הוועדה המיוחדת לפניות הציבור, כנסת 19, פרוטוקול מספר 29, 2013-12-10 10:00

עדי קול: בוקר טוב, אני פותחת את הישיבה של הוועדה לפניות הציבור.

עדי קול: הדיון משודר ולכן אנחנו מתחילים בזמן.

עדי קול: אני מתנצלת, אני צרודה ומאוד קשה לי לדבר.

עדי קול: אני מאוד שמחה לפתוח דיון מיוחד בוועדה לפניות הציבור.

עדי קול: היום הכנסת מציינת את היום הבינלאומי לשוויון זכויות של אנשים עם מוגבלויות ואנחנו פותחים דיון בנושא קצבת שר"מ לילדים שלמעשה הוא דיון המשך בוועדה לפניות הציבור.

עדי קול: בכנסות הקודמות קיימנו מספר דיונים בנושא הזה וחבר הכנסת דוד אזולאי הוביל אותם.

עדי קול: התבקשתי לקיים את הדיון הזה ואני שמחה לקיים אותו ביום המיוחד הזה ואני שמחה לקיים אותו יחד אתכם.

עדי קול: רוב הדיון ינוהל על ידי חברתי חברת הכנסת קארין אלהרר, שאתם בוודאי מכירים אותה, מי שמהווה עבורי דוגמה לכוח, לעוצמה ולכל מה שאפשר.

עדי קול: מי שלא מכיר את הסוגיה, אני אומר בקצרה.

עדי קול: קצבת שר"מ היא קצבת שירותים מיוחדים שמאפשרת למשפחות בהן יש אדם אחד או יותר הסובלים ממוגבלויות להיעזר בעובד זר במימון המדינה.

עדי קול: זאת קצבה שניתנת כיום רק לאנשים מעל גיל 18, דבר שמותיר משפחות שלמות שמתמודדות עם נכויות מאוד מאוד קשות של ילדים והן מתמודדים למעשה לבדן והרבה פעמים במחיר כבד גם לבריאות שלהן, כמובן גם במחיר כלכלי ובטח בחיי המשפחה.

עדי קול: אני יודעת שאנחנו נשמע כאן סיפורים קשים.

עדי קול: ביקשתי שלא להביא לכאן את הילדים כי זאת לא חוויה שהם צריכים לעבור בעצמם בנוסף לכל ההתמודדויות שלהם ואני בטוחה שההורים ייצגו אותם נאמנה כמו שהם עושים בכל מסגרת.

עדי קול: אני יודעת שמדובר בעלויות מאוד מאוד גבוהות אבל לא רק כי מדובר בצורך ללוות ילדים מהרגע שהם קמים עד לרגע בו הם הולכים לישון ולפעמים גם בשעות הלילה.

עדי קול: זה ליווי תמידי.

עדי קול: במהלך הדיונים בוועדה הצלחנו למפות קבוצה של 4,500 ילדים בעלי צרכים מיוחדים גבוהים במיוחד ועוד קבוצה של 1,800 ילדים שהם צריכים ליווי צמוד והשגחה צמודה ומישהו שיהיה אתם כל הזמן.

עדי קול: לקבוצה הזאת הלחנו לבקש ולקבל למען ביטוח לאומי תוספת קצבה של כ-600 שקלים לחודש ועדיין זה לא נתן פתרון לבעיה הקשה של הליווי הצמוד הנדרש.

עדי קול: אני בטוחה שהמשפחות יתארו את זה, אבל אם יש אחד מבני המשפחה או יותר שצריך ליווי צמוד, מישהו שיהיה אתו בכל שעות היממה, זה אומר שבן משפחה לא יכול לצאת לעבוד, לא יכול לפרנס את המשפחה, לא יכול לגדל ילדים אחרים ובעצם כל אורח החיים של המשפחה נפגע.

עדי קול: אנחנו מבינים גם את העלות הכלכלית הגבוהה למדינה.

עדי קול: אין ספק שמדובר בעלות של כ-9,000 שקלים לחודש כדי להעסיק עובד זר וזה המון, אבל זאת קבוצה מאוד מיוחדת, מאוד מוגדרת ו המטרה שלי כאן לראות איך אנחנו מסייעים לה.

