מאז המון משפחות קיבלו ורק אנחנו לא קיבלנו תשובה.

<נעה גלילי: אני רוצה לבקש ממך, גדעון סער, ומכל חברי הכנסת, שתתנו לי להישאר בישראל כי פה נולדתי ולכאן אני מרגישה שייכת.

<נעה גלילי: תודה, מקימברלי.

מיכל רוזין: קימברלי, את רוצה בכל זאת להגיד לנו עוד משהו?

<קימברלי קלור: כל מה שהיה כתוב במכתב, זה כל מה שיש לי לומר.

מיכל רוזין: תודה רבה, קימברלי.

מיכל רוזין: מרג'ורי, תשתפי אותנו.

משה מזרחי: קימברלי, יש לך כתב יפה.

<מארי מרג'ורי ארפון: אני מרג'ורי, אני בת 17, לומדת בביאליק רוגוזין.

<מארי מרג'ורי ארפון: אני עם משפחה – אימא ושתי אחיות.

<מארי מרג'ורי ארפון: אני לומדת בכיתה י"ב.

<מארי מרג'ורי ארפון: בשבילי די קשה בלי תעודת זהות.

<מארי מרג'ורי ארפון: לראות את החברים שלי, אני פשוט מקנאה.

<מארי מרג'ורי ארפון: אני מאוד מתרגשת.

<מארי מרג'ורי ארפון: אני מקנאה, אבל מצד שני – קשה לי לדבר.

מיכל רוזין: אנחנו מבינים.

מיכל רוזין: את רואה, החדר קטן, אנחנו איתך לגמרי.

מיכל רוזין: זה מובן.

מיכל רוזין: בנות כמה האחיות שלך?

<רותם אילן: היא האחות הגדולה.

<רותם אילן: יש לה שתי אחיות אחרות מקסימות.

<מארי מרג'ורי ארפון: אחת בת 12 והשנייה בת 15.

מיכל רוזין: ועד כה, מה המצב מבחינת האישור שלכן?

<מארי מרג'ורי ארפון: אנחנו ממתינים ועדיין אין לנו תשובה.

מיכל רוזין: הבקשה עוד לא אושרה או שנדחתה והגשתם ערר?

<מארי מרג'ורי ארפון: אין תשובה.

מיכל רוזין: מתי הגשתם?

<מארי מרג'ורי ארפון: ב-2006.

<מארי מרג'ורי ארפון: ביקשו מאיתנו לחכות, וזהו.

<מארי מרג'ורי ארפון: אמרו לנו לחכות ואז אני באתי ושאלתי אם אני יכולה לערער שוב, ואמרו לי שלא ושצריך לחכות.

<גלית טופור: אני בת 19.

<גלית טופור: לא סיימתי ללמוד בתיכון "חדש" אבל הייתי שם עד י"א ואז עברתי להיל"ה.

<גלית טופור: כרגע אני בארץ עם אבא ואימא שלי.

<גלית טופור: אחותי בת 20 ויותר ואני אפילו לא יודעת שום דבר עליה.

<גלית טופור: אני אומרת לכם ברצינות, אני לא יודעת איך היא נראית, אני לא יודעת שום דבר על אחותי.

<גלית טופור: מי שנמצא פה בארץ, כאילו חברה שלי, אני יכולה לקרוא לה אחותי, יותר מאשר אחותי שהיא מהדם שלי.

<גלית טופור: נראה לי שהיא בת 27 או 28.

<גלית טופור: אף פעם לא ראיתי אותה.

<גלית טופור: אני מדברת איתה, אבל אין לי כל כך קשר איתה.

מיכל רוזין: איפה היא חיה?

<גלית טופור קריקרי: בגאנה, עם הדודים שלי.

<גלית טופור קריקרי: אני והמשפחה שלי נאבקנו הרבה, המון.

<גלית טופור קריקרי: אני אפילו לא יכולה לתאר עד כמה אנחנו נאבקים בשביל זה.

<גלית טופור קריקרי: אימא שלי נלחמת כל הזמן בשבילי.

<גלית טופור קריקרי: יש מצבים שאני התייאשתי ואמרתי די, אני לא יכולה יותר, נמאס לי כבר להילחם בשביל משהו שבאמת מגיע לי, להישאר בארץ שהיא שלי, אבל אף אחד לא מכיר בי, אין לי מספר.

<גלית טופור קריקרי: יש לי חברים שהולכים לצבא ועושים כל כך הרבה דברים בחיים שלהם – רישיונות ודברים – ואני פשוט תקועה באותו מצב, כל הזמן אי-ודאות.

<גלית טופור קריקרי: זה מאוד מאוד מאוד קשה, אתם לא מבינים עד כמה.

<גלית טופור קריקרי: ללכת לישון ולחשוב על זה.

<גלית טופור קריקרי: כל החיים שלי מסביב זה, אין לי שום דבר חוץ מזה.

<גלית טופור קריקרי: כל הזמן לחשוב מתי אני אקבל תעודת זהות, מי יכירו בי, מתי אני זה, מתי אני זה, מתי אני זה.

<גלית טופור קריקרי: זה ממש ממש ממש קשה לחיות בלחץ הזה, לדעת שכל המשפחה שלי תלויה על הכתפיים שלי ולדעת שאני תקועה רק בגלל טעות שאימא שלי עשתה לפני 20 שנה.

<גלית טופור קריקרי: את הבעיה הזאת כבר פתרנו – ב-2009 באתי לפה, דיברתי, אמרתי מה שיש לי על הלב.

<גלית טופור קריקרי: אימא שלי היתה פה, היא בכתה מהנשמה שלה כדי שיקשיבו לנו.

<גלית טופור קריקרי: ובאמת, הרגשתי שהקשיבו לי, אבל מאז כבר שלוש שנים ואני מחכה.

<גלית טופור קריקרי: שלוש שנים ושלושה חודשים לחכות לתשובה פשוטה, פשוטה.

<גלית טופור קריקרי: זה או להגיד "לא" או להגיד "כן", ומשם אני אדע איך ללכת.

<גלית טופור קריקרי: אף אחד לא עונה לנו.

<גלית טופור קריקרי: אני יושבת בבית ואין לי מה לעשות וכולם ממשיכים בחיים שלהם.

<גלית טופור קריקרי: ואני חושבת: וואללה, מה יהיה איתי מחר.

<גלית טופור קריקרי: אין לי מה לעשות, אין מי שמקשיב לי.

<גלית טופור קריקרי: אני הולכת לפה ואומרים: תקשיבי, אי אפשר לתת לך תשובה, אף אחד לא עונה; שם אין תשובה.

<גלית טופור קריקרי: יום אחד חשבתי מה אני אעשה עכשיו, מה הדבר הבא שאני אעשה, ואמרתי שאני אכנס לאינטרנט.

<גלית טופור קריקרי: אמרתי שאני אכתוב בקשה למישהו שיקשיב לי, אולי ידע איך לעזור לי.

<גלית טופור קריקרי: נכנסתי לאתר של גדעון סער וכתבתי לו מכתב.

<גלית טופור קריקרי: כתבתי: תקשיב, אני גלית, בת 19, אני בישראל, נולדתי פה, וזה וזה וזה.

<גלית טופור קריקרי: כתבו לי בחזרה: תביאי לנו את כל הפרטים – דרכונים של ההורים ושלך - ונחזיר לך תשובה.

<גלית טופור קריקרי: עשיתי את זה, באמת כתבתי, אבל כלום.

<גלית טופור קריקרי: כתבתי גם לניצן הורוביץ והוא אמר שהוא ידבר איתך, חברת הכנסת מיכל רוזין.

<גלית טופור קריקרי: בקיצור, מה שאני יכולה להגיד זה שהחיים שלנו פשוט קטסטרופה.

<גלית טופור קריקרי: אני לא יכולה להסביר לך איך אני מרגישה.

מיכל רוזין: את עובדת?

<גלית טופור קריקרי: אני עובדת, אבל כל פעם שאני עובדת כאילו עושים לי טובה שנותנים לי לעבוד.

<גלית טופור קריקרי: אני באה לעבודה ואני מרגישה כזאת נחותה.

<גלית טופור קריקרי: גם אם אני יודעת עברית, אותו הדבר כמו האדם שיושב מולי, אני מרגישה נחותה, כי אין לי תעודת זהות כחולה.

<גלית טופור קריקרי: יכולים להגיד לי: אני לא רוצה שתעבדי מחר, כי את עובדת זרה בעיניי.

<גלית טופור קריקרי: תלכי.

<גלית טופור קריקרי: אין לי מישהו שיגן עלי.

<גלית טופור קריקרי: זה מגיע למצב שאין לי ביטוח בריאות, אין לי כרטיס אשראי, אין לי דברים בסיסיים שאדם צריך ביום יום.

<גלית טופור קריקרי: למשל, פעם קרה שהייתי חולה, התנפחו לי השקדים, אבל דבר בסיסי כמו ללכת לקופת חולים שליד הבית, לא יכולתי לעשות.

<גלית טופור קריקרי: הייתי צריכה ללכת עם אימא שלי, שביטלה יום עבודה, לירושלים כדי שיבדקו אותי.

<גלית טופור קריקרי: אני לא צריכה לעבור דברים כאלה, אני בת 19.

<גלית טופור קריקרי: בן אדם בן 19 לא צריך לחשוב על דבר כזה, אלא על איך ללכת לצבא, איך ללכת לאוניברסיטה, אבל אני כל יום חושבת על איך אני אקבל תעודת זהות.

מיכל רוזין: גלית, נולדת בישראל?

<גלית טופור קריקרי: כן, נולדתי בישראל.

שמעון סולומון: הגעתם לפני 20 שנה?

<גלית טופור קריקרי: ההורים שלי הגיעו לפני 24 או 25 שנים.

מיכל רוזין: חשוב לומר שהמעמד ניתן להורים מתוקף הילדים.

שמעון סולומון: ההורים שלך הגיעו באשרה?

<גלית טופור קריקרי: כולם הגיעו באשרה.

<גלית טופור קריקרי: אימא שלי לא הגיעה באשרה.

<גלית טופור קריקרי: היא מגאנה והיא הגיעה באשרה של דרום אפריקה.

<גלית טופור קריקרי: אבא שלי הגיע לארץ באשרה.

<גלית טופור קריקרי: הוא נתפס פעמיים, אבל בזכות עיתונאים ודברים אחרים הצלחנו לשחרר אותו והוא עד היום איתנו, אבל עדיין נלחמים.

מיכל רוזין: אני חייבת לומר שחוץ מהאמפטיה הברורה של כולנו, אנחנו שגדלנו כישראלים, עם אזרחות והכל, אנחנו לא באמת מצליחים להבין את התחושה של לחיות במדינה שבה אתה חסר מעמד ואתה לא כמו כולם.

משה מזרחי: תלושים.

מיכל רוזין: תלושים.

מיכל רוזין: אני חושבת שאנחנו מסוגלים להיות אמפטיים, אני לא חושבת שאנחנו באמת מסוגלים להבין את המצב הזה.

מיכל רוזין: תודה שאת משתפת אותנו.

מיכל רוזין: נמצא איתנו ילד מקסים, ג'יי, וכן קינג, וגם חבר טוב שלהם גיא קליינר.

מיכל רוזין: בואו תשתפו אותנו.

<קרל קינג קבררה: כתבתי מכתב לגדעון סער: שמי קינג קבררה, ואני בן 13, מתל-אביב.

<קרל קינג קבררה: יש לי אח שקוראים לו אי.

<קרל קינג קבררה: ג'יי ועוד מעט הוא בן 8.

<קרל קינג קבררה: להורים שלי קוראים קלריטה ורמיל.

<קרל קינג קבררה: אני פונה אליך, כבוד השר, בבקשה אישית לעזור לי, לאחי ולהורי לקבל אזרחות ישראלית ולהיות אזרח ששייך למדינת ישראל שבה נולדתי.

<קרל קינג קבררה: הורי, קלריטה ורמיל, הגיעו לארץ לפני כ-18, בשנת 1995, כעובדים זרים מהפיליפינים.

<קרל קינג קבררה: משפחתנו נמצאת בתהליך של קבלת אזרחות מזה מספר שנים, אך עדיין לא קיבלנו תשובה חיובית.

<קרל קינג קבררה: אסיים בנימה אישית, שכל מה שאני מבקש לי ולאחי אי.

<קרל קינג קבררה: ג'יי, להיות ילדים ישראלים ככל הילדים האחרים.

<קרל קינג קבררה: אני מאוד אודה לך, כבוד השר, אם תוכל לעזור ולהגשים את חלומי זה.

מיכל רוזין: תודה.

מיכל רוזין: גיא קליינר, תשתף אותנו.

<גיא קליינר: אני לומד עם קינג באותו בית-ספר מכיתה א'.

<גיא קליינר: בשנה שעברה גם אי.

<גיא קליינר: ג'יי הצטרף לבית-הספר שלנו.

<גיא קליינר: בשבילי קינג וגם קימברלי – שעכשיו אנחנו לומדים באותו בית-ספר – הם כמו כל ילד וכמו כל חבר שלי.

<גיא קליינר: עם קינג אני מבלה הרבה והולך איתו להרבה מקומות, מטיילים.

<גיא קליינר: הוא לא שונה מאף אחד והוא ילד כמו כולם.

<גיא קליינר: כאילו אני לא רואה אותו בצורה שונה מכל ילד אחר.

מיכל רוזין: תודה רבה.

מיכל רוזין: אני חייבת לומר שכמעט כל שבט הצופים פנה אליי לגבי הסיפור של קינג, זה באמת קורע לב.

מיכל רוזין: אני רוצה לאפשר לחברי הכנסת לשאול.

מיכל רוזין: יש לנו שאלות, לא ספציפיות לגבי הילדים שנמצאים כאן, לרשות ההגירה לגבי המספרים.

מיכל רוזין: היינו רוצים להבין את התמונה, כמה מקרים אושרו, כמה נדחו, כמה מחכים לתשובה, בכמה דנה ועדת החריגים.

מיכל רוזין: על פניו נשמע שלגבי חלק מהמקרים לא ברור מדוע עדיין מחכים לתשובה שכן הם עומדים בקריטריונים.

מיכל רוזין: כמובן שחלק לא עמדו בקריטריונים ולכן הם אמורים לעלות לפי סעיף 13(ו) לוועדת חריגים.

מיכל רוזין: יוסי אדלשטיין, הכדור עובר אליך, לפחות לתת לנו את תמונת המצב מבחינת רשות ההגירה – מה המצב, כמה אושרו וכמה לא אושרו.

מיכל רוזין: אני חייבת לומר, גם בפניות לשר, קיבלתי מענה עקרוני שהוא בעד לאשר לאותם ילדים, אבל אני רואה שהדברים בכל זאת מתעכבים מאוד.

מיכל רוזין: אני אשמח לדעת מספרים יותר מדויקים.

<יוסי אדלשטיין: לפני שאתן את הנתונים, אני אקדים ואומר שאני הייתי יושב-ראש הוועדה שבחנה את הנושא הזה והגישה את ההמלצות לממשלה.

<יוסי אדלשטיין: הוועדה ישבה על המדוכה כשבעה חודשים.

<יוסי אדלשטיין: הייתי שותף בהרבה ועדות – זו לא ועדה פשוטה.

<יוסי אדלשטיין: הופיעו בפני הוועדה אנשים רבים – אנשי חינוך, רותם אילן, פסיכולוגים – ישבנו והתלבטנו רבות בסוגיה הזאת, במיוחד בעקבות החלטת ממשלה 156 שהיתה ב-2006.

<יוסי אדלשטיין: בסופו של יום הגשנו את ההמלצות לממשלה.

<יוסי אדלשטיין: כפי שנאמר כאן, חלק מהשרים הצביעו נגד, חלק בגלל שחשבו שההמלצות קשות מדי וחלק אחר בגלל שחשבו שהן רכות מדי.

<יוסי אדלשטיין: בכל מקרה הם הצביעו נגד – או בגלל שזה רך או בגלל שזה קשה.

<יוסי אדלשטיין: התחלנו בתהליך של קליטת הבקשות והתחלנו לטפל בהן.

<יוסי אדלשטיין: באמצע, תוך כדי, היתה החלפה של שרים.

<יוסי אדלשטיין: לכל שר יש את המדיניות שלו.

משה מזרחי: אבל יש קריטריונים.

<יוסי אדלשטיין: אחרי שהגישו את הבקשות היה צוות שבחן את הבקשות.

<יוסי אדלשטיין: הצוות הזה לקח את הבקשה ופרט אותה על-פי הקריטריונים.

<יוסי אדלשטיין: מי שעמד בקריטריונים – הוא אמר חיובי, ומי שלא – הוא אמר שלילי.

<יוסי אדלשטיין: אני מוניתי להיות יושב-ראש ועדת החריגים, שמי שנדחה בוועדה הבסיסית, לא עמד בקריטריוני הסף, יכול היה להגיש ערעור ואז עלה לוועדת חריגים שאני עומד בראשה.

<יוסי אדלשטיין: כך זה עבד.

משה מזרחי: שאלתי מה הקשר למדיניות?

<יוסי אדלשטיין: אני אסביר בהמשך.

<יוסי אדלשטיין: מבחינת הקריטריונים, אלה הכללים ואלה התהליכים.

<יוסי אדלשטיין: על-פי הקריטריונים, נכון להיום אושרו 339 איש שקיבלו כבר מעמד.

<יוסי אדלשטיין: אתמול חתם שר הפנים על עוד שמונה.

<יוסי אדלשטיין: יש עוד 244 שממתינים לתשובה.

<יוסי אדלשטיין: נכון שזה מתעכב – יכולתי לפשט את זה ולשלוח לכולם תשובה שלילית, כי במסגרת הבקשה האנשים האלה היו צריכים להוכיח, להביא ראיות למספר פרמטרים, כמו שהם נכנסו כדין, והאנשים האלה לא המציאו את הראיות האלה.

<יוסי אדלשטיין: יכולתי, באופן טכני, להגיד: לא הבאת הוכחה שנכנסת כדין, שלום על ישראל.

<יוסי אדלשטיין: לא עשיתי את זה, אלא הושבתי אנשים שלי שמנסים לאתר אותם בכל זאת בכל המערכות שיש לנו – אצל רותם, בביקורת גבולות וכו' – אם לפי שם או לפי תאריך לידה.

<יוסי אדלשטיין: זו עבודה סזיפית.

מיכל רוזין: כמה אנשים הושבת?

<יוסי אדלשטיין: תלוי בכמה אנשים התפנו, מה שנקרא לפי הפיקים.

<יוסי אדלשטיין: יכולתי להגיד באופן פשטני: לא הוכחת, נדחית, ושלום על ישראל.

<יוסי אדלשטיין: זה היה לי הכי קל לעשות את זה.

משה מזרחי: ואם זו כניסה שלא כדין?

<יוסי אדלשטיין: הוא צריך להוכיח לי עם דרכון או בתוך מערכות המחשוב של מדינת ישראל שיש לו כניסה.

<יוסי אדלשטיין: ואין להם את זה – לא במערכות המחשוב ולא בדרכון.

משה מזרחי: מה זה אומר, איך הם נכנסים?

<יוסי אדלשטיין: לא יודע.

<יוסי אדלשטיין: הוא צריך להוכיח לי, לא אני צריך להוכיח.

שמעון סולומון: הם נכנסו דרך הטרמינל.

<יוסי אדלשטיין: הוא נכנס כמסתנן.

שמעון סולומון: לא - - -

<יוסי אדלשטיין: למה אתה אומר לי לא, חבר הכנסת סולומון.

<יוסי אדלשטיין: בהחלטת ממשלה כתוב שהוא צריך להוכיח לי שהוא נכנס כדין.

<יוסי אדלשטיין: הוא יכול להוכיח את זה באמצעות דרכון ומראה חותמת כניסה, או שאני מוצא אותו במערכת המחשוב.

מיכל רוזין: כמו במקרה של אימא של גלית, שהיא נכנסה עם אישור שהיא מדרום אפריקה ולא מגאנה.

מיכל רוזין: זו דוגמה של "לא כדין".

מיכל רוזין: יש לה הוכחה שהיא נכנסה דרך - - -

משה מזרחי: "נכנסה כדין" זה הגיעה כתיירת למשל.

משה מזרחי: כלומר, נחתה בנתב"ג ונכנסה פנימה.

משה מזרחי: הגיעה באיזו אוניית תיירים, ירדה לחוף, נכנסה כדין ונשארה שלא כדין.

משה מזרחי: הקריטריון הוא כניסה שלא כדין, לא הישארות שלא כדין.

<יוסי אדלשטיין: בשביל זה הוועדה, לטפל באלה שנשארו שלא כדין.

<יוסי אדלשטיין: יכולתי באופן טכני ובאופן פשטני להגיד לכל מי שלא הוכיח לי כניסה, או באמצעות דרכונו או באמצעות מערכות המחשוב שיש לנו: תודה רבה, שלום, נדחית.

<יוסי אדלשטיין: אבל לא הלכתי לצורה הפשטנית הזאת והושבתי אנשים שלי, כי אני יודע שלפעמים יש טעות בהקלדה, השם מופיע קצת הפוך או הקלידו את שם המשפחה במקום השם הפרטי, כל מיני ורסיות, או שזה לא נקלט.

<יוסי אדלשטיין: חפרנו בקטע הזה לי סוף, על מנת להביא את מי שאפשר ולהכניס בדרך המלך.

<יוסי אדלשטיין: לכן זה לוקח זמן.

<יוסי אדלשטיין: אני אומר לכם באופן הכי גלוי, מבחינתי הכי פשוט היה לתת לכולם תשובות שליליות.

<יוסי אדלשטיין: תלכו, תערערו, מה שאתם רוצים, תביאו לי הוכחה.

משה מזרחי: יכולת גם לתת תשובות חיוביות ולגמור את העניין.

<יוסי אדלשטיין: יכול?

משה מזרחי: אלה אנשים שהשהות שלהם היא ארוכת שנים.

<יוסי אדלשטיין: יש כאלה שהשהות שלהם ארוכת שנים ויש כאלה שפחות.

<יוסי אדלשטיין: לא כולם אותו הדבר.

<יוסי אדלשטיין: יש כאלה שנכנסו ב-2005 וב-2004, יש כל מיני סוגים.

מיכל רוזין: מדובר בילדים שנולדו פה והם משולבים במערכת החינוך.

<יוסי אדלשטיין: לא כולם נולדו פה.

<יוסי אדלשטיין: יש כאלה שהגיעו לפה לפני גיל 13.

מיכל רוזין: והם משולבים במערכת החינוך הישראלית.

משה מזרחי: זו שהות ארוכת שנים.

<יוסי אדלשטיין: לדברים שהעלתה רותם אילן – אכן הגיעו הערערים והוועדה ישבה ולמי שהיו חסרים שלושה או ארבעה חודשים, הוועדה אישרה והם קיבלו.

<יוסי אדלשטיין: היו כאלה שלגביהם היתה דילמה אם הוא אכן למד במערכת הממלכתית או לא.

<יוסי אדלשטיין: זה מה שעלה ואנחנו מטפלים.

<יוסי אדלשטיין: בא שר הפנים החדש וביקש לעשות בדיקה נוספת ולהגיש לו ממצאים.

<יוסי אדלשטיין: כך אנחנו עושים והוא מאיץ קצת את התהליך ורוצה לסיימו בתקופה הקרובה.

משה מזרחי: לגבי מה הבדיקה הנוספת?

<יוסי אדלשטיין: לגבי הרגישויות האלה, כמו שחסרים לו ארבעה או חמישה חודשים.

משה מזרחי: לקולא?

<יוסי אדלשטיין: כן, לקולא.

משה מזרחי: אני שמח לשמוע.

מיכל רוזין: יש צפי לסיום הבדיקות?

<יוסי אדלשטיין: הוא התחייב שזה יהיה בתקופה הקרובה.

מיכל רוזין: "תקופה קרובה" זה חודש, חודשיים, חצי שנה, שנה?

<יוסי אדלשטיין: אני מניח שזה חודשיים פלוס מינוס.

<יוסי אדלשטיין: צריך להבין – אני לא הסנגור שלו – הוא נכנס לתפקיד חדש, אני מניח שהנושא הזה לא היה הנושא הראשון שהוא התמקד בו.

מיכל רוזין: זה נושא שהוא נכנס איתו כדגל, שהוא קידם כשר חינוך והוא התחייב לו, ולכן הוא רוצה לקדם אותו.

<יוסי אדלשטיין: ולכן זה נכנס כדגל וזה אכן חשוב לו, הוא מתעניין בזה, ואנחנו עושים את הבדיקות.

<יוסי אדלשטיין: אני מקווה שתוך חודשיים נצליח לסיים את הפרשייה הזאת.

<יוסי אדלשטיין: גם מבחינתי, כיושב-ראש ועדת החריגים, אני רוצה לסיים את הפרויקט הזה.

מיכל רוזין: שאלה – היא יכולה להישמע שאלה קטנה, אבל היא שאלה מאוד קריטית כשמדובר בחיי אדם – האם אתם מחכים לגמור את כל בדיקת ה-244 ואז להגיש לשר, או שבכל פעם - - -

<יוסי אדלשטיין: בכל פעם נגיש.

<יוסי אדלשטיין: ביום חמישי העברנו אליו ואתמול הוא חתם על שמונה.

<יוסי אדלשטיין: אנחנו כל הזמן מטפטפים.

<יוסי אדלשטיין: אני לא מחזיק את הכל.

<יוסי אדלשטיין: כל מה שאנחנו מסיימים, אנחנו מעלים לו לשולחן – שמונה, ארבעה, שישה.

<יוסי אדלשטיין: אני לא מחכה, אלא שם לו ואז זה להחלטתו.

שמעון סולומון: נרגעתי עם התשובה שלך לגבי מדיניות, כי אוי ואבוי אם כל שר היה בא עם תפיסת העולם שלו ומשנה עולמות.

שמעון סולומון: טוב שיש קריטריונים.

<יוסי אדלשטיין: יש את הקריטריונים שהם הבסיס.

מיכל רוזין: מצד אחר, זו הסיבה שאנחנו מחליפים ממשלות ושרים, כדי שהם יביאו מדיניות חדשה.

מיכל רוזין: אז אני לא כל כך מסכימה אתך.

מיכל רוזין: בהבדל מארצות אחרות, שם הפקידות נשארת לאורך עשרות שנים, אנחנו רוצים שהשר יביא מדיניות חדשה, לעתים רעננה לעתים לא לצערנו.

שמעון סולומון: יש לנו בזה מחלוקת, כי הבעיה במדינת ישראל שיש תחלופה גדולה.

שמעון סולומון: בחלק ממדינות אירופה מרמה מסוימת משאירים אותם, כדי להמשיך את המדיניות.

מיכל רוזין: זה דיון לוועדת חוקה, וגם שם יש לי ויכוח עם המפלגה שלך.

שמעון סולומון: יופי, גם פה אנחנו חלוקים, אבל נישאר חברים.

שמעון סולומון: אני שמח במובן הזה במיוחד, במקרה כזה, שיש ועדה חיצונית שבוחנת לטובת העניין ולא לפי השקפת עולם של זה או אחר.

שמעון סולומון: טוב שפועלים לפי קריטריונים, וזה חשוב.

שמעון סולומון: דבר נוסף, כשאני שומע את הילדים – תמיד הייתי בגישה לפיה לא צריך לערב ילדים.

שמעון סולומון: כשהייתי בתיכון והיו באים תורמים והיו מציגים אותנו, הרגשתי כך.

שמעון סולומון: מצד אחר, גם אין תחליף לזה.

שמעון סולומון: לפחות בוועדה הזאת, יחסית למה שאני רואה בוועדות אחרות ששם מביאים ילדים או משפחות, הם מדברים.

שמעון סולומון: שם הם לא מדברים, אלא סתם קישוט והם חוזרים.

שמעון סולומון: פה, ייאמר לזכותך, שהם גם מדברים.

שמעון סולומון: נותנים להם את הזמן.

שמעון סולומון: אין כמו להרגיש ולשמוע, וזה חשוב ומרגש.

שמעון סולומון: העניין של סחבת – אולי זה לא שייך לפה, אבל גם בוועדה לפניות הציבור יש הרבה פניות על העניין של מתן תשובות.

שמעון סולומון: כמו שנאמר, לפעמים זה טוב לא לתת תשובות - - -

מיכל רוזין: שמעת את התחושה של לחיות ללא מעמד, גם בלי תשובה זו תחושה מאוד קשה.

שמעון סולומון: מאוד קשה ולפעמים יש אנשים שבוחרים בה כי בינתיים הם נשארים.

מיכל רוזין: אבל אי ודאות וספקות – אני לא יכולה לתאר לעצמי לחיות כך.

שמעון סולומון: ולכן זה דיון בוועדה אחרת, שכל העניין הזה של סחבת, של לא תשובות – אני אפילו לא מקבל תשובות.

שמעון סולומון: זה פשוט מדהים אותי.

שמעון סולומון: יש כמה מכתבים, ולו בשביל מבחן אני אוסף את המכתבים האלה, שאני לא מקבל עליהם תשובות ממשרד הפנים.

מיכל רוזין: גם אני.

שמעון סולומון: פשוט זו מדינה אחרת, עולם אחר.

מיכל רוזין: לפחות לך ענו, לי אפילו את זה לא ענו.

שמעון סולומון: אני יודע שיוסי אדלשטיין נותן פה תשובות, הוא בקיא וכו', אבל אני לא מקבל תשובות ממשרד הפנים, כאילו מדינה אחרת.

שמעון סולומון: בעניין של א-5 – הרי אין כוונה לגרש את האימא או את האחים של אלה שמקבלים א-5, כאשר הילד או הילדה מקבלים תושב קבע.

שמעון סולומון: מה עומד מאחורי ההחלטה הזאת?

שמעון סולומון: האם זה זמני, האם זה משהו שישתנה עם הזמן?

שמעון סולומון: מה הרציונל, מה תפיסת העולם מאחורי זה?

שמעון סולומון: הרי אין כוונה לסלק את המשפחה.

<יוסי אדלשטיין: אין כוונה לסלק.

<יוסי אדלשטיין: מגיש הבקשה, שהוא הקריטריון, מקבל מעמד של תושב קבע ולמשפחה מעמד של תושב ארעי.

<יוסי אדלשטיין: אחרי מספר שנים הם גם כן משתדרגים לתושב קבע.

משה מזרחי: מה הרציונל של ההדרגה הזאת?

<יוסי אדלשטיין: זה נקבע בהחלטת ממשלה.

<יוסי אדלשטיין: נקבע שיהיה מדרג - שהעוגן, זה שזכאי, יקבל תושב קבע והנלווים אליו יקבלו מעמד של תושב ארעי.

<יוסי אדלשטיין: אם העוגן שקיבל תושב קבע מחליט מחר להגר לחוץ לארץ, זה לא אומר שהמשפחה שלו תוכל לקבל פה מעמד של תושב קבע, אם העוגן שבזכותו הם קיבלו, עזב.

מיכל רוזין: זאת אומרת שהם די שבויים של הילד שלהם.

<יוסי אדלשטיין: יכול להיות.

מיכל רוזין: לא הייתי רוצה להיות במצב הזה.

שמעון סולומון: אבל זה לתקופה מסוימת.

<יוסי אדלשטיין: כן, ואחר כך הם משתדרגים למעמד של תושב קבע.

מיכל רוזין: הילדים מקבלים אזרחות או תושבות קבע?

<יוסי אדלשטיין: הם מקבלים תושב קבע ואחרי שלב מסוים הם יכולים להשתדרג לאזרחות.

<יוסי אדלשטיין: נדמה לי שאחרי השירות הצבאי הם יכולים לקבל אזרחות.

<אסנת כהן ליפשיץ: אחרי שנה בתוך השירות הצבאי הם יכולים להתאזרח וגם ההורים יכולים להתאזרח.

מיכל רוזין: כלומר יש את המסלול הזה.

שמעון סולומון: לא אמרת את זה, וזה חשוב.

שמעון סולומון: לגבי הצבא – אני לא מופתע.

שמעון סולומון: בשנים האחרונות אני עובד באפריקה ואני מסתובב שם המון.

שמעון סולומון: אני שואל סתם אנשים ברואנדה או במקומות אחרים למה הם מגיעים לישראל, הרי יש גם ארצות אחרות.

שמעון סולומון: הם אמרו לי: אנחנו מעדיפים את ישראל לא רק מבחינת עבודה וכו', אלא יש את הקשר האחר, הדתי, הרצון להשתייך.

שמעון סולומון: כמעט כל המדינות האלה הן מדינות שמחוברות יותר לברית הישנה, שזה מאוד מאוד מחבר.

שמעון סולומון: לכן, אם נצא מתוך הקופסאות, אם נחשוב יותר ברמה האנושית, ברמה של בן אדם, הרי בסופו של דבר ילדים כאלה שגדלים כאן כישראלים הם לפעמים יותר פטריוטים מהרבה ישראלים.

שמעון סולומון: יצאתי במשלחות עם ישראלים והיו מצבים שרציתי לקבור את עצמי מתחת לאדמה.

שמעון סולומון: ישראלים, צברים, ואיך שהם מדברים על מדינת ישראל.

שמעון סולומון: זה פשוט לא להאמין.

מיכל רוזין: זו פריבילגיה של דמוקרטיה ואסור לקחת את זה מאף אחד.

שמעון סולומון: אבל יש משהו שנקרא כיבוס כביסה בתוך הבית ובחוץ.

מיכל רוזין: עכשיו הפכת לפולני מושלם.

מיכל רוזין: בפולניה מכבסים את הכביסה בבית ולא אומרים ביקורת בחוץ.

משה מזרחי: אתה רוצה לייבא פטריוטים חדשים?

שמעון סולומון: אני לא מדבר על להביא, אני רק רוצה שנחשוב על אותם ילדים שנמצאים פה.

שמעון סולומון: כשישראלי שגדל פה, היה בצבא, הולך למדינה אחרת ואומר שישראל היא כובשת, גזענית, מדינה שרומסת, יש הרי גבול לכל דבר.

שמעון סולומון: לא זה הוויכוח.

שמעון סולומון: אני רוצה להתמקד במשהו ספציפי - - -

מיכל רוזין: בוא נתמקד בנושא הדיון.

שמעון סולומון: אני רוצה להתמקד בילדים האלה.

שמעון סולומון: הם לא רק בעיות, לא רק קשיים, אלא הם יכולים להיות גם נכס.

שמעון סולומון: לגבי אותם ילדים שנמצאים פה – ומצדי שנקשיח את הקריטריונים ונמצא את כל האפשרויות לחסום שלא יבואו עוד – אני רוצה שנחשוב באופן פתוח, הומאני, באופן שנותן מענה.

שמעון סולומון: הכנסת יכולה להחליט שסוגרים את הוועדה הזאת, כי לא רוצים להתמודד, אבל בוחרים בכל זאת בדרך הקשה, שתהיה במה, שיבואו וישמעו.

שמעון סולומון: אני שמח שאתה, יוסי אדלשטיין, בחרת בדרך אחרת, מקצה אנשים לפי פיקים, ולא בחרת לתת תשובות פשוטות, כי אנחנו מתכוונים לתת פתרונות.

שמעון סולומון: אני רואה בך כאחד ממנהיגי המדינה, אתה בתפקיד רם, מבחינתי אתה אחד האנשים שנותן מענה.

שמעון סולומון: אני רוצה שכולנו נחשוב ונפנים לעבוד קשה כדי לעשות צדק, כדי לתת פתרונות, ולא נבחר בדרך הקלה.

שמעון סולומון: לכן אני משבח אותך על כך.

<יוסי אדלשטיין: תודה רבה.

<יוסי אדלשטיין: בהמשך לדברים שלך, אני רוצה להודות לעובדים שלי כי הם אלה שנותנים את השירות.

<יוסי אדלשטיין: זה המסר שאני מעביר – צריך לטפל כמו שצריך, בכבוד.

<יוסי אדלשטיין: אלה האנשים שלי שנותנים את השירות גם לרותם אילן וגם לילדים.

<יוסי אדלשטיין: אני שמח שזו התגובה.

<אביבה מירון: אני מפקחת במחוז תל-אביב, בעיר תל-אביב, ואני גאה בבית-ספר "גרץ" ובקימברלי שהיא תוצר של העיר תל-אביב, בגימנסיה.

<אביבה מירון: אני מאוד גאה, כי אני חושבת שהם חלק בלתי נפרד מהעתיד שלנו.

<אביבה מירון: יושבת לצדי מנהלת בית-ספר "הירדן" בשכונת "התקווה" בתל-אביב, שם 90% מהתלמידים הם ילדי עובדים זרים ומהגרים.

<אביבה מירון: אנחנו רואים בכם חלק בלתי נפרד, אתם לא שונים מאף אחד אחר ואתם מקבלים את מלוא התמיכה ואת כל מה שצריך כמו כל תלמיד ותלמיד במדינת ישראל.

<אביבה מירון: אני גאה במערכת החינוך ובעיר שלי.

<אביבה מירון: לא פשוט להתמודד עם ילדים שלא יודעים מה יהיה איתם מחר.

<אביבה מירון: אני אשמח שעל כך תדבר גלית יוסף כי היא חוותה את זה כמנהלת בית-ספר.

מיכל רוזין: אני חייבת לומר שעכשיו אנחנו מקבלים טעימה קטנה, אבל תהיה לנו ישיבה עם שר החינוך שבה נציג בצורה רחבה את הקשיים וגם את הטוב.

מיכל רוזין: מערכת החינוך היא הראשונה שהתגייסה לשלב את ילדי העובדים הזרים וגם מבקשי המקלט באופן מוחלט במערכת החינוך.

מיכל רוזין: היו בעיות בדרך, אבל בסופו של דבר הגענו עד הלום והם משולבים.

מיכל רוזין: נשמע גם את הקשיים והבעיות גם מול משרד החינוך ונעשה את זה בהרחבה עם שר החינוך.

מיכל רוזין: התעקשנו שהוא יגיע לכאן.

מיכל רוזין: אני מבקשת שתדברי על התחושה של אותם ילדים שחוששים מגירוש.

<ד"ר גלית יוסף: אני מנהלת בית-ספר "הירדן" בשכונת "התקווה" זו השנה הרביעית.

<ד"ר גלית יוסף: אנחנו צמחנו בעיר תל-אביב לצד בית-הספר שבו התחנכו הבנות ביאליק-רוגוזין.

<ד"ר גלית יוסף: בפתח הדברים אני רוצה לומר שמבחינת עירייה ורשות, התנאים בבית-הספר דומים ואולי טובים ממקומות אחרים.

<ד"ר גלית יוסף: יש תגבור אינטנסיבי ומרגש לכל הנושא של שעות הוראה, לימוד וסדר החיים, כולל תזונה ומנות חמות שמוגשות כל יום לטובת הילדים, ולא חשוב מאיזו מדינה הם מגיעים.

<ד"ר גלית יוסף: בבית-הספר שלנו יש ילדים מ- 22 מדינות, קיבוץ גלויות, כ-370 תלמידים.

<ד"ר גלית יוסף: יושבים פה נציגים מהפיליפינים, אבל אצלי בבית-הספר, תוך כדי הדברים שעלו ספרתי שנית, יש 37 מתוך 51 תלמידים פיליפיניים אינם בעלי תעודת זהות.

<ד"ר גלית יוסף: אם אקח את המספר הכולל, 70% מתלמידי בית-הספר הינם חסרי תעודת זהות, חסרי מעמד.

<ד"ר גלית יוסף: כמובן שחלקם מארצות שונות, הם מבקשי מקלטי, וזה כבר לדיון אחר.

<ד"ר גלית יוסף: מתוך קהילה כזאת, כפי שיושבים כאן התלמידים שהציגו את הסיפורים שלהם, גם אצלנו מספר רב מאוד של תלמידים הם חסרי מעמד ואנחנו נדרשים מדי כמה ימים להנפיק מסמך כזה או אחר למשרד הפנים על כך שהתלמידים שלנו לומדים בבית-הספר, כדי לעזור להורים לעשות את השלב הנדרש על היותם תלמידים.

<ד"ר גלית יוסף: זה לוקח שנים.

<ד"ר גלית יוסף: רבים מההורים שנים רבות בארץ ורגע קבלת התעודה – אני יכולה לומר את זה מפגישה עם הילדים וההורים – הוא רגע מאושר שאין כמותו.

<ד"ר גלית יוסף: הילדים נושמים, מתחילים חיים אחרים, חיים חדשים, שבהם הלחץ והמעמסה הכבדה יורדים והם מתפנים להיות ילדים.

<ד"ר גלית יוסף: זה החלק החשוב ביותר.

<ד"ר גלית יוסף: נכון שבהיותם חסרי מעמד אין תעודת זהות, מה שאומר שאין קופת חולים וכל מענה רפואי הוא באמצעות ארגונים שונים, כמו "רופאים לזכויות אדם" ביפו או בירושלים, שמקבלים את הילדים לעתים לאחר חודש, חודשיים, חצי שנה.

שמעון סולומון: זה קיים ביפו ולפני שהייתי חבר כנסת התנדבתי שם כמעט שנה, כל יום ראשון.

שמעון סולומון: הם עושים עבודה מבורכת.

מיכל רוזין: יש יועצת חינוכית בבית-הספר?

<ד"ר גלית יוסף: יש שתי יועצות חינוכיות ופסיכולוגית.

<ד"ר גלית יוסף: כיוון שרבים מהתלמידים הם מבקשי מקלט – סודן ואריתריאה – מרמות שונות, המצב הנדרש מחייב אותנו עבודה סוציאלית רבה ופניות מרובות לרווחה, לעתים לגורם העירוני "מסילה".

<ד"ר גלית יוסף: בעצם העיר מטפלת בכל ילד שאנחנו מפנים.

<ד"ר גלית יוסף: כמובן שבתי-החולים, כמו "איכילוב" שמקבל את הילדים ללא שום אפליה או סינון כזה או אחר.

<ד"ר גלית יוסף: הילדים מקבלים מענה רפואי בעיר.

<ד"ר גלית יוסף: לא כך לגבי המעמד או הפנייה של ההורים והמשפחה, והחוויות הן חוויות רגשיות ומשפחתיות קשות.

<גלית טופור: דיברת על "איכילוב".

<גלית טופור: הם לא לוקחים תשלום ולא שום דבר?

<גלית טופור: לזה את מתכוונת?

<גלית טופור: לפני כמה זמן הייתי צריכה לעבור תפירה - -

<ד"ר גלית יוסף: זה תלוי במקרה.

<ד"ר גלית יוסף: זה תלוי בבעיה הרפואית.

<גלית טופור: מזל שהיתה לי חברה לידי, כי אם לא – ביקשו ממני לחתום על מסמך שאני אחזור יום למחר עם 200 שקל, אחרת הייתי צריכה לשלם 1,500 בשביל תפירה.

מיכל רוזין: התחלנו דיון עם שרת הבריאות ואנחנו נמשיך את הדיון על בתי החולים, לנוכח אי-המדיניות של הממשלה.

מיכל רוזין: יש קושי גדול, יש להם חובות אבודים גדולים מאוד וזה לא יכול להיות רק לפתחם, לא שלהם ולא של קופות החולים.

מיכל רוזין: צריכה להיות פה החלטת מדיניות של הממשלה, כדי להחיל על כולם את 56(א).

מיכל רוזין: אנחנו מטפלים בזה בוועדה ונמשיך לטפל.

שמעון סולומון: עד שהממשלה תחליט וכו' וכו', המרפאה הזאת, כשהם נותנים הפניה, מבחינת בתי החולים זו הפניה וזה כמעט בחינם.

<ד"ר גלית יוסף: אני רוצה להדגיש את הדבר החשוב מכל:

<ד"ר גלית יוסף: הילדים נכנסים בשער של בית-הספר והם ילדים רגילים בתרבות הישראלית, במערכת החינוך הישראלית, ומקבלים את כל תכני הלימודים אצלי בבית-הספר, מגן ועד כיתה ו'.

<ד"ר גלית יוסף: כל מקצוע נלמד על-פי תוכנית הלימודים הישראלית – אם זה מורשת, תנ"ך, היסטוריה וגם אם זה קבלת התורה בכיתה ב'.

<ד"ר גלית יוסף: הילדים מתחנכים במטרה להכין אותם לחיים בחטיבת ביניים ובתיכונים ישראליים.

<ד"ר גלית יוסף: בשנים שאני בבית-הספר התלמידים פזורים ברחבי העיר, מ"גימנסיה הרצליה", "תיכון חדש", "גרץ" ויתר בתי-הספר.

<ד"ר גלית יוסף: הם ממשיכים ומתקדמים בציונים טובים מאוד והם ישראלים לכל דבר מבחינת החינוך בבית-הספר.

<אביבה מירון: נקודה נוספת שמקשה ברגע שאין תעודות זהות - אנחנו אמורים להעביר למצבת התלמידים בירושלים רשימת תלמידים עם תעודות זהות.

<אביבה מירון: ברגע שלילד אין תעודת זהות, זה תהליך ארוך מאוד לקבל בעבורו את השעות.

<אביבה מירון: זה תהליך ארוך ומקשה מאוד על מנהלי בתי-הספר.

<אביבה מירון: זו הערה מאוד חשובה ששווה לשים אותה על השולחן.

מיכל רוזין: נעלה את זה מול שר החינוך ונדון בזה לעומק.

מיכל רוזין: טוב שאת מאירה את עינינו.

משה מזרחי: אני תוהה לפעמים מה הם עושים למשל עם ביאליק כשהם חוזרים לאריתריאה או למקום שממנו הם באים.

משה מזרחי: חוץ מהמנגנונים האלה, אין מנגנון לאחת כמו גלית והמשפחה שלה שנמצאים כל כך הרבה שנים בארץ?

משה מזרחי: למדינת ישראל, כמו כל מדינה אחרת, יש לה יכולת ספיגה של אחוז מסוים של אוכלוסיה.

משה מזרחי: זה קורה כמעט בכל מדינה.

משה מזרחי: אין מנגנון שיכול לשחרר מקרה כזה, של מישהו שנמצא כאן כבר כמעט 20 שנה, ההורים שנמצאים כבר 24 שנים?

משה מזרחי: הם לא אויבי מדינה, לא עוכרי ישראל, לא שום דבר.

משה מזרחי: אני יודע שאתם עושים עבודה ומנסים להיות כמה שיותר ליברליים בעניין הזה, אבל הדוגמה הזאת מטרידה אותי.

משה מזרחי: מקו מסוים ברור לי שצריך להיות עם יד מאוד קפוצה, את זה אנחנו מקבלים, אבל מהרגע שבו יש הקפאת מצב, או שאנחנו מדברים על אלה שממילא כבר תקועים פה וצריך לוודא שלא יתווספו אליהם.

משה מזרחי: האם אין מנגנון כלשהו, שיכול אולי מתוך רוחב לב ייעודי, לא רק מדינתי כפי שקיים בכל מדינה נורמלית, שבן אדם שחי 20 שנה במקום, ילדיו נולדו שם, שלא צריך להתעסק עם בוכלטריה, ולהגיד קח כבר תעודת זהות או מעמד כלשהו, שיוכל להתקיים.

משה מזרחי: הוא ממילא פה כבר 20 שנה.

משה מזרחי: אין מנגנון כזה?

משה מזרחי: זו מדיניות?

משה מזרחי: שר מחליט על זה?

משה מזרחי: מי יכול לקום בבוקר ולהגיד: יאללה, מספיק.

<קריאה: שר הפנים.

משה מזרחי: אז למה זה לא קורה?

משה מזרחי: איזו עילה למשל יש מול - - -

מיכל רוזין: אני חושבת שהפחד הוא מתקדימים.

משה מזרחי: הם פה כבר 24 שנים, איזה תקדימים?

משה מזרחי: לכן אמרתי שיש הקפאת מצב.

משה מזרחי: היכולת של המדינה לעשות הכל – הקימו עכשיו גדר, מזערו את מספר החדירות, צריך להקשיח את הביקורת במעברי הגבול, להקפיד שהעובדים שמובאים לכאן יחזרו לארצותיהם במועד ושלא כל פעם נחזור על השגיאה הזאת וכל עשור יצטרכו לקבל החלטת ממשלה כזאת שעוד פעם תעשה הקפאת מצב, כי קשה להתמודד עם ילדים.

משה מזרחי: אין שום דרך שבעולם.

משה מזרחי: אני באמת שואל - אולי שאלה של טמבל – למה יש את הדוגמה הזאת?

<יוסי אדלשטיין: זו לא שאלה של טמבל, זו שאלה נכונה.

משה מזרחי: זו מדיניות?

<יוסי אדלשטיין: אני אסביר.

<יוסי אדלשטיין: אני מנהל פלטפורמה שהוגדרה ועליה אי אפשר להעלות מקרים אחרים.

<יוסי אדלשטיין: המקרה של גלית, שאני לא מכיר באופן ספציפי - - -

מיכל רוזין: פניתי בעניינה לשר הפנים ואני ממתינה לתשובה.

<יוסי אדלשטיין: יש ועדה הומניטרית שבוחנת בקשות הומניטריות.

<יוסי אדלשטיין: אני עסקתי פה בהחלטת ממשלה לגבי ילדי זרים לא חוקיים.

<יוסי אדלשטיין: זה היה המנדט שלי ובזה עסקתי.

<יוסי אדלשטיין: יכול להיות שהיא לא נכנסה לקריטריון הזה וזה מקרה ספציפי, ולזה יש ועדה הומניטרית.

מיכל רוזין: אבל צריך לסיים לטפל ב-244 מקרים כדי שהיא תדע שהיא יכולה לעבור מהוועדה שלך לוועדה ההומניטרית ולהגיש בקשה.

<יוסי אדלשטיין: אני לא יודע איפה בדיוק נופל המקרה שלה.

מיכל רוזין: במקרה שהוא לא נופל במסגרת הכללים שלך, אתה צריך לסיים ואז - - -

משה מזרחי: היא לא אצלו.

<יוסי אדלשטיין: אני לא יודע אם היא אצלי או לא אצלי, אני לא מכיר את המקרה באופן פרטני.

מיכל רוזין: היא עברה את הגיל, אבל היא אצלו.

<יוסי אדלשטיין: אם היא עברה את הגיל בזמן הבקשה, אז היא אולי נדחתה על הסף.

מיכל רוזין: לא, לא, עכשיו.

<קריאה: יש בעיה עם הזהות שבה אמה נכנסה לישראל.

משה מזרחי: 20 שנה היא פה.

משה מזרחי: יש ויכוח שהיא 20 שנה פה?

משה מזרחי: שהיא נולדה פה?

<יוסי אדלשטיין: היא נולדה פה, אבל יש לנו כל מיני מקרים שבהם ההורים נכנסו בזהות שאולה, בזהות אחרת.

<יוסי אדלשטיין: כלומר, קראו לי משה ועכשיו קוראים לי יעקב.

<יוסי אדלשטיין: יעקב נכנס.

<יוסי אדלשטיין: אז איך אני יודע שזה היא?

משה מזרחי: אבל היא כבר חיה בתור יעקב, אז תניח לה שתחיה בתור יעקב.

משה מזרחי: 20 שנה היא יעקב, אז תשאיר אותה יעקב עוד 20 שנה.

משה מזרחי: מה זה כל כך חשוב?

משה מזרחי: 20 שנה היא חיה פה כיעקב.

<בת אל כספי: יושבת-ראש הוועדה אמרה שיש חשש מתקדימים.

משה מזרחי: איזה תקדימים?

<בת אל כספי: כנראה שהיא יודעת על מה היא מדברת.

מיכל רוזין: אני לא חוששת מתקדימים.

מיכל רוזין: אני אומרת שהמדיניות של הממשלה היא כל הזמן לחשוש מתקדימים.

מיכל רוזין: בשביל זה יש את הוועדות ההומניטריות.

משה מזרחי: לא צריך להתעקש איפה שלא צריך.

משה מזרחי: אני מבין את החששות האלה, אבל הם ממש לא במקומם בדוגמה כזאת.

מיכל רוזין: אם תרשה לפרשן אותך, אתה אומר שיש כללים, הכללים צריכים להיות ברורים, אבל – כמו שאמרה רותם אילן בתחילת דבריה – נתנו אופציה לבדיקה פרטנית ולאישורים חריגים, ואז הם לא יוצרים תקדימים כי הם לא מעידים על הכלל, אלא על המקרים החריגים.

מיכל רוזין: לכן מה שאומר חבר הכנסת מזרחי: אני מצפה שבמקרים כאלה של 20 שנה שנמצאים בארץ, שגדלו פה, שהיו משולבים במערכת החינוך, גם אם הם לא עומדים בקריטריונים האלה תאשרו אותם כמקרים הומניטריים ותשאירו אותם.

מיכל רוזין: הבנתי נכון?

משה מזרחי: כן, בוודאי.

<קריאה: יש עוד משפחות שנמצאות 19 שנה בארץ, אבא ואימא, עובדים, בונים פה את ביתם, בונים פה את פרנסתם, שני הילדים שלהם במערכת החינוך.

<קריאה: 19 שנה הם בארץ ולא קורה שום דבר.

משה מזרחי: איזה תקדים זה יוצר כשאתה צריך לבוא עם הקריטריון של "אני 30 שנה בארץ"?

משה מזרחי: איזה תקדים זה יוצר?

משה מזרחי: זה שום תקדים.

משה מזרחי: כמה כאלה יהיו בעתיד?

משה מזרחי: אל תניחו להם להיות 20 שנה בארץ.

משה מזרחי: אני מדבר לעתיד, אבל אלה שכבר פה - - -

מיכל רוזין: אני רוצה לשאול אותך, רותם אילן, דיברת על כך שבפברואר 2012 היו 1,200 – 700 שהגישו בקשה ו-500 שלא הגישו.

מיכל רוזין: מה עלה בגורלם של אלה שלא הגישו?

<רותם אילן: זה מה שרציתי להדגיש.

<רותם אילן: מראש דובר על קבוצה קטנה, 1,200.

<רותם אילן: ההחלטה היתה אמורה להבטיח שהרוב יוכלו להישאר בישראל.

<רותם אילן: מי שזוכר, כותרות העיתונים זעקו "800 יישארו, 400 יגורשו".

<רותם אילן: זה נחקק, אבל אלה לא המספרים.

<רותם אילן: 700 הגישו בקשה, גם מתוכם אנחנו מגלים כעת שאנחנו לא יודעים מה יעלה בגורלם של כולם.

<רותם אילן: ה-500 שלא הגישו - בחודש מרץ 2011 התחילו לראשונה במעצרים של משפחות של מהגרי עבודה.

<רותם אילן: הם נלקחים למתקן הכליאה "יהלום", מתקן המסורבים שבשטח נתב"ג.

<רותם אילן: היו מספר כתבות על עדויות מתוך המתקן עצמו.

<רותם אילן: זה המתקן היחידי בארץ שלא מנוהל על-ידי שירות בתי-הסוהר או על-ידי המשטרה, אלא על-ידי פקחי משרד הפנים.

מיכל רוזין: בקרוב תבקר הוועדה במתקן.

<רותם אילן: כאמור, בעבר הוא היה מתקן המסורבים – מסורבי כניסה לישראל – ואז התאימו בו כמה חדרים למשפחות.

<רותם אילן: גם בדוח מבקר המדינה האחרון אפשר לקרוא את הביקורת על כך שאין שם שירותי רפואה, אין שם רופא ילדים.

מיכל רוזין: כמה זמן שוהים שם?

<רותם אילן: בעיקרון זה אמור להיות מספר ימים מעטים, כי זה אמור להיות עד 72 שעות, אלא אם כן האדם מסכים לטוס קודם.

<רותם אילן: למרות זאת, כשחבר הכנסת אילן גילאון ביקר במתקן, הוא מצא שם משפחה שהיתה שם שבעה חודשים – משפחת קופונה – כאשר הפרידו את האבא מול עיני המשפחה ושלחו אותו למתקן "סהרונים".

<רותם אילן: הוא פגש שם משפחה אחרת שהיתה שם ארבעה חודשים וחצי, מכיוון שהאימא עברה טיפולים רפואיים ובכל פעם שהיא השתחררה היא והילדה הוחזרו למתקן.

<רותם אילן: זו ביקורת נוספת שהושמעה בדוח וגם בדוח של ועדת זכויות הילד.

מיכל רוזין: מתוך ה-500, כמה עזבו את הארץ מרצונם, כמה גורשו?

<יוסי אדלשטיין: זו בדיוק מה שנקרא "משוואה חסרה".

<יוסי אדלשטיין: זה בדיוק מה שקרה בהחלטת הממשלה 156.

<יוסי אדלשטיין: בדרך כלל אנחנו אוהבים לטפל רק בצד אחד של המשוואה, זה מה שאומרים כן.

<יוסי אדלשטיין: מה שאומרים לא – כולם כועסים למה אנחנו לא מטפלים בלא.

<יוסי אדלשטיין: בעקבות 156 שיושמה רק בחלקה לגבי אלה שנתנו להם מעמד ולא אכפו את אלה שיצאו, הגענו ל-2010 עם החלטה נוספת שחלקה היא מ-156.

<יוסי אדלשטיין: חלק מאלה שנדחו ב-156 חיכו ל-2010 ואז הגישו בקשה.

<יוסי אדלשטיין: כך גם עכשיו.

<יוסי אדלשטיין: בהחלטת הממשלה נאמר שמי שמגיש בקשה, בקשתו תיבדק, ומי שלא מגיש ולא עונה לקריטריוני הסף – מתבקש לצאת.

<יוסי אדלשטיין: אנשים לא יוצאים, אבל כשאנחנו עוצרים אותם רותם אילן וחבריה, חבר הכנסת גילאון, כולם מזדעקים.

<רותם אילן: ואומרים שיש אלטרנטיביות מעצר שמיושמות בכל מדינה בעולם.

<יוסי אדלשטיין: אני לא יודע מה זה אלטרנטיבת מעצר.

<יוסי אדלשטיין: אני לא רוצה לעצור אף אחד.

<יוסי אדלשטיין: אמרתי את זה בשולחן הזה כבר עשרות פעמים ואני אומר את זה גם עכשיו.

<יוסי אדלשטיין: אני אומר שמי שלא, מתבקש לקום ולצאת.

<יוסי אדלשטיין: אני לא רוצה להגיע לעצור אף אחד.

<יוסי אדלשטיין: זה לא עושה לי טוב ואני לא ישן טוב בגלל זה.

מיכל רוזין: תגיד לנו מה קרה עם ה-500 האלה, כמה מתוכם עזבו את הארץ, כמה נשארו, מה מעמדם, מה מצבם?

<יוסי אדלשטיין: בתקופה הזאת הרחקנו כמה עשרות בלבד, רובם עדיין נשארו פה ומפירים את החוק ברגל גסה.

<יוסי אדלשטיין: הם לא הגישו בקשה, הם לא עונים לשום קריטריון והם נשארים פה.

משה מזרחי: אז למה אתם לא מוציאים אותם?

<רותם אילן: על-פי בקשת חופש המידע שהגשנו, כבר גורשו יותר מ-200 משפחות.

<יוסי אדלשטיין: חבר הכנסת מזרחי, אני אגיד לך למה, כי אנחנו מתנהגים ברגישות עם המשפחות והילדים.

<רותם אילן: גם לפי מה שאתם פרסמתם וגם לפי בקשת חופש המידע, גורשו יותר מ-200 משפחות עם ילדים.

<רותם אילן: לפני שנה פרסמה סבין חדד נתונים רשמיים על הדיון הקודם שהיה בוועדת עובדים זרים ובבקשת חופש המידע האחרונה.

<יוסי אדלשטיין: אולי מאז החלטה 156.

<יוסי אדלשטיין: צריך גם לכבד את החוק באותה הלימה שאנחנו משתדלים לכבד את אלה שהגישו את הבקשות.

<נעה גלילי: אני רוצה לחדד.

<נעה גלילי: לגבי האשרות המזויפות, כאלה שנכנסו בשם אחר.

<נעה גלילי: זה המקרה של קימברלי ושל עוד ילדים פה.

<נעה גלילי: הם הגישו את כל יתר המסמכים, כל הראיות, כולל הדרכונים המזויפים, את הפוסט של הכניסה לישראל שנכנסו כדין גם בהתאם לסעיף ששונה שבעצם מקל על העניין הזה.

<נעה גלילי: שאלת הבהרה לחלוטין, לא כדי לתקוף, למה הם עדיין לא קיבלו תשובה?

<יוסי אדלשטיין: אני מניח שמשום שהם לא נכנסו כדין למדינת ישראל.

<נעה גלילי: הם נכנסו עם אשרה?

<יוסי אדלשטיין: הם נכנסו לא כדין.

<נעה גלילי: הם נכנסו עם אשרת סיעוד עם שם אחר.

<יוסי אדלשטיין: אבל מסמך מזויף.

<יוסי אדלשטיין: אדם מזויף נכנס, זה כדין אצלך?

<רותם אילן: בגלל זה חברת הוועדה הבין-משרדית אמרה שהסעיף שונה מכניסה כדין לכניסה באשרה.

<יוסי אדלשטיין: כשאת נכנסת באשרה, זה בסדר.

<יוסי אדלשטיין: אבל כשמישהו אחר נכנס באשרה, אז מה זה אומר לי? הרי נכנס מישהו אחר ומישהו אחר מבקש את המעמד.

<יוסי אדלשטיין: זה לא שאת מבקשת.

<אסנת כהן ליפשיץ: שלוש שנים אחרי אתם לא יודעים להגיד שאימא של גלית שנכנסה עם דרכון דרום-אפריקני היא לא אותה אימא של גלית שהציגה את הדרכון הגנאי?

<אסנת כהן ליפשיץ: זאת הבעיה היום?

<יוסי אדלשטיין: אמרתי, אני לא מכיר את המקרה של גלית, אבל האימא של גלית היא גנאית ונכנסה אישה דרום אפריקנית.

<יוסי אדלשטיין: עכשיו היא אומרת אני גנאית, אימא של גלית?

<יוסי אדלשטיין: אבל אצלי נכנס מישהו דרום אפריקני ולא אימא של גלית נכנסה.

<אסנת כהן ליפשיץ: לא פתרת את זה שלוש שנים, איך יפתרו את זה בעוד שלוש שנים?

<יוסי אדלשטיין: לא אמרתי שאני אפתור את זה בעוד שלוש שנים.

<יוסי אדלשטיין: אני לא מכיר את המקרה הפרטני, אבל יש מקרים שמונחים על השולחן שלהערכתנו, אם לא נמצא שאימא של גלית נכנסה כדין, בשמה האמיתי והיא אימא של גלית הגנאית, אז נדחה את הבקשה.

<אסנת כהן ליפשיץ: הם אומרים שהיא לא נכנסה בשם.

<יוסי אדלשטיין: אז אם היא לא נכנסה כשר, אני לא מתכוון לפתור עכשיו את הבעיה של גלית - - -

מיכל רוזין: יש פה סעיף שבו אנחנו רואים חלק גדול מהקושי של אישור בקשות.

מיכל רוזין: אני מניחה שזה חלק מהבעיה.

מיכל רוזין: אני חושבת שבסופו של דבר זה לפתחו של השר – אם הוא מכשיר את אותם אנשים למרות הסעיף הזה.

מיכל רוזין: אני חושבת שבסופו של דבר זה מגיע למדיניות – החלטת הממשלה עם הכללים שעל פיהם הוועדה עובדת, ברורה.

מיכל רוזין: עכשיו צריך לראות אם השר אומר: אוקיי, למרות זאת, אני מאשר את אותם אנשים.

מיכל רוזין: בהמשך נרצה לראות – וגם ניתן לוח זמנים – כמה מתוך ה-244 כן יאושרו.

מיכל רוזין: אם יהיו אנשים שיוחלט לא לאשר להם, נרצה לדעת על-פי איזה סעיף.

מיכל רוזין: אם למשל הרוב יהיו על סעיף כזה, ננסה לפתור את העניין דרך ועדה הומניטרית.

<נעה גלילי: אני רוצה להדגיש - אני מרגישה שכאילו אומרים שזה ייפתר, אבל יוסי אדלשטיין אומר בצורה מאוד ברורה שאם יראו שהאם נכנסה שלא כדין, באשרה מזויפת, היא תדחה.

מיכל רוזין: הוא לא אמר את זה.

מיכל רוזין: הוא אמר שהיא לא עומדת בכללים.

<נעה גלילי: אבל זה כבר שלוש שנים.

<נעה גלילי: האימא אמרה בצורה הכי ברורה: אני נכנסתי לא כחוק, להלן תעודת הלידה שלי, להלן האשרות שלי - - -

מיכל רוזין: אני חושבת שמר אדלשטיין אמר דבר מאוד מאוד חשוב, יש גם מדיניות של ממשלה ומדיניות של שר.

מיכל רוזין: יש כללים שנקבעו והכללים שלא ברורים.

מיכל רוזין: הוא פקיד שצריך לנהוג על-פי הכללים.

מיכל רוזין: יש שר שצריך לראות ראייה יותר מערכתית, ראייה של מדיניות, והוא – למרות הכללים – צריך לקבל החלטות לגבי המקרים האלה.

מיכל רוזין: אני מסבירה נכון את העניין?

מיכל רוזין: ברור מאליו שהם לא עומדים בכללים וזה שהם לא גורשו עד כה היא זה משום שעדיין הנושא מעוכב.

<אסנת כהן ליפשיץ: זה לא נכון.

<אסנת כהן ליפשיץ: אנחנו לא יודעים אם הם עומדים בכללים או לא, מכיוון שהסעיף שעליו אנחנו מדברים, שנוגע לכניסה באשרה, שונה.

<אסנת כהן ליפשיץ: יש לנו את סעיף 13(ו) שלא היה בהחלטה 156.

<אסנת כהן ליפשיץ: לכן יש פה עניין של פרשנות ויישום והיא בהחלט נתונה לסמכות שר, אבל זה לא נכון להגיד על הקבוצה הזאת שהיא לא עומדת בכללים.

<יוסי אדלשטיין: לא אמרתי את זה.

<יוסי אדלשטיין: לכן אני אומר שאנחנו – גם כיושב-ראש ועדת החריגים וגם כיושב-ראש הפרויקט הזה – נציג לשר את כל מסכת העובדות והנתונים ובסופו של דבר הוא יצטרך לקבל החלטה, אם אלה לשבט ואלה לחסד.

מיכל רוזין: ניסיתי להגיד שיש כללים, אבל עדיין יש אנושיות ויש מדיניות וצריכה להיות החלטת שר בנושא הזה.

<יוסי אדלשטיין: עם כל המורכבות של זה, אנחנו מנסים.

<אסנת כהן ליפשיץ: ברור שבסופו של דבר מה שלא יוכרע כאן יוכרע בערכאות.

<אסנת כהן ליפשיץ: אני חושבת שלאנשים האלה יש את הזכות להגיע לשם.

<אסנת כהן ליפשיץ: צריך לתת להם את יומם.

<יוסי אדלשטיין: בהחלט.

מיכל רוזין: יש עוד מישהו שלא אמר משהו וחשוב לו מאוד להגיד?

מיכל רוזין: אני רוצה להגיד תודה.

מיכל רוזין: בדיונים האלה תמיד נפתחים לנו המון ערוצים ואנחנו נמשיך ונדון בהם.

מיכל רוזין: אי אפשר הכל בדיון אחד – גם נושא מערכת החינוך, גם מערכת הבריאות, ויש עוד הרבה מאוד נושאים שאנחנו צריכים לטפל בהם.

מיכל רוזין: נדון גם בוועדה ההומניטרית וגם בוועדות אחרות.

מיכל רוזין: בעוד כחודשיים, לקראת סוף מושב החורף ולפני היציאה לפגרת הכנסת, ניפגש שוב לשמוע לגבי החלטת השר.

מיכל רוזין: יכול להיות שזה יהיה סביב המועד שהשר יגיע לוועדה – 13 בינואר – ונשמח שהוא יגיע כבר עם המלצה ועם בשורה, שיקבל כותרת יפה שהוא אישר את כולם.

מיכל רוזין: כמובן שנעודד אותו לכך.

מיכל רוזין: אם כן יוחלט לדחות חלק מהבקשות, אנחנו נרצה לדעת על איזו עילה, כדי שנבדוק אם זה עומד בשינוי הסעיף, אם זה עומד ב-13(ו), אם ניתן בכל זאת בהחלטת מדיניות או בהחלטת חריגים לאשר את אותם אנשים.

מיכל רוזין: נמשיך לעקוב אחר העניין הזה בצורה הולמת, גם אחר נושא המעמד.

מיכל רוזין: אני אומרת בצורה ברורה, שלא מספיק רק מעמד ואנחנו נמשיך לדאוג שמערכת החינוך תיתן את כל הכלים והאמצעים, כך גם מערכת הבריאות שהיום זה נושא חסר ביותר, וכן מערכת הרווחה.

מיכל רוזין: לשמחתי התעוררו בעקבות דוח מבקר המדינה והולך להיות שינוי גם בנושא הרווחה.

מיכל רוזין: אנחנו מקווים שבעקבות הרווחה יהיה שינוי גם בנושא הבריאות ולא תצטרכי לנסוע עד ירושלים כדי לקבל טיפול, כי זה באמת אבסורד.

מיכל רוזין: אי אפשר שהמדינה תישען רק על ארגוני סיוע, גם זה לא מכובד למדינה שאינה מדינה ענייה או נחשלת.

מיכל רוזין: אנחנו מקווים שנצליח להשיג בהקדם בעבור כל הילדים את המעמד.

מיכל רוזין: אני חושבת שהם חיכו מספיק זמן.

מיכל רוזין: כפי שאמרתי, לצד האמפטיה הרבה אני חושבת שההבנה מה המשמעות של לחיות פה ללא מעמד, ללא ידיעת העתיד, בספקות כל כך גדולים, היא קשה ביותר.

מיכל רוזין: אני חושבת שבעיקר, מדינת ישראל מפספסת פה ילדים נהדרים, אזרחים נהדרים לעתיד.

מיכל רוזין: תודה רבה לכולם, יום טוב.

מיכל רוזין: הישיבה נעולה.