ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 19, פרוטוקול מספר 89, 2013-11-05 11:00

גילה גמליאל: בוקר טוב, אני רוצה לפתוח את הישיבה, הנושא שלנו היום הוא: סוכרת הנעורים – לציון יום הסוכרת הבינלאומי.

גילה גמליאל: הנושא חשוב מאוד, ונמצאת אתנו כאן מאי בן-עמי, ילדה מקסימה שהיא חולת סוכרת נעורים, והיא תשתף אותנו כאן לגבי ההתמודדות היומיומית בעניין.

גילה גמליאל: נמצא כאן גם דוקטור חוליו וינשטיין, מנהל מחלקת הסוכרת בבית-החולים וולפסון, שיציג בפנינו את ההתנהלות וההתמודדות, והאתגרים שעומדים בעניין הזה.

גילה גמליאל: חשוב לציין שנכון להיום, זה מספר לא נתפס: חצי מיליון ישראלים מאובחנים כסוכרתיים, הם כולם משתמשים באינסולין - - -

<קריאה: לא, לא, לא.

גילה גמליאל: לא כולם באינסולין?

גילה גמליאל: אתם רואים, אני לא המומחית בתחום.

<חוליו וינשטיין: 70,000 על אינסולין.

גילה גמליאל: 70,000 משתמשים באינסולין, ונאלצים לדקור את עצמם כ-12 פעמים ביום כדי לבדוק את רמת הסוכר בדם.

גילה גמליאל: אלה הנתונים שהעבירו אלי, ואני אשמח, וגם בשביל זה מתקיים הדיון, להעלאת המודעות.

גילה גמליאל: בגלל זה גם הפרויקט שאנחנו נמצאים פה אתו היום, הוא "פרויקט 12 הדקירות", שנועד להעלות את המודעות למחלה, חודש נובמבר כולו מוקדש למודעות למחלת הסוכרת ולסוכרת הנעורים, וב-14 בנובמבר, גם יצוין היום הבינלאומי.

גילה גמליאל: אני רוצה להתחיל עם מאי.

גילה גמליאל: בבקשה, הבמה שלך.

<אורלי בן-עמי: ספרי, מה זה להיות ילדה סוכרתית.

<אורלי בן-עמי: ספרי מה את עושה במהלך היום.

<מאי בן-עמי: אני בסך-הכול ילדה רגילה.

גילה גמליאל: בת כמה את, מאי, ואיפה את גרה?

<אורלי בן-עמי: היא קצת מתרגשת.

<קריאה: אורלי, את יכולה להתחיל.

<אורלי בן-עמי: אני אורלי, אימא של מאי, מאי בת תשע וחצי.

<אורלי בן-עמי: ההתנהלות היא כזאת – כפי שראיתם עכשיו, יש בדיקות שעושים במהלך היום, וביום כזה מרגש יש קצת יותר בדיקות, כי הסוכר קצת יותר גבוה, כי ההתרגשות גורמת לו לעלות.

<אורלי בן-עמי: ויש ימים בהם הסוכר מאוד נמוך, ואז צריך נורא להיזהר שהוא לא יהיה נמוך מדי, כי זה יכול להביא למצבים מסוכנים.

<אורלי בן-עמי: לא שהגבוה כל-כך טוב, אבל קל יותר להתמודד אתו, נקודתית.

<אורלי בן-עמי: למאי יש מגבלות, שלא תמיד אפשר לאכול מה שהיא רוצה.

<אורלי בן-עמי: היא יכולה לקום בבוקר, ולהגיד, נורא בא לי פנקייק הבוקר, אבל הסוכר נורא גבוה, אז אי אפשר, אז צריך לאכול סלט ירקות, ובזה לגמור את הארוחה, או דברים שאין בהם פחמימות.

<אורלי בן-עמי: בכלל, כל דבר שנכנס לפה, צריך לדעת מה הערך הפחמימתי שלו, לדעת לעשות את הספירה שלו.

<מאי בן-עמי: הערך הסוכרי שלו.

<אורלי בן-עמי: הערך הסוכרי והערך הפחמימתי זה אותו דבר.

<אורלי בן-עמי: הפחמימה מתפרקת לסוכר, חשוב לדעת.

<אורלי בן-עמי: עכשיו המכשיר שלה יודע לעשות את החישוב, כמה בדיוק צריך לעשות אינסולין.

<אורלי בן-עמי: לפני זה אנחנו היינו עושים את החישובים לבד.

<יהודית גידלי: כשאת אומרת מכשיר, היא צריכה לדקור את עצמה כדי לבדוק.

<אורלי בן-עמי: היא צריכה לדקור את עצמה בשביל לבדוק את הסוכר, כן.

גילה גמליאל: כמה פעמים ביום?

<אורלי בן-עמי: הדקירות האלה זה שבע-שמונה פעמים ביום, משהו כזה, זה בערך אחת לשעתיים.

<מאי בן-עמי: זה תלוי.

<מאי בן-עמי: זה די תלוי בסוכר.

<אורלי בן-עמי: בדיוק.

<אורלי בן-עמי: אם הוא מאוד גבוה, אנחנו רוצים לדעת שהוא יורד, אז אנחנו עושים יותר בדיקות.

<אורלי בן-עמי: אם הוא מאוד נמוך, ואנחנו רוצים לדעת שהוא עולה, אז אנחנו עושים יותר בדיקות.

<מאי בן-עמי: אבל אם הוא באמצע?

<אורלי בן-עמי: אם הוא באמצע, אז אנחנו מברכים.

גילה גמליאל: איך ידעתן שלמאי יש סוכר נעורים?

<אורלי בן-עמי: היא רצה לשירותים הרבה פעמים.

<קריאה: באיזה גיל היא אובחנה?

<אורלי בן-עמי: קצת לפני גיל ארבע.

<אורלי בן-עמי: והיא שתתה המון-המון מים, המון, גלונים של מים.

<אורלי בן-עמי: אני ספציפית ידעתי שזה זה, איך שזה התחיל.

<אורלי בן-עמי: לא הגענו למצב מסוכן אפילו, כי ידעתי מה זה סוכרת , מהן התופעות ולמה לחכות, כי לסבא היה סוכרת.

גילה גמליאל: סוכרת זה עניין תורשתי?

<אורלי בן-עמי: סוכרת נעורים לא כל-כך תורשתית.

<אורלי בן-עמי: לאבא שלי היה סוכרת מסוג 2, אבל התופעות היו אותן תופעות.

<אורלי בן-עמי: אז מיד הלכנו לעשות בדיקה, ראינו שזה סוכר גבוה, היינו צריכים להתאשפז, לקבל את האינסולין, וכל החיים משתנים אחרי זה.

<אורלי בן-עמי: זה עולם חדש.

גילה גמליאל: דוקטור חוליו וינשטיין ייתן לנו קצת יותר סקירה בפן המקצועי של התחום.

<חוליו וינשטיין: התסמינים שאימא של מאי דיברה עליהם, לגבי זה שהיא עושה הרבה פיפי, ושהיא צמאה מדי, אלה בעצם תסמינים שמפריעים לחולה, אבל הם לא מסכנים אותו, וזאת לא הסיבה שבעטיה אנחנו מטפלים בסוכרת.

<חוליו וינשטיין: ערכים בלתי-תקינים של סוכר לאורך שנים, הם אלה שפוגעים, בסופו של דבר, בכלי הדם, וכלי דם יש בכל מקום בגוף, ולכן כל איבר בגוף עלול להיפגע כתוצאה מחשיפה לרמות סוכר בלתי-תקינות לאורך שנים.

<חוליו וינשטיין: האיברים שאנחנו יודעים שנפגעים יותר בדרך-כלל, הם: העיניים, הכליות, המוח, הלב, הרגליים.

גילה גמליאל: יש אפשרות למנוע את המחלה מראש?

<חוליו וינשטיין: זה בדיוק העניין – ככל שרמות הסוכר יהיו מנורמלות, יהיו תקינות, לאורך שנים, הסיכוי להיפגע מהסוכרת קטֵן.

<חוליו וינשטיין: אפשר לומר וצריך לומר, שסוכרת היתה מחלה – לפני עשר, עשרים ושלושים שנה בוודאי – הרבה יותר קשה, והיום, היכולת שלנו להתמודד אתה היא קלה יותר.

<חוליו וינשטיין: יחד עם זאת, זה עדיין מחייב את המשפחה להירתם, בוודאי כשמדובר בילדה קטנה כמו מאי, על-מנת לחיות עם הסוכרת.

<חוליו וינשטיין: צריך לדעת לחיות עם הסוכרת, ואפשר לנצח אותה.

<חוליו וינשטיין: זה לא קל.

<חוליו וינשטיין: לי יש חולה שהיא היום בת 90 כמעט, ויש לה סוכרת מגיל שבע-שמונה, והיא היתה בין הראשונות בעולם שקיבלה אינסולין.

<חוליו וינשטיין: היא בריאה לחלוטין, והיא מתנדבת, והיא חיה, והיא מצוינת.

<חוליו וינשטיין: זאת אומרת, היא הוכחה שאפשר.

<חוליו וינשטיין: אבל זה דורש, קודם כל, היערכות של משרד הבריאות, קופות החולים, בתי-החולים, ולהשקיע במיוחד באדם עצמו שלוקה בסוכרת.

<חוליו וינשטיין: אם נותנים לו את הכלים להתמודד מול כל האתגרים האלה, הוא מצליח הרבה יותר.

גילה גמליאל: מה בדבר התורשתיות?

<חוליו וינשטיין: אנחנו מדברים בגדול במגיפה, ואנחנו מתייחסים יותר למחלת הסוכרת של המבוגרים, סוג 2, שזאת מחלה מאוד שכיחה.

<חוליו וינשטיין: יש בישראל, כפי שציינת, כחצי מיליון אנשים עם סוכרת, ויש עוד כחצי מיליון שיש להם סוכרת והם לא יודעים.

<חוליו וינשטיין: ומילת המפתח, בכל מה שקשור בסוכרת, אולי בכלל ברפואה, היא: מוקדם – צריך לאתר מוקדם את האנשים האלה.

<חוליו וינשטיין: פרופסור ארדון רובינשטיין שיושב לידי, הוא היום יושב-ראש האגודה לסוכרת, והוא התחיל לנהל מסע למניעת סוכרת, על-מנת למנוע סוכרת, ואפשר למנוע סוכרת.

<חוליו וינשטיין: צריך לאתר בזמן את האנשים, לפני שהם לוקים בסוכרת.

<חוליו וינשטיין: צריך לזכור שזאת מחלה שלא כואבת.

<חוליו וינשטיין: אם מישהו לא בודק את עצמו, הוא יכול לחיות גם עשר שנים עם סוכר גבוה ולא לדעת מזה בכלל, אבל הנזקים מתרחשים.

<חוליו וינשטיין: ולכן זה כל-כך חשוב לאתר מוקדם את האנשים על-מנת למנוע את זה.

גילה גמליאל: עכשיו נשמע את פרופסור ארדון רובינשטיין, שידבר אתנו על המניעה, כי זה בעצם חלק מהאתגרים.

<ארדון רובינשטיין: אין ספק שהאתגרים הרציניים של המוסד שאנחנו יושבים בו, הוא לעזור לנו למנוע את הסוכרת, והדרך הראשונה והכי טובה, היא מניעת השמנה בילדים ומבוגרים.

<ארדון רובינשטיין: קודם כל, בילדים, כי אנחנו יודעים שאחד משלושה ילדים שמנים יהיה לו עד גיל 40 סוכרת סוג 2.

<ארדון רובינשטיין: כן, המספרים מפחידים.

<ארדון רובינשטיין: אנחנו אומרים שב-2030, יהיו לנו כאן, בארץ, 12.5% מהאוכלוסיה עם סוכרת.

<ארדון רובינשטיין: אנחנו יכולים לשנות את זה.

<ארדון רובינשטיין: אם אנחנו נמנע מהילדים – בכלל לא להכניס למוסדות חינוך משקאות מתוקים, לאסור בחוק שיכניסו את זה - - -

<יהודית גידלי: נא לקחת דוגמה מוועדת החינוך – כפי שאתה רואה, אין פה שום משקה ממותק.

<ארדון רובינשטיין: אבל ראיתי במזנון את המקרר שלכם, הכול משקאות מתוקים.

<יהודית גידלי: זה לא שלנו.

<ארדון רובינשטיין: של הכנסת, סליחה.

<ארדון רובינשטיין: הכול ופלות.

<ארדון רובינשטיין: ומחברי הכנסת שהסתכלתי, אני יכול להגיד לך בעין בלתי מזוינת, שחלקם סוכרתיים, אם הם לא יודעים, או כן יודעים.

גילה גמליאל: אז רגע, מה מצבי בכוח?

<יהודית גידלי: באמת?

<ארדון רובינשטיין: כן.

גילה גמליאל: אוי ואבוי.

<יהודית גידלי: יש פה רופא של הכנסת, אני רצינית עכשיו - - -

<חוליו וינשטיין: אנחנו מכירים אותו, דוקטור ליפשיץ, הוא חבר שלנו.

<יהודית גידלי: דוקטור יצחק ליפשיץ, ותפנה אליו אולי להעלות את המודעות.

<יהודית גידלי: אתה אומר שהכי חשוב זה למנוע.

<חוליו וינשטיין: הוא מודע, הוא מודע.

<ארדון רובינשטיין: אבל אנחנו לא מעוניינים בחברי כנסת, אנחנו מעוניינים בעם, ולכן אנחנו צריכים לעשות פעילות בעם.

גילה גמליאל: אבל אתה צודק בהחלט, שכאן זה צריך להיות, הכנסת כמודל.

<ארדון רובינשטיין: נכון.

<ארדון רובינשטיין: והמודל כאן הוא מודל רע מאוד, איך שאני רואה את הפריג'ידר שעומד בחוץ.

גילה גמליאל: בוועדות אחרות, לא בוועדת החינוך, יש הרבה דברי מתיקה.

גילה גמליאל: היא אומרת שבעקבות הישיבה שהתקיימה בוועדת החינוך, עד כמה המשקאות הקלים אינם בריאים, ועדת החינוך קיבלה החלטה שבניהול ישיבות לא יהיו משקאות ממותקים.

גילה גמליאל: יישר כוח, צריך לאמץ את זה.

<ארדון רובינשטיין: יופי, צריך לעשות את זה עם הילדים; אסור להכניס משקאות מתוקים לבתי-ספר, ומי שיכניס, שהמנהל יקבל קנס כזה שהוא ייקח את הפריג'ידר בעצמו.

<ארדון רובינשטיין: חייבים להכניס ארבע שעות פעילות גופנית בשבוע.

<ארדון רובינשטיין: אי אפשר שהתלמידים שלנו לא עושים שום שיעור ספורט.

<ארדון רובינשטיין: כשאני למדתי היו ארבע שעות בשבוע התעמלות, פעילות גופנית, ובהפסקות היינו רצים כמו מטורפים.

<ארדון רובינשטיין: עכשיו בהפסקות, יושבים על החלק שאני יושב עליו, ולא עושים כלום.

<ארדון רובינשטיין: צריך להכניס פעילות אקטיבית לתוך ההפסקות.

<ארדון רובינשטיין: צריך לעשות לכל הפחות ארבע שעות חינוך להתעמלות וספורט בשבוע.

<ארדון רובינשטיין: במכתב שכתבתי, הן לשר החינוך והן לשר הבריאות, ביקשתי שעה בחודשיים שתהיה לימוד לבריאות, הנחיה איך למנוע סוכרת, איך למנוע מחלות לב - - -

גילה גמליאל: מה, תזונה נכונה?

<ארדון רובינשטיין: לא רק זה.

<ארדון רובינשטיין: זה הכול יחד מצטבר, כדי שילדים ידעו.

<ארדון רובינשטיין: והילדים קולטים, הם כמו ספוג, הם סופגים את הכול ומקיימים את זה.

<ארדון רובינשטיין: ולכן חייבים לעשות את זה, והדבר הוא בעיקר במוסדות חינוך.

<ארדון רובינשטיין: אחר-כך אנחנו צריכים להתמודד עם המבוגרים.

<ארדון רובינשטיין: ומה שאמרתי כרגע לגבי מוסדות חינוך וילדים, נכון גם למקומות עבודה.

<יהודית גידלי: בכנסת מותר לכל עובד שעתיים בשבוע ספורט.

<ארדון רובינשטיין: חייב לעשות, לא שייתנו לו שעתיים בשבוע; שמדריך יהיה אתו שעתיים בשבוע, שיראה אותו.

<יהודית גידלי: יש חדר כושר, ויש אישור לזה.

<ארדון רובינשטיין: כן, אבל כמה משתמשים בזה?

<ארדון רובינשטיין: לא כולם.

<יהודית גידלי: לא מעט.

<ארדון רובינשטיין: לא מעט – לא מספיק.

<ארדון רובינשטיין: זו המטרה, אני רוצה שיחייבו אותם לעשות את זה.

<ארדון רובינשטיין: גם במפעלים גדולים צריך להימנע ממכירת משקאות מתוקים, להימנע מדברי מתיקה, כפי שכאן במזנון של הכנסת יש – להימנע מזה.

<ארדון רובינשטיין: אתם רוצים?

<ארדון רובינשטיין: – תאכלו פירות וירקות.

גילה גמליאל: תודה רבה.

גילה גמליאל: אנחנו נפנה לסמדר יעקובזון, מנכ"לית האגודה לסוכרת נעורים.

גילה גמליאל: בבקשה.

<מדי יעקבזון: שלום לכולם.

<מדי יעקבזון: אל"ף, אני רוצה להודות לבית-ספר "שנקר" שמצא לנכון להעלות מודעות לסוכרת נעורים, ולמעצבים הצעירים שנרתמו.

<מדי יעקבזון: מעל הכול, חשוב לנו להאיר את הזרקור על הילדים האמיצים האלה, ולתת דגש ובמה, ועשיתם שירות נפלא עבורנו, ותודה רבה עבור זה.

<מדי יעקבזון: חשוב מאוד כל הדברים שהרופאים המכובדים פה אמרו.

<מדי יעקבזון: אני לוקחת את זה חזרה שנייה, לצד שלי, לסוכרת מסוג 1, כי אומנם יש דמיון רב וזה אותו איבר, אבל זו מחלה שונה מאוד, וחשוב לי לתת את ההדגשים שקשורים במה שאנחנו מייצגים.

<מדי יעקבזון: מאי מייצגת בצורה מאוד נכבדת את המסר שלנו: ילדי סוכרת נעורים הם לא ילדים מסכנים, הם ילדים רגילים, שקופים לסביבה מבחינת הקושי שלהם, שבעצם נדרשת מהם תחזוקה מאוד קשה ולא ברורה סביב המאבק הזה, לשמור על טווח האיזון, כדי להימנע ממה שנקרא: היפוגליקמיה – ערכי דם נמוכים שמסכנים אותם במיידית, ומהיפרגליקמיה – ערכי סוכר גבוהים, שמסכנים אותם בעתיד, וסביב זה כל החיים שלהם מתנהלים, כי הגוף זה לא מכונת מיץ גזר; למרות שמודדים שמונה פעמים סוכר בדם, ומזריקים ארבע פעמים אינסולין, לגוף יש את ההתנהלות שלו, וכל רגע יוצאים מאיזון, והמאבק שלהם זה המירוץ סביב האיזון הזה, והוא מירוץ קשה.

<מדי יעקבזון: אני מצטרפת לחוליו ולפרופסור המכובד, בבקשה ובציפייה שתהיה חברה שמתנהלת בריא.

<מדי יעקבזון: אני רוצה להדגיש שסוכרת נעורים היא מחלה אוטו-אימונית, היא לא נגרמת מכל הדברים שצוינו כרגע.

<מדי יעקבזון: הילדים האלה הם לא ילדים מוזנחים שאכלו לא נכון, או שתו לא נכון.

<מדי יעקבזון: זו מחלה שנכפית עליהם, ללא שום קשר להתנהלות שלהם.

<מדי יעקבזון: ביקשתי לפני זה מאורלי, אימא של מאי, לתאר רק דוגמה קטנה אחת כדי להסביר את הדרמה של ילד סוכרתי ומשפחה סוכרתית, וכמה זה לא ברור לסביבה – מאי הולכת לישון בלילה, מקבלת את זריקת האינסולין שלה, ובמהלך כל הלילה היא לא אוכלת, אין מה שיעלה חזרה את רמות הסוכר.

<מדי יעקבזון: לפעמים זה מוריד אותה נמוך מדי, תוך כדי שינה וזה יכול להיות מצב מסכן חיים אמיתי.

<מדי יעקבזון: ולכן אמא שלה צריכה לקום באמצע הלילה – עם שעון מעורר, או בלי שעון מעורר אם זה כבר ברוטינה – לדקור את האצבע שלה תוך כדי שינה.

<מדי יעקבזון: מאי כבר לא מתעוררת מהדקירה הזאת, ואולי זה מסביר כמה זה מטורף, התחושה הזאת, שילד לא מתעורר מדקירה שדוקרים אותו באמצע הלילה כדי לבדוק שהערכים שלה לא ירדו נמוך מדי, ושהיא לא בסכנה תוך כדי שינה ולא מודעת לזה.

<מדי יעקבזון: ואם, חלילה, היא מגלה שהיא "נמוך" מדי, אז תארו לעצמכם את הסיטואציה – להעיר ילדה בת תשע, ולדחוף לה משהו לאכול תוך כדי שינה, כדי שערכי הסוכר שלה יעלו חזרה, והיא לא תהיה בסכנה.

<מדי יעקבזון: וזה מתאר במשפט אחד את המירוץ סביב ערכי הסוכר הנורמטיביים.

<מדי יעקבזון: אני בהחלט חושבת שלהיות היום סוכרתי, הרבה יותר קל.

<מדי יעקבזון: האינסולינים יותר טובים, הטכנולוגיה יותר טובה, הרבה יותר קל, ועדיין, זו מחלה מתעתעת.

<מדי יעקבזון: מצד אחד, ילדה נהדרת שמתנהגת נורמלי, ומצד שני, צריך כל הזמן לפקח.

<מדי יעקבזון: מאי, תגידי.

<מאי בן-עמי: זה קורה לי שאומנם אני "נמוכה" בלילה, אבל אני לא מתעוררת בגלל הדבר הזה.

<מאי בן-עמי: פשוט, אחד ההורים שלי מכין משקה מתוק, ודוחפים לי את זה לפה בעזרת סוג של בקבוק.

<מדי יעקבזון: זאת הסכנה, שהיא תימצא "נמוך" מדי, שהיא לא תדע ותמשיך לישון, ואז זה יסכן אותה בצורה אמיתית, והיא לא תהיה מודעת לערכים הנמוכים.

<אורלי בן-עמי: היא באופן כללי לא מרגישה את ה"נמוכים" כמעט, אז צריך להיות נורא ערניים, נורא-נורא ערניים.

<אורלי בן-עמי: כי ברגע שמישהו מרגיש ש"נפל" לו הסוכר, אז הוא מכניס משהו מתוק והוא פותר את הבעיה.

<אורלי בן-עמי: כשלא מרגישים את זה, היא מגיעה לערכים נמוכים נורא, של 30, 30 ומשהו; זה נחשב לנורא-נורא נמוך, וצריך לתת משהו מתוק במהירות ולפתור את זה.

גילה גמליאל: חבר הכנסת יעקב אשר, בבקשה.

יעקב אשר: שלום.

יעקב אשר: קודם כל, אני חושב שהדיון הזה הוא חשוב, גם המודעות הציבורית הכללית וגם אולי ויותר חשוב, זה המודעות של הממשלה, של משרדי ממשלה, לגבי צרכים או דברים שצריכים להגיע לעניין הזה.

יעקב אשר: אני אתייחס יותר לקטע של מערכת החינוך, ואני יודע, בתור ראש עיר לשעבר, עד לא מזמן, בבני-ברק, גם את ההתמודדות שמתמודדים; כל שנה היו לנו את הסאגות הקשות האלה לגבי תקצוב של סייעות צמודות לנושאים האלו, שהם נושאים כמעט רפואיים לגמרי, הם לא קשורים בעצם לחינוך, ותמיד היה קושי בעניין הזה, לא בגלל קושי שמישהו במשרד החינוך לא רוצה לעזור, נהפוך הוא – נמצאת פה עירית ליבנה, ואנשים שאני יודע שעומדים מולה בקשר – רק לפעמים, כמובן, השמיכה היא קצרה, וחוסר הוודאות עד תחילת שנת לימודים, ולפעמים כבר בתוך תחילת שנת לימודים – זאת אומרת, יכול להיות מצב ששנת הלימודים התחילה והסייעות עדיין לא אושרו לחלק מהילדים, בגלל שאין מספיק תקציב.

יעקב אשר: קודם כל, העלאת המודעות, ואם גברתי תיקח את זה, ודאי שהמודעות הזאת תגיע לכל פינה פה בבית, זה הדבר הכי ברור.

יעקב אשר: כמו שאין מחלוקת על כך שמשרד החינוך צריך לספק שולחן וכיסא לכל ילד במדינת ישראל, אותו דבר, עבור ילד או ילדה סוכרתיים, סיוע צמוד זה כמו שולחן וכיסא, לגבי מה שהיא צריכה לקבל, אם זה תרופה, אבחון וטיפול במצב מסוג כזה.

יעקב אשר: ולכן, קודם כל, הדבר הזה חייב להיות ברור לחלוטין.

יעקב אשר: משרד החינוך חייב להיערך לזה קודם ולהשאיר תמיד תקציב לדברים האלה, כי לפעמים זה מגיע טיפה באיחור, או מה, והתגובה צריכה להיות מהירה.

יעקב אשר: והרי מה קורה, בסופו של דבר?

יעקב אשר: – ההורים רואים שהרשות המקומית עדיין לא סיימה את ענייניה עם משרד החינוך, כי משרד החינוך עדיין לא סיים את ענייניו התקציביים להביא את המשאב הזה, ואז ההורים בעצמם מתחילים, בצורה כזו או אחרת, לנסות למצוא פתרונות על חשבונם, ואחר כך כל ההתחשבנות הזאת לא טובה.

יעקב אשר: לכן אני חושב שהגברת המודעות, גברתי, צריכה להיות מעבר לציבור, ומעבר להורים ולילדים.

יעקב אשר: היא צריכה להיות גם לנו, נבחרי העם, ולממשלה.

יעקב אשר: דבר נוסף, ואני מדבר גם על סמך מכתבים שהגיעו אלי: אז אל"ף, נושא התקצוב, כפי שאמרתי, שהוא חייב להיות מיידי ובתחילת שנה.

יעקב אשר: דבר שני, יש אפיונים במוסדות מסוימים, אם זה מוסדות חרדים, ואני חושב שהדברים הללו הם נושאים של רוחב.

יעקב אשר: תמיד אני אומר, ילד הוא ילד הוא ילד.

יעקב אשר: ובמקומות שבהם יש יום לימודים ארוך, או יום לימודים ארוך במקומות הרשמיים, או יום לימודים ארוך בפועל, במוסדות החרדיים, שם כבר מאז ומעולם הלימודים נמשכים עד ארבע.

יעקב אשר: אני מכיר סיפור, ועירית ודאי מכירה לא סיפור אחד ולא שניים, בתלמודי תורה שבה לומד ילד, ובשעה 13:00, הסייעת מסיימת את תפקידה, ומאחת עד ארבע הוא נתון לחסדי – אנחנו קוראים לזה: חסדי שמיים, אבל גם השמיים אומרים לנו, תעשו את ההשתדלות שלכם ותעשו מה שצריך.

יעקב אשר: לכן, לדעתי, חייב למצוא פיתרון לדבר הזה, כשילד נמצא במסגרת בית-הספר משעה מסוימת עד שעה מסוימת, הוא חייב לקבל – גם, אגב, אם יש פעילות בבית-הספר לאחר מכן.

יעקב אשר: הרי לא יכול להיות, להגביל את הילדים האלה אם יש טיול או אם יש פעילות אחר-הצהריים, והוא לא יכול להגיע, או שצריך להגיע עם ההורים שלו.

יעקב אשר: וגם תדמיתית, לבוא עם ההורים, כשהאחרים לא, אני חושב שזה לא מוצדק.

יעקב אשר: לכן אני חושב שטוב שמעוררים את הדברים האלה, אבל בואו נהיה אופרטיביים, וננסה לפחות להגיע לפיתרון הדברים האלה.

<יהודית גידלי: אתה מדבר על סייעת בכל שעות הפעילות?

יעקב אשר: כן.

גילה גמליאל: חברת הכנסת יפעת קריב, בבקשה.

יפעת קריב: גם אני מצטרפת לחשיבות הדיון הזה, זה דיון בנושא מאוד חשוב.

יפעת קריב: שמעתי אותך מדברת, לא את כל הדברים שאמרת, וישר זה החזיר אותי למקום – לי יש ילד אלרגי לחלב, ובעצם המשמעות של האלרגנים, והסייעות, והסוכרת, וכל הילדים שנמצאים בתוך מערכת החינוך, ויש להם צורך בריאותי שיוצר בעיה, והבעיה היא בעיקר בעיה תזונתית; זאת אומרת, אפשר לאכול, אסור לאכול, מה מותר לאכול, מה הילדים סביבי אוכלים, איזו עוגה הם מביאים לבית-הספר; פעם אחת, איזה סוכר או לא סוכר, פעם שנייה, אם יש בעוגה הזאת חלב או אין בה חלב; אם נמשיך לצליאק, אם יש בה קמח או אין בה קמח.

יפעת קריב: בעצם, היום אנחנו נמצאים בתקופה שהרבה מאוד ילדים לא יכולים לאכול, לא פיצות, לא גלידות, לא עוגות, לא סנדוויצ'ים, ונמצאים בסיטואציה קשה מאוד, גם למחנכים, וגם להורים.

יפעת קריב: ולפחות במקרה שלנו, כמו המקרה שצוין כאן, זה המקרה של סכנת חיים.

יפעת קריב: כשנמצאים בסכנת חיים, וההורים יוצאים לעבוד, ויוצאים לסדר היום שלנו, אנחנו לא יודעים מה קורה עם הילדים שלנו.

יפעת קריב: עירית, את מכירה אותי, בנושא הסייעות יש לי הרבה מה לומר כבר הרבה שנים.

יפעת קריב: אחת מהמלחמות המרכזיות שלי, כאימא, בסוגיה הזאת, זה היה נושא האחיות בבתי-הספר.

יפעת קריב: והיום, כחברת כנסת, זה נמצא על סדר היום של הסיעה, ושל שר החינוך ושרת הבריאות – נושא אחיות במערכת החינוך, מבחינתי, הוא משהו שאנחנו לוקחים ממש חזק.

יעקב אשר: אגב, זה נופל בין הכיסאות, בין משרד הבריאות, בין משרד החינוך.

יעקב אשר: זה נופל באמצע.

יפעת קריב: אבל לא יכול להיות שהיום בבית-ספר לא יהיה איש מקצוע שיכול לתת זריקה, שיכול לתת כדור, שיכול להזעיק את ההורה; איש מקצוע שיודע שאם לילד או לילדה כואבת הבטן, למה כואבת להם הבטן; מאיזו סיבה, על רקע פסיכולוגי או נפשי, או כי באמת יש מצב בריאותי מסכן חיים.

יפעת קריב: היום, הרבה מהילדים שלנו נמצאים בסוג של הפקרות בתוך מערכת החינוך.

יפעת קריב: זה משהו שאמרתי לפני שנהייתי חברת כנסת, והיום, אחרי, אני משמיעה את זה בצורה הרבה יותר חזקה והרבה יותר חריפה.

יפעת קריב: ומבחינתי זה משהו שיעבור תהליך של שינוי.

יפעת קריב: נושא המודעות למזון, למכירת מזון, זה משהו שאנחנו צריכים להעלות, זה חשוב ביותר; מה יש בתוך מכונות המזון, ואפשר לקחת את זה עוד כמה צעדים קדימה, לסימון התזונתי.

<ארדון רובינשטיין: יש את התג הישראלי של האגודה הישראלית לסוכרת.

גילה גמליאל: רגע, רק לחברי כנסת יש אפשרות להפריע.

יפעת קריב: אני רק אסיים ואומר, שלא מזמן דיברתי עם הבן שלי על מכונות המזון האלה – כי זה שיח שעלה גם עם שר החינוך, מה יש בתוך אותן מכונות מזון – והוא אמר שהרבה פעמים, עד שלא מוציאים את המזון, לא יודעים מה הוא מכיל: איזה קמח, או לא קמח, אם סוכר, או לא סוכר, אם חלב, או לא חלב.

יפעת קריב: לנו כוועדת החינוך, וכחברי כנסת, וכהורים שמודעים לסוגיות האלה יש חובה לקדם תהליכים מהירים מאוד ולהביא לתוצאות מהירות מאוד, יחד עם עירית ליבנה ממשרד החינוך, ועם רות דיין מדר מהשלטון המקומי, ועם צוות שאנחנו מכירים.

יפעת קריב: דבר אחרון, נחשפתי לתערוכה של "שנקר" ולמה שאתם עושים – הבת של דני, אולי, נמצאת כאן?

יפעת קריב: לא, בסדר – זה מרגש ויפה, וכל הכבוד.

<קריאה: תודה רבה.

גילה גמליאל: לא מוחאים כפיים בכנסת ישראל.

גילה גמליאל: אני שומעת את הנתונים די לראשונה, וזה מאוד מדאיג לחשוב שילדים רבים – אם יש למישהו כאן את המספר, בכמה ילדים מדובר מתוך החצי-מיליון, זה נושא שחשוב לדעת.

גילה גמליאל: מישהו יודע?

<יהודית גידלי: הנה, עירית תגיד.

גילה גמליאל: אז תיכף עירית תדבר.

גילה גמליאל: זה נתון אחד שמעלה לי כאן את הסקרנות.

גילה גמליאל: לאחר עירית ידבר רונן לוין מ"שנקר" – זה פרויקט חשוב ביותר, ונכון וראוי, מבחינה ציבורית.

גילה גמליאל: מהדברים שנאמרו כאן על-ידי חברי, נראה לי שנחשוב על גיבוש הצעה משותפת של שלושתנו, לתת מענה לסוגיית הסייעות, ונשמע תיכף את עירית, וביחד נחשוב איך אפשר לעזור לה לקדם את זה.

גילה גמליאל: עירית ליבנה, המפקחת על תחום הבריאות במשרד החינוך, בבקשה.

<עירית ליבנה: תודה.

<עירית ליבנה: אני אעבור על הכול ואגיב על הכול, אבל לגבי הילדים הסוכרתיים, עם סוכרת נעורים, במערכת החינוך, שזו הממלכה בה אנחנו מטפלים – אנחנו מספקים סייעות לכ-600 ילדים.

<עירית ליבנה: ילד סוכרתי שנכנס השנה כבר בגיל שלוש, ומדי יעקבזון, וכולם, יכולים להעיד עד כמה מספרם הוא גדול.

גילה גמליאל: 600 סייעות מתוך כמה?

גילה גמליאל: - - -

<עירית ליבנה: ל-600 ילדים סוכרתיים, השנה החל מגילאי שלוש, לעומת מה שהיה תמיד מגיל חמש.

<עירית ליבנה: השנה הרחבנו כי אפשרנו לילדי גיל שלוש להיכנס למערכת החינוך, עד גיל תשע-עשר בערך, עד שהם מגיעים לעצמאות – ומאי הדגימה פה – אנחנו נותנים סייעת, והיקף הסיוע הוא גדול, רחב, תיכף אני אדבר גם עליו.

גילה גמליאל: יש ילדים שמגיע להם, והם לא מקבלים?

<עירית ליבנה: אין ילד סוכרתי שפנו עבורו, בגילאים שלוש עד עשר, שלא מקבל.

<עירית ליבנה: אין דבר כזה.

<עירית ליבנה: אם הוא לא מקבל, סימן שמישהו התרשל – או שההורה לא פנה, או שהרשות לא פנתה.

<עירית ליבנה: זה בקריטריון הראשון של נושא הסייעות, כי ילד הוא או סוכרתי או לא סוכרתי, ותיכף נדבר על הרגישויות.

<עירית ליבנה: אבל אין פה שחור ולבן.

<עירית ליבנה: ההבדל יכול להיות בהגעה לעצמאות – אז אם הוא לא "נגמל" מהשירות הזה, שאנחנו מעמידים לרשותו, ושיש לו גם פן חברתי ותלותי, וזה לא רק הרוגע של ההורה.

<עירית ליבנה: ילד בכיתה ד' זה בן-אדם, וכשיש לידו "נני" כזאת – איך אנחנו עובדים גם מבחינה חברתית.

<עירית ליבנה: ולכן השאיפה שלנו ושל ההורים והמטפלים, שיגיעו, קודם כל, לעצמאות, כי בסך-הכול הם ילדים רגילים לכל דבר.

<עירית ליבנה: אסור להגביל אותם בהשתתפות בפעילות, וחוזר המנכ"ל שלנו, שלי – אין להתנות: תצא עם אימא, תצא עם אבא.

<עירית ליבנה: חד-משמעית לא.

<עירית ליבנה: אנחנו אומרים, לגבי הבוגרים שביניהם, אם יש טיול שמערב הליכה, מדבר יהודה וכולי, תתייעצו עם הרופא, אישור שאכן אתם יכולים ומסוגלים.

<עירית ליבנה: לא מתנים, זה היה, אנחנו משפרים את זה גם לגבי הבוגרים שבהם.

<עירית ליבנה: הם יוצאים לגדנ"ע, למחנות צה"ל, עם כל מה שמשתמע מזה.

<עירית ליבנה: זאת אומרת, לא מונעים, להיפך, מעודדים.

<עירית ליבנה: הסביבה היום, גם במערכת החינוך, גם בקרב עובדי ההוראה, מכירה יותר את התופעה, מקבלת את זה יותר.

<עירית ליבנה: לצערנו הרב, יש לנו הרבה מאוד מוסדות חינוך שיש בהם חולים, וברגע שנתקלים, יודעים.

<עירית ליבנה: לעובד הוראה לילד עם סייעת יש היתר לתת טיפול תרופתי, מה שלא היה לאחיות בית-ספר, שלא נותנות, לא אקמול ולא טיפול.

<עירית ליבנה: עובד הוראה – הסדרנו את זה, שאם יש מצב וצריך להתערב, עם מסמך מרופא ומסמך הורים, מותר לעובד הוראה להציל חיים ולתת טיפול.

<יהודית גידלי: חובה עליו.

<עירית ליבנה: חובה, זה ברור, אבל גם משפטית הסדרנו את זה.

<עירית ליבנה: לא שכולם רצים ונעמדים כמתנדבים, גם עם זה יש לנו בעיה, והמודעות תהיה – אבל הסדרנו את זה אפילו משפטית לגבי עובדי הוראה, כך שאי אפשר לעמוד מול ולראות.

<עירית ליבנה: נכון שזה תהליך.

<עירית ליבנה: אנחנו מעודדים הסברה, שבכל מוסד או כיתה שיש בהם ילד סוכרתי, תהיה הסברה.

<עירית ליבנה: גם האגודה עוזרת, גם המרפאות עוזרות, גם ההורים לילדים האלה עוזרים, כדי להסביר בצורה נרחבת יותר לילדים – הילדים עושים את זה המון – להורים, ולעובדי ההוראה, מה זה אומר, ילד חולה סוכרת.

<עירית ליבנה: אני מוכרחה הערה אחת לגבי הסייעות: בתש"ע, לפני ארבע שנים, כשהנושא הזה הועבר אלינו, התקצוב של המדינה פה – ואני חושבת שגם כשעושים טוב, צריך לומר, ולא רק להגיד מה חסר – היה 3,200,000.

<עירית ליבנה: השנה הוא 51 מיליון שקל.

<עירית ליבנה: רבותי, אני חושבת שזה עוול למשרד הבריאות, למשרד החינוך, לשלטון המקומי ולרשויות ולאוצר, שאנחנו מתקווצ'צ'ים אתו כל הזמן – אם ניתנו השנה 51 מיליון ככספי סיוע מתקציב משרדי הממשלה, יש להגיד גם על זה מילה טובה.

<עירית ליבנה: הניסיון הנוסף שלנו, לגבי הסוכרתיים והילדים הרגישים הוא להתאים, וזה רק תקציב, זה ברור, את שעות הסיוע לשעות הלימוד של הילד.

<עירית ליבנה: זה אומר, לעשות לכל ילדי הסוכרת או הרגישויות שבגן, ועל-פי "אופק חדש" גן הילדים הוא שש שעות, את ההשלמה לשש שעות.

<עירית ליבנה: יול"א, יוח"א, כל ההגדרות למיניהן שהמדינה או רשות האריכו – אני לא מדברת על בחירת הורים, בואו נהיה לגמרי ריאליים – ברגע שהמדינה או רשות, שמבחינתנו היא כמו מדינה, מאריכה פורמלית את יום הלימודים, אנחנו עושים ניסיון שאלה שצריכים את כל היום, כי הילד הסוכרתי בכיתה ד' מקבל שעתיים כגמילה, לא יורחב, כיוון שאנחנו רוצים עוד שעה.

<עירית ליבנה: אבל הקושי הגדול יותר והשאיפה שלנו הם הצעירים שבהם, שאנחנו נותנים חמש שעות מתוך היסטוריה ותקציב, להרחיב ולהתאים את זה לשעות הלימודים שהמדינה, פורמלית, מחייבת אותם להיות בבית-ספר או בגן.

<עירית ליבנה: שיתוף הפעולה עם האגודה לסוכרת נעורים, ועם כל האנדוקרינולוגים והמרפאות, הוא מצוין, ואנחנו מתייעצים המון פעמים עם הרופא המטפל, כי נניח בכיתה ה' לא, אז אנחנו מרימים טלפון, אנחנו מהוועדה, מתייעצים עם הרופא האנדוקרינולוג, ואומרים, תשמעו, תעשו, תנסו.

<עירית ליבנה: יש בינינו דיבור מאוד ישיר ומאוד מקצועי, והרבה מאוד דברים נפתרים, גם מול הרשויות ובעיקר מול הצוותים המטפלים, ויש עובדות סוציאליות במרפאות.

<עירית ליבנה: יש דו שיח כל הזמן, מאוד יפה, ומאוד פורה ומאוד מכוון, גם לילדים, גם להורים וגם לצוותים החינוכיים.

<עירית ליבנה: רבותי, גננת או מורה שיש לה ילד סוכרתי, זה לא מובן מאליו שהיא תשלוט במצב והיא תדע.

<עירית ליבנה: לכן זה תהליך משולב.

<עירית ליבנה: אני מוכרחה מילה אחת למניעה, מתוך זה.

<עירית ליבנה: בכנסת הקודמת עבר החוק לפיקוח על המזון, התזונה.

<עירית ליבנה: הוא יובא לשולחן ועדת החינוך לקריאה שנייה ושלישית, הוא עבר חוק הרציפות, ואז כל מה שהוזכר פה לגבי המשקאות – כי יש נוהל שלנו, הוא לא מיושם כי הקיוסקאי זה לא מנהל בית-ספר, ולא מנהל ייתן עונש או יקבל.

<עירית ליבנה: זה מפעיל הקיוסק, זו הרשות שנותנת את הרישיון.

<עירית ליבנה: הגענו למצב שרק בחקיקה יצליח החזון של כולנו שיהיה פיקוח.

<עירית ליבנה: צ'יפס ופיתה לא צריך לאכול בבית-ספר, רבותי, אפשר כריך בריא.

<עירית ליבנה: כל זה יהיה בעקבות חקיקה שצריכה לעבור פה לקריאה שנייה ושלישית, בוועדת החינוך, ואז יהיה פיקוח שלנו, של משרד החינוך - - -

גילה גמליאל: כן, זה בהחלט.

גילה גמליאל: אבל עניין הספורט, לא יעזור כאן - - -

<עירית ליבנה: קודם כל, יש שעתיים.

<עירית ליבנה: אנחנו מובילים עם משרד הבריאות ומשרד הספורט, קודם כל, את התוכנית הלאומית שנקראת: "אפשריבריא", שמדברת על כל הנושא של פעילות גופנית, של ללכת לבית-ספר ברגל, כי ההורים מוכנים עם האוטו גם לעלות לקומה שלישית לפעמים.

<עירית ליבנה: אנחנו מכירים את זה.

<עירית ליבנה: או: נשק וסע, איזה מין דבר מופלא.

<עירית ליבנה: עזבו רגע את השעה.

<עירית ליבנה: אנחנו חושבים שילד צריך לעשות 60 דקות פעילות גופנית כי אלה ההמלצות, אז הוא יעשה את זה בשיעור והוא צריך לעשות את זה בהפסקה, והוא צריך ללכת לבית-ספר, הוא צריך לעשות את זה בסביבה, בתנועת הנוער.

<עירית ליבנה: זאת אומרת, יש פה גיוס של כולם, ואני מקבלת את – לא השעה הנוספת הזאת, שהמחיר שלה הוא מאוד יקר, מבחינה כלכלית, והתוצרת, היעילות שלה – שנינו היינו רוצים לראות פעילות גופנית, שירקדו כל הפסקה, אז לזה אנחנו מכוונים.

<עירית ליבנה: ויש היום גם בתוך המערכת, אבל בעיקר בתוכנית שבעקבות החלטת ממשלה, "אפשריבריא", תוספת של לאכול בריא, להיות בתנועה ולהיות מאושר.

<עירית ליבנה: וזה מה שהמדינה מובילה, רק שאנחנו צריכים את כולם.

גילה גמליאל: שאלה לחבר הכנסת יעקב אשר, בבקשה.

יעקב אשר: לא באנו בביקורת.

יעקב אשר: התקציבים באמת גדלו, כי גם הצרכים גדלו, וגם המודעות גדלה, ובעבר לא היו נותנים סייעות לכולם, והיום יותר.

יעקב אשר: זאת אומרת, אני מקווה שזה מושלם, אז זה בסדר.

יעקב אשר: אני שואל שאלה אחת:

יעקב אשר: האם יש הבדל בין בתי-הספר "מוכר שאינו רשמי" - - -

<עירית ליבנה: ממש לא, וזה אחד הדברים שכל פעם שואלים אותי: אז לת"תים את נותנת?

<עירית ליבנה: אצלנו ילד סוכרתי הוא ילד, וזה מועבר ממינהל התשלומים ישירות לרשות שמעסיקה, ולא משנה באיזו מסגרת בית-הספר.

<עירית ליבנה: זה אחד הדברים שהגענו אליהם חזק מאוד.

יעקב אשר: כן, כי אמרת קודם לגבי בית-הספר, יוח"א, או דברים מהסוג הזה, שאין אותם דווקא במוסדות - - -

<עירית ליבנה: אני סייגתי את דברי.

<עירית ליבנה: השלמת הסיוע תהיה בהתאם להחלטות.

<עירית ליבנה: כל מה שמשפטית, המדינה, וזה הלשכה המשפטית תגיד לנו, מה כן, כי אם יש הארכה של יום לימודים בגלל רשת מסוימת או מה, ואם משפטית זה לא יעבוד, את זה אני משאירה פתוח.

יעקב אשר: אבל צריך לבדוק את הסוגיה הזאת, כי זה "גזור-הדבק".

<עירית ליבנה: כל מה שקשור לחקיקה או להחלטות ממשלה, מה שהוא משפטי, הלשכה משפטית שלנו אכן תאשר.

<עירית ליבנה: אבל המטרה היא לעשות השלמה והתאמה למען הילדים.

יעקב אשר: עוד שאלה אחת לגבי הצהרונים:

יעקב אשר: האם בארוחות החמות יש התייחסות לילדים - - -

<עירית ליבנה: חוזר המנכ"ל שלנו מדבר על זה שלילד הסוכרתי קל יותר בנושא של ארוחת הצהריים.

<עירית ליבנה: הבעיה היא לגבי הרגישויות.

<עירית ליבנה: יש נוהל של GMP, זה תקן של משרד הבריאות, שיצרן, ספק קייטרינג כזה, כדי לייצר מנת מזון מותאמת, הוא חייב תו תקן של משרד הבריאות.

<עירית ליבנה: תו התקן היחיד שניתן הוא לנושא גלוטן לילדי הצליאק.

<עירית ליבנה: זאת אומרת, ילד צליאק יכול לקבל ומקבל ארוחה מותאמת.

<עירית ליבנה: הרגישויות לאגוזים, שקדים – ממש לא, כי אין ספק שמוכן לעמוד בדרישות, ואנחנו לא ניתן להאכיל ילד מטעם המדינה או מטעם רשות כשאין לנו ביטחון שהוא לא ייפגע מזה.

<עירית ליבנה: ופה יש לנו עדיין ויכוחים, גם עם ההורים, שנדמה שאפשר.

<עירית ליבנה: אבל ללא GMP של משרד הבריאות, לא תינתן מנת מזון מותאמת.

גילה גמליאל: חברת הכנסת יפעת קריב, בבקשה.

יפעת קריב: עירית, לגבי עובדי ההוראה שמורשים לתת את הטיפול התרופתי – מי הם אותם עובדי הוראה?

יפעת קריב: האם זה מורה, מחנך?

יפעת קריב: והאם תמיד יהיה בבית-ספר עובד הוראה שמורשה לתת טיפול?

יפעת קריב: זאת אומרת, שזה לא עובד הוראה ביום חופש או עובד הוראה בשנת שבתון.

<עירית ליבנה: קודם כל, היו לנו מאבקים רציניים מאוד עם ארגוני המורים – בואו נדבר גלויות – כשהם אמרו לא, ואנחנו אמרנו כן, כי בהתחלה חוזר המנכ"ל שלנו דיבר על כן, ואז הם קיבלו הנחיות לא, אפילו לא לשים משחה.

<עירית ליבנה: עזבו רגע להזריק, שזה מפחיד למי שלא מיומן, אנחנו מדברים על טיפול מינימלי שכל אחד מאתנו עושה כהורה, כילד, כשכן.

<עירית ליבנה: ואז הגענו אתם להסכמה בחוזר המנכ"ל, שאם הפנייה היא של ההורה אל עובד ההוראה, ואם הוא נענה, חייב להיות מסמך רופא ומסמך הורה.

<עירית ליבנה: זאת אומרת, זה מעוגן, כי הרופא שנותן את ההנחיה לוקח את האחריות על התווית הטיפול, וההורה מאפשר, זו הזרוע הארוכה של ההורה.

<עירית ליבנה: אי אפשר לחייב – בואו נהיה ריאליים – נכון להיום, אי אפשר לחייב עובד הוראה לעשות את זה.

<עירית ליבנה: כשאנחנו הצענו שיהיה כל פעם, היו התנגדויות של ארגוני המורים.

<עירית ליבנה: זאת אומרת, שמה שצריך כשיש ילד סוכרתי או ילד רגיש למזון, או מכל סיבה שהיא, אנחנו מוצאים בבתי-הספר ובגני הילדים את האדם שייתן את המענה, וזה לא בחקיקה או בנוהל, לזה לא הגענו שיהיה כתוב.

<עירית ליבנה: כשהגענו, אז הסתדרות המורים השביתה את מערכת החינוך, והיינו צריכים לבטל את ההוראה הזאת.

<עירית ליבנה: זה היה לפני שמונה או עשר שנים.

<מדי יעקבזון: גם רן ארז יצא לאחרונה עם הוראה למורים לא לעשות את זה, לא לשתף פעולה.

<עירית ליבנה: בבקשה, בבקשה.

<עירית ליבנה: רן ארז זה ארגון המורים.

יפעת קריב: אני לא מכירה את ההוראה של רן ארז, אני אשמח לשמוע עליה, כי זה דבר משמעותי מאוד.

יפעת קריב: זאת אומרת, חייב להיות בן-אדם שיוכל לתת את הזריקה בשעת אמת.

<עירית ליבנה: יש לנו עוד מה לעשות.

<עירית ליבנה: זה ברור לנו.

<מדי יעקבזון: רן ארז יצא עם הוראה לפני שנה - - -

גילה גמליאל: רגע, סליחה, אנחנו לא נפתח את זה לשיח.

גילה גמליאל: מחכה בינתיים רונן לוין, מרצה ב"שנקר" – זכות הדיבור שלך.

<רונן לוין: צהריים טובים, ואני חייב להגיד שאנחנו נורא-נורא שמחים להיות פה.

<רונן לוין: אפילו המחשבות שלי בזמן הדיון פה, בין המקום שאימא של מאי ומאי דיברו, והאנשים המכובדים שיושבים פה, המחשבות שלי נודדות גם ברמה האישית, שאני יודע שיש לי ילד בן ארבע, ואני חייב להגיד שאני יוצא היום בן-אדם חדש מהסיפור הזה.

<רונן לוין: זה ברמה האישית.

<רונן לוין: שבוע המודעות למחלת הסוכרת מתחיל, מבחינתי, בתור איש חינוך, דווקא במקום האישי מאוד שבו לילדה בגילה של מאי יש מודעות אישית, ודיסציפלינה ומשמעת, לכל דבר שהיא מכניסה לפה.

<רונן לוין: זה מרגש אותי ברמה של החינוך, והמקום שבן-אדם מודע לכל מהלך שהוא עושה עם עצמו במהלך היום.

<רונן לוין: מאז ומעולם, לאנשי הרפואה המכובדים היה תפקיד מאוד-מאוד חשוב לדבר על המחלה הזאת בצורה פרגמטית ועניינית.

<רונן לוין: ולנו, לאנשי החינוך שעוסקים בתרבות, עיצוב ואומנות, תמיד היה איזשהו מקום בחברה לבטא את שאר הרוח, ושאר הרוח זה דבר חשוב מאוד ברמה של הזדהות, ותמיכה, ותמיכה מוראלית.

<רונן לוין: קיבלנו את הפנייה של האגודה לסוכרת נעורים, דרך הגברת עליזה זאנה, וכשאתה מקבל פנייה כזאת, אתה לא בוחר להיות פה, זה בוחר אותך, ובגלל זה נורא חשוב להיות פה.

<רונן לוין: פנינו לבוגרים טריים של "שנקר" שסיימו ממש עכשיו, ויושבת לצדי עדי בקשי שהיא בוגרת טרייה שלנו, והיא מעצבת אופנה, ונעמה שהיא דוברת "שנקר" שאיתרה את מאי דרך הפייסבוק.

<רונן לוין: זאת אומרת, זה היה מהלך ממש אקטיבי לעשות את זה, ובמהלך השבוע הקרוב יתקיים עוד אירוע גדול מאוד של תצוגת אופנה, ועדי בקשי, ברוח התנדבותית יוצאת-דופן, תארח את מאי בסטודיו שלה.

<רונן לוין: המקום שלנו, בתור אנשי רוח, היה לתת את הרוח הגבית ולדבר על התרומה לקהילה ברמה המאוד-מגבה וההזדהות.

<רונן לוין: בעבודה של מעצבי אופנה יש תמיד ביטוי של שמחה, שמחה ביצירה, שימוש בצבע, ואז במקום הפרטי והאישי מאוד, בכל פעם שמאי תצטרך לדקור את הדקירה הראשונה, והשנייה והשמינית באותו יום – אני מניח שבתור בן-אדם בוגר, יש תמיד איזו התכווצות קטנה, זו לא פעולה נעימה מאוד – ואולי במקום לחשוב על הפעולה הזאת, בוויז'ן הויזואלי יהיה לה את הדגמים שמופיעים על הבורד בחוץ, ואת המפגש המקסים שיהיה לה בימים הקרובים עם עדי בקשי, ואת תצוגת האופנה.

<רונן לוין: אני חושב שזה התפקיד שלנו, שאר הרוח, ואני מקווה שאנחנו צובעים את הדיון הזה גם בצבע יותר אופטימי.

<רונן לוין: ובעצם, שהמחלה תעבור לך כל החיים כמשהו שאת נושאת אותו, אבל כפי שאמר הפרופסור קודם, ונורא שמחתי לשמוע את זה – הוא אמר, האישה בת ה-90 היא בריאה לחלוטין, מבחינתי.

<רונן לוין: זאת אומרת, ההתנהלות היא התנהלות של אדם שנושא את המחלה, אבל בהתמודדות המנטלית זו התמודדות של בן-אדם בריא.

<רונן לוין: בגלל זה אנחנו נמצאים פה היום.

<רונן לוין: תודה רבה לכם.

גילה גמליאל: יופי, תודה רבה.

גילה גמליאל: יש עוד מי שנמצא בחדר ולא דיבר, ומעוניין או מעוניינת לדבר?

<רות דיין: רות דיין, מהמרכז לשלטון מקומי.

<רות דיין: אני רק אומר שאני מתחברת לכל הדברים שעירית ליבנה אמרה.

<רות דיין: עשינו תהליך ארוך מאוד, יפעת הובילה אותו עוד כשעבדה אתנו במרכז השלטון המקומי, ואנחנו מברכים על התהליך, ועל הרצון להאריך את זמן הסייעת ליום הלימודים, אם זה תנאי נדרש, ואנחנו מברכים על זה.

גילה גמליאל: בבקשה, משפט, ממש בקצרה.

<מדי יעקבזון: אני רוצה להגיד משפט אחד: אל"ף, אני מאוד מודה לכם על התמיכה, תמיכה חשובה מאוד, שנשמעה פה.

<מדי יעקבזון: אני עומדת מאחורי מה שעירית ליבנה אומרת.

<מדי יעקבזון: אנחנו בשיתוף פעולה חשוב מאוד, גם עם השלטון המקומי, כדי להימנע מכל מיני בעיות שנותרות ולא תלויות במשרד החינוך, תקציבים ודברים נוספים.

<מדי יעקבזון: אנחנו מנסים לקדם חקיקה בנושא כדי שהתקציב יהיה מעוגן בתקציב הממשלה.

<מדי יעקבזון: אם באת עם כזאת רוח של עניין ונכונות, אני אשמח לתמיכתכם, זה יכול לפתור הרבה דברים.

גילה גמליאל: אני מודה לכל הנוכחות והנוכחים, ולעליזה על היוזמה המבורכת.

גילה גמליאל: הוועדה מברכת, ראשית, את משרדי הממשלה על העלאת התקציב לסייעות, ויש לוודא שיינתנו סייעות לכל הילדים הנזקקים לכך, במשך כל שעות הפעילות.

גילה גמליאל: הוועדה גם קוראת למשרד החינוך ולמרכז השלטון המקומי להפסיק את מכירת המזון, או המשקאות הלא-בריאים, בבתי-הספר.

גילה גמליאל: הצעת חוק בנדון נמצאת על שולחן הוועדה, והיא תדון בו בקרוב.

גילה גמליאל: הוועדה קוראת למשרדי הממשלה השונים להעלות את המודעות למחלת הסוכרת, הן בילדים והן במבוגרים.

גילה גמליאל: הוועדה קוראת לבתי-החולים ולקופות החולים להיערך לטפל במחלה, ובעיקר לאתר את המחלה מוקדם ככל האפשר, ולבצע פעולות מניעה.

גילה גמליאל: הוועדה קוראת למשרד החינוך להיערך בצוותי הוראה שיהיו נוכחים וידאגו לטפל במחלה, שזה דבר שנראה טריוויאלי ומתבקש.

גילה גמליאל: הוועדה מברכת ומודה, כמובן, למכללת "שנקר", גם על התערוכה שהוקדשה למחלת הסוכרת, והדבר הזה ללא ספק יעלה את מודעות הציבור.

גילה גמליאל: יישר כוח גם למעצבת, והרבה ברכות על כך.

גילה גמליאל: ואנחנו בוודאי מודות לך, מאי בן-עמי, בת תשע וחצי, ילדה מקסימה, עם הרבה אומץ, מנהיגה ממש, על שהצגת בפני הוועדה את ההתמודדות שלך בנושא מגיל ארבע, ואין לי ספק שאת מהווה בהחלט מודל לילדים ולילדות רבים איך ניתן להתמודד עם ראש מורם.

גילה גמליאל: אז לך, הרבה הצלחה, ואין לי ספק שתגיעי רחוק.

גילה גמליאל: ובגיל 90 – אין ספק שגם התפיסה שהכול בסדר, החיים ממשיכים.

גילה גמליאל: הרבה-הרבה תודות, ושיהיו רק בשורות טובות.

גילה גמליאל: ותודה לעמרם מצנע, יושב-ראש הוועדה, שדאג לכך שהישיבה תתקיים למרות שהוא נמצא היום בפעילות אחרת; הוא התעקש על כך שנכנס את הדיון למרות שהוא לא נמצא, מכיוון שהנושא חשוב מאוד.

גילה גמליאל: תודה, הישיבה נעולה.