עדי קול: כיוון שזאת הוועדה לפניות הציבור שהיא ועדה שונה מהוועדות האחרות בכנסת, אנחנו מתחילים תמיד עם הציבור.

עדי קול: זאת ועדה שמתכנסת לאור פניית הציבור, היא מדברת מתוך המצוקות שלו ומגיעה כמובן לנושאים רחבים יותר שמשפיעים על כר רחב אבל זה תמיד מתחיל מאדם אחד שלקח על עצמו את האחריות לבוא ולהילחם למען רבים.

עדי קול: אנחנו נשמע כמה מהפונים.

עדי קול: אני יודעת, יש כאן המון אנשים שרוצים לדבר.

עדי קול: אני מודה לפרופסור שלמה מור-יוסף, מנכ"ל הביטוח הלאומי, שהצטרף לדיון הזה ביום המיוחד הזה.

עדי קול: זמנו מוגבל.

עדי קול: אנחנו ניתן את רשות הדיבור לכמה פונים ואחר כך כמובן רשות הדיבור תהיה שלו.

קארין אלהרר: גברתי יושבת הראש, אני לא רוצה להכביר במלים אבל אני כן אומר משפט אחד.

קארין אלהרר: אין ספק שיש קבוצה של ילדים שהמוגבלות שלהם היא כל כך קשה ומורכבת והטיפול בהם הוא כל כך מעמיס על המרקם המשפחתי ואין ספק שהמוסד לביטוח לאומי יצטרך לסייע במקרים האלה וכן לתת את אותה אפשרות לממן עזרה סיעודית בבית.

קארין אלהרר: ניסינו בזמנו, בכנסת הקודמת, ליצור איזה שהם מבחנים, איזשהו תבחין שיגדיר את אותם אנשים שיוכלו להיות זכאים לאותה גמלה ואני חייבת להודות שזאת עבודה מאוד מורכבת ומאוד לא פשוטה.

קארין אלהרר: מצד שני אני כן רואה שנעשתה התקדמות - וזה מאוד משמח – להגדיר ילדים.

קארין אלהרר: יש כמה נקודות שצריך לקחת בחשבון כאשר הראשונה היא אם יש יותר מאדם אחד עם מוגבלות בבית שזקוק לאותו סיוע, השנייה היא הגורמים כמו משקל, התפתחות מינית, דברים שבאמת חשובים ומקשים מאוד על ההורים, והדבר השלישי החשוב ביותר בעיני זה הנושא של כמות השעות שצריך להקדיש לטיפול.

קארין אלהרר: רוב המקרים שהגיעו אל הוועדה הם מקרים שכמות השעות הנזקקת היא אין סופית ומעבר לעובדה שזה פוגע באנשים עצמם, זה גם מעמיס על המשפחה.

קארין אלהרר: שמענו כאן סיפורים ואני בטוחה שנשמע גם היום על משפחות שהתפרקו דבר שאנחנו לא רוצים שיקרה אלא להפך, אנחנו רוצים לחזק את התא המשפחתי.

קארין אלהרר: צריך להיות ברור לכולם שכן צריכה להיות התכוונות לתת את הגמלה, אמנם לקבוצה מוגדרת ולא לכל ילד נכה, אבל כן צריכה להינתן גמלה וכן צריכה להיעשות חשיבה מאוד מאוד ברורה בכיוון הזה.

<דפנה אזרזר: בוקר טוב לכל הנוכחים.

<דפנה אזרזר: אני דפנה אזרזר ואני מנכ"ל ארגון הנכים בישראל המיוחד, מנכ"ל אהב"ה.

<דפנה אזרזר: ארבע שנים אנחנו מנסים להעביר את החוק כדי שגם אני כאימא לילד נכה מאוד קשה, סיעודי, אוכל לחיות בשפיות.

<דפנה אזרזר: זאת תעודת עניות למדינת ישראל שארבע שנים אנחנו צריכים לבוא לכאן ולבכות על מר גורלנו.

<דפנה אזרזר: פשוט לא יאומן.

<דפנה אזרזר: חס וחלילה, שלא תהיה אי הבנה, הבן שלי הוא הדבר הכי טוב שקרה לי.

<דפנה אזרזר: אני מתה עליו.

<דפנה אזרזר: תראו איזה דבר הוא.

<דפנה אזרזר: אני רוצה שכולכם תראו אותו.

<דפנה אזרזר: תראו איזה ילד.

<דפנה אזרזר: החיוך שלו שווה כל דבר.

<דפנה אזרזר: יותר כיף לי לקום לידו מאשר לקום עם שלושת הילדים האחרים שלי כי הוא משהו מיוחד ועד שאין לך ילד כזה במשפחה, אתה לא יכול להבין מה זה.

<דפנה אזרזר: אני כאן כי אני הפה שלו, כי עילי לא יודע לדבר, כי עילי מחותל, כי עילי סיעודי, כי עילי ניזון מגסטרו, כי עילי מרביץ לעצמו, כי עילי נושך את עצמו, אבל עם כל זה אני חולה על הילד הזה ואני אעשה הכול כדי לחיות בשפיות ואני אעשה הכול כדי לגדל אותו בבית.

<דפנה אזרזר: אני יודעת שנוח למדינה לזרוק אותו למוסד כי זה תקציב שכבר עבר בכנסות הקודמות, זה חלק מהעוגה שכבר אמרה, אבל לא, אנחנו כאן כדי להילחם.

<דפנה אזרזר: הבן הקטן שלי בן ארבעה חודשים והוא עוד לא יודע מה צפוי לו ובאיזו משפחה הוא גדל.

<דפנה אזרזר: הקטנה שלי היא בת שנה וחצי, מפחדת לגשת אליו כי הוא מושך לה בשיער.

<דפנה אזרזר: הבן שלי בן שמונה עם טיפולים פסיכולוגיים וכל שני וחמישי הוא אומר לי שגם הוא היה רוצה להיוולד ילד נכה כי תראי כמה תשומת לב יש לעילי.

<דפנה אזרזר: אני מבקשת מכם.

<דפנה אזרזר: גם חורה לי שתמיד אני רואה אתכם בוועדה הזאת.

<דפנה אזרזר: זה פשוט חורה לי.

<דפנה אזרזר: איפה כולם?

<דפנה אזרזר: איפה האכפתיות של כנסת ישראל?

<דפנה אזרזר: עד שלא מגיע לך ילד נכה לבית ואין לך תקציב לממן עובד זר, אתה לא יכול להיות נוכח בדין החשוב הזה?

<דפנה אזרזר: זה דיון יותר חשוב מכל הדיונים.

<דפנה אזרזר: אנחנו מדברים על כאן על חיים ומוות של ההורים של הילדים ולא רק של הילדים עצמם שאנחנו נלחמים על החיים שלהם.

<דפנה אזרזר: אנחנו נלחמים על החיים שלנו.

<דפנה אזרזר: משפחות שלמות קורסות.

<דפנה אזרזר: רובנו גרושים וזה אפשר לראות בסקרים שנעשו ואתם יכולים לבדוק אותם.

<דפנה אזרזר: הורים לילדים נכים עם לקויות קשות, 75 אחוזים מהם גרושים וזה קורה כי אנחנו לא מסוגלים לעמוד בנטל הזה.

<דפנה אזרזר: אנחנו לא יכולים לצאת לעבוד, אנחנו לא יכולים לעמוד בנטל הנפשי.

<דפנה אזרזר: כמה טיפולים פסיכולוגיים שתתנו לנו, אחרי שקרסנו כלום לא יעזור.

<דפנה אזרזר: אנחנו צריכים עזרה לפני הקריסה שלנו.

<דפנה אזרזר: אנחנו צריכים עזרה לגדל אותם באהבה.

<דפנה אזרזר: הלא מה יותר טוב לילד הזה מאשר להיות עם אימא שלו בחיק המשפחה הטבעית שלו?

<דפנה אזרזר: למה אני צריכה לזרוק אותו למוסד?

<דפנה אזרזר: אתם רוצים שמחר בבוקר נביא אלף משפחות ונגיד לכם קחו את הילדים למוסדות?

<דפנה אזרזר: מה תעשו?

<דפנה אזרזר: אתם הלא לא יכולים לעמוד בזה.

<דפנה אזרזר: אתם לא תהיו מסוגלים.

<דפנה אזרזר: הרי אין לכם איפה למקם את הילדים האלה.

<דפנה אזרזר: מדובר ב-17 אלף שקלים שילד שנשלח למדינה עולה למדינה.

<דפנה אזרזר: אנחנו רוצים מימון לעובד זר, 5,000-6,000 שקלים.

<דפנה אזרזר: למה אני צריכה לקום בלילה לחבר את הילד שלי לגסטרו ולנתק אותו אחרי שלוש שעות?

<דפנה אזרזר: לחבר אותו לגסטרו, לחבר אותו אחרי שלוש שעות.

<דפנה אזרזר: איך אני יכולה לחיות כך?

<דפנה אזרזר: איך אני יכולה לצאת לעבוד?

<דפנה אזרזר: אני למדתי ויש לי תואר ראשון ויש לי השלמת תואר שני ואני כבר במסלול לדוקטורט, אבל אני לא יכולה להמשיך כך.

<דפנה אזרזר: אתם חייבים לעזור לנו.

<דפנה אזרזר: מה אתם רוצים שעוד נעשה?

<דפנה אזרזר: מה?

<דפנה אזרזר: תגידו לי מה.

<דפנה אזרזר: תגידו לי אתם.

<דפנה אזרזר: אתם המחליטים.

<דפנה אזרזר: תגידו לי אתם, מחוקקי החוקים, מה אתם רוצים שנעשה במדינה כדי שמשהו יתעורר כאן.

<אילנית סבן: אני אילנית.

<אילנית סבן: אני אימא של שי בן 14.

<אילנית סבן: שי הוא אוטיסט בתפקוד נמוך.

<אילנית סבן: אני מגדלת אותו לבד כבר למעלה מעשר שנים.

<אילנית סבן: לשי יש אח שקוראים לו איתי והוא בן שש.

<אילנית סבן: אני חושבת שבכל ועדה אני יושבת ומספרת וכולם בוכים ומזילים דמעה ומשתתפים בצערי על מר גורלי, אבל אני רוצה לדבר היום דווקא על איתי.

<אילנית סבן: איתי הוא רק בן שש ולאיתי מאוד מאוד מאוד קשה בבית.

<אילנית סבן: מאוד קשה לו, מאוד קשה לו עם אח שלו.

<אילנית סבן: איתי הוא ילד שלא יוצא להצגות אחר הצהרים, איתי הוא ילד שלא יכול להזמין חברים הביתה, איתי הוא ילד שרץ לחדר שלו, נסגר ומתכרבל בשמיכה שלו כשאח שלו מקבל התקף זעם מאוד קשה ואני אתם לבד 24 שעות ביממה וקשה לי מאוד.

<אילנית סבן: אני מצליחה לצאת לעבוד פעמיים בשבוע כי איתי בשעה 1:00 בצהרים מסיים את בית הספר ואין מי שיוציא אותו.

<אילנית סבן: אני לא מצליחה לשלוט בחיים שלי וזה כבר שנים על גבי שנים על גבי שנים ונמאס לי.

<אילנית סבן: נמאס לי.

<אילנית סבן: אני רוצה עזרה.

<אילנית סבן: אני לא רוצה להוציא את הילד שלי מהבית.

<אילנית סבן: אני לא רוצה.

<אילנית סבן: אני נלחמת כל יום בשיניים.

<אילנית סבן: כל יום שעובר, אני אומרת: אלוהים, תודה לך, תודה לך שאתה מחזק אותי, שאתה נותן לי להתגבר על הקשיים האלה ולהחזיק אותו עוד יום בבית.

<אילנית סבן: אני בעצמי על כדורים, אני נוטלת כדורים כי אין לי ברירה.

<אילנית סבן: אני עם שתי פריצות דיסק מאוד קשות, אני לפני ניתוח ואני לא מעיזה אפילו לחשוב על זה כי אני צריכה ארבעה חודשי שיקום ואין לי את היכולת לדמיין מה יהיה עם שי, אם אני אשכב במיטה.

<אילנית סבן: שלא לדבר על להחליף לו טיטולים.

<אילנית סבן: הילד עדיין לא עושה את הצרכים שלו לבד ואני צריכה להחליף טיטול לילד בן 14 ששוקל 85 קילו.

<אילנית סבן: זה גבר.

<אילנית סבן: זה לא ילד.

<אילנית סבן: הילד הוא 1.80 מטר ושוקל 85 קילו.

<אילנית סבן: דמיינו לעצמכם מה זה להחליף טיטול לילד כזה.

<אילנית סבן: אלה טיטולים שבגודל שלהם הוא אקסטרה לארג'.

<אילנית סבן: כמויות הבגדים שהוא הורס – הוא נושך, הוא לועס – אלה הוצאות מטורפות.

<אילנית סבן: אנחנו נלחמים בשיניים כל יום מחדש.

<אילנית סבן: איך אני יכולה לדמיין להחזיק עובד כזה?

<אילנית סבן: איך

עדי קול: אני רוצה לשאול אותך שאלה ולא בגלל שאני חושבת שזאת התשובה הנכונה אבל אני יודעת שהרבה מהמוסדות חושבים כך.

עדי קול: למה באמת כל כך חשוב לך שהוא יהיה בבית ולא במוסד ואיזו אלטרנטיבה יש לו, אם בכלל הוא ילך למוסד?

<אילנית סבן: קודם כל, ברמת העיקרון, כמות ההוסטלים במדינה היא מעטה.

<אילנית סבן: אין.

<אילנית סבן: אין כרגע איפה לשים את הילדים האלה גם אם אני אחליט עכשיו להוציא אותו מהבית.

<אילנית סבן: אני לא יכולה אפילו להחליט לאן הוא ילך כי אם יתפנה מקום רק בירושלים, רק שם הוא יכול להיות.

<אילנית סבן: גם לא כל ילד מתאים שיוציאו אותו מהבית והוא צריך לעבור ועדות מיוחדות שלא בטוח שהוא יעבור אותן.

<אילנית סבן: אני יודעת כי הוא היה שם.

<אילנית סבן: היינו במקום הזה.

<אילנית סבן: לפני שנה וחצי-שנתיים נשברתי, הרמתי ידיים ואמרתי די, אני לא יכולה יותר.

<אילנית סבן: הלכנו, עברנו ועדות, הוא התקבל להוסטל ולא הייתי מסוגלת.

<אילנית סבן: אני מחוברת אלי בנבכי נשמתי, הילד הזה הוא אהבת חיי ואני לא יכולה לדמיין את החיים שלי בלעדיו.

<אילנית סבן: זאת גם הסיבה שאני לא מוצאת זוגיות כי גברים לא מסוגלים להכיל את הדברים האלה.

<אילנית סבן: אני צריכה להתמודד עם זה לבד.

<אילנית סבן: אני מבקשת, אני מבקשת מכם, תתחשבו בנו.

<אילנית סבן: בסך הכול אם אני מוציאה את הילד מהבית, הרי את המימון הזה אתם תשלמו להוסטל.

<אילנית סבן: הילד עדיין הולך לחינוך, הוא עדיין במסגרת בית ספרית ויוצא שאתם גם מממנים את משרד החינוך וגם מממנים את ההוסטלים.

<אילנית סבן: תעזרו לנו לממן עובד זר.

<אילנית סבן: זה לא בשמים.

<אילנית סבן: הרי גם כך בעוד ארבע שנים אני אקבל את התקציב הזה, אז מה, אני אשבר?

<אילנית סבן: גם אני אהיה נכה?

<אילנית סבן: הרי גם אני בקצב הזה בדרך לשם.

<אילנית סבן: בקצב הזה גם אני עוד מעט מקבלת נכות.

<אילנית סבן: אז מה עשינו בזה?

<אילנית סבן: תעזרו לנו.

<אילנית סבן: תעזרו לנו.

<אילנית סבן: לא בחרנו להיות הורים לילדים כאלה אלא הם בחרו אותנו, אבל תעזרו לנו להתמודד עם זה.

<אילנית סבן: אנחנו מבקשים מכם.

<דפנה אזרזר: אנשים מיוחדים מקבלים ילדים מיוחדים.

עדי קול: נכון.

<נירית סעדון: אני אימא של לירן, הילד באדום.

<נירית סעדון: לירן ילד שהוא משותק מלמעלה עד למטה.

עדי קול: שלום לירן.

<לירן סעדון: שלום.

<נירית סעדון: אני חושבת שלירן ביקש זכות דיבר.

<נירית סעדון: לכן הוא בא לכאן היום.

<לירן סעדון: שלום לכם.

<לירן סעדון: שמי לירן.

<לירן סעדון: אני משותק מהגרון עד סוף הגוף.

<לירן סעדון: אני מאוד מרחם על ההורים שלי ואתם יודעים למה?

<לירן סעדון: כי הם כל הזמן מרימים אותי, עושים לי אמבטיה, מצנתרים אותי.

<לירן סעדון: אין, זה ממש ממש קשה להם.

<לירן סעדון: אני מאוד מרחם עליהם.

עדי קול: אבל הם זכו בזה שאתה הבן שלהם.

<לירן סעדון: כן, אבל אני מאוד מרחם עליהם שהם עושים את הדברים האלה.

<נירית סעדון: אני ושרון הגענו לכאן היום.

<נירית סעדון: אנחנו הורים של לירן.

<נירית סעדון: יש לנו עוד שתי בנות בבית.

<נירית סעדון: אני יכולה לומר מבחינת שתי הבנות שלי שהבת שלי כל פעם מתלוננת ואומרת שאם היא הייתה מקבלת את מה שלירן מקבל, היא הייתה פרופסורית.

<נירית סעדון: אני כבר שכחתי מה זה לעשות צמה אחרי אמבטיה, בעלי כבר אחרי שני אירועי לב עם שלושה סטנדים ושני צנתורים.

<נירית סעדון: מאחר ואני לקחתי את התפקיד עלי של להרים ילד ששוקל שבעים קילו וכל הצנתורים, לא שזה הכי נעים מבחינת אימא לבן שאני צריכה לצנתר אותו.

<נירית סעדון: קרה לי מצב של קרע בוושט אבל אין ברירה, אנחנו ממשיכים.

<נירית סעדון: רק השבוע נפלתי ועברתי איזשהו ניתוח כי כבר לא הייתה לי ברירה ואז שרון היה צריך לקחת את התיק עליו.

<נירית סעדון: חוץ מזה, יש לנו גם שני עסקים וגם פתחנו את העסקים כי כל שני וחמישי פיטרו אותנו ממקומות העבודה כי כאן היינו מאושפזים, כאן נסענו לניתוח עיניים בסן-דיאגו בארצות הברית, פה היינו צריכים להיות עם הילד בבית כי הוא חולה סרטן, כימותרפיה וכל הדברים האלה.

<נירית סעדון: אני יכולה לומר שאני ניסיתי עובד זר.

<נירית סעדון: היה לי עובד במשך חודשיים אבל מבחינה כלכלית לא עמדתי בזה.

<נירית סעדון: זה היה פשוט עולם אחר.

<נירית סעדון: קודם כל, אבא שלו יכול היה לעבוד כי אנחנו אנשים חרוצים, אנחנו אנשים שאוהבים לעבוד ורוצים לעבוד.

<נירית סעדון: אבא שלו היה מגיע ב-9-10 הביתה ואני יכולתי להיות עם העובד ולומר לו מה לעשות.

<נירית סעדון: יכולתי לעשות צמה ליאל הקטנה.

<נירית סעדון: זה היה עולם אחר אבל לצערנו גם לי היה מצב כלכלי קשה וגם הוא החליט שהוא הולך כי אצל המבוגרים יותר קל לו, יותר נוח לו, הוא מקבל שם יותר כסף כי שם הוא יכול לקבל בונוס ואני לא יכולה לתת בונוס כי אני נותנת את הכול והסכום מגיע לכ-6,000 שקלים בחודש.

<נירית סעדון: היום אני לבד.

<נירית סעדון: אין לי מושג מכאן לאן אני מגיעה ומה קורה אתי.

<נירית סעדון: שרון כבר לא מתפקד, הוא לא יכול לעשות כלום, הוא קיבל אפילו אישור מהרופא אחרי שני אירועי לב לא לעשות כלום.

<נירית סעדון: אין לי מושג לאן אני הולכת מכאן.

<נירית סעדון: אני מרגישה שהבית שלי קורס.

<נירית סעדון: אני אישית עברתי לגור אצל ההורים.

<נירית סעדון: ההורים שלי בני שמונים.

<נירית סעדון: אני לא יודעת אם זה עוזר או לא, אבל שתהיה אימא לתת לטיפה ועזרה אבל אני חושבת שזה לא פתרון ליפול על אנשים בני שמונים.

<נירית סעדון: אני כבר לא מבקשת אלא מתחננת, תנו קצת עזרה כדי שנוכל להמשיך לתפקד כמו שאנחנו רוצים לתת לילדים שלנו ערכים, לתת ללירן כמה שאפשר.

<נירית סעדון: יש עוד שתי ילדות בבית.

<נירית סעדון: חבל.

<נירית סעדון: פשוט חבל שנגיע בסוף למצב שבכל זאת ממקום אחר נקבל את זה מבחינת הטיפול.

עדי קול: אני שמחה שאתם מרגישים נוח לדבר.

עדי קול: אני חושבת שזה אחד המקומות בו אתם יכולים לשתף אותנו בקושי שלכם.

עדי קול: אני מקווה גם שנוכל לעזור.

<לירן סעדון: גם אני מאוד מבקש שתעזרו לנו.

<לירן סעדון: זה מאוד מאוד קשה לנו.

<לירן סעדון: סבא וסבתא כל הזמן מתלוננים ורוצים לעזור.

<לירן סעדון: העובד הזר שהיה לנו, הוא עזב באמצע בלי להגיד שום מילה.

<נירית סעדון: מרגע לרגע.

<נירית סעדון: פשוט כתב לנו מכתב שקשה לון ובמקום אחר הוא ירוויח יותר.

<קריאה: היום הם כבר לא כותבים מכתבים אלא פשוט הולכים.

<קריאה: הכי מצחיק שאתמול הייתה תכנית בטלוויזיה שאותי אישית זה פשוט העליב.

<קריאה: הייתה כתבה שהם פשוט מסכנים, אבל מי שמסכן זה אנחנו ולא הם.

<לירן סעדון: אני מאוד מבקש, תעזרו לנו.

<לירן סעדון: אני מאוד מבקש.

<משה רוטמן: אני מזכ"ל ארגון הפעולה של הנכים.

<משה רוטמן: אני אב לרז.

<משה רוטמן: רז הוא מונשם, משותק.

<משה רוטמן: רז סיים לאחרונה מבחני בגרות בהצטיינות ובדקות האלה הוא עושה את הפעילות שלו בשירות הלאומי.

<משה רוטמן: בעשר השנים האחרונות למדתי כמה קשה באמת להיות אזרח.

<משה רוטמן: כל עוד הלכתי למילואים ולהתנדבויות, היה נהדר, אבל אחרי 24 שנים קיבלתי מכתב פיטורים מאחר שאני נעדר רבות לצורך טיפול בבן.

<משה רוטמן: אני גם עם שבר בגב ואנחנו נלחמים יום יום על הזוגיות ועל ההורות.

<משה רוטמן: ילד מונשם עולה למדינה לפחות שלושים אלף שקלים בכל מקום אחר, אם הוא לא בבית.

<משה רוטמן: ילד אחר עולה 14, 17 אלף שקלים.

<משה רוטמן: איפה בעצם העניין?

<משה רוטמן: למה לדחוף את המשפחות למגזר השלישי?

<משה רוטמן: למה לפרק אותן בריאותית ונפשית שגם היא חלק מהבריאותית?

<משה רוטמן: למה לקחת משפחות שיש להן פוטנציאל של השתכרות גבוהה.

<משה רוטמן: הייתי משלם 45 אחוזים מס, הרווחתי מעל עשרים אלף שקלים ביד, מה קרה?

<משה רוטמן: מה המדינה הרוויחה בזה שהיא זרקה אותי החוצה?

<משה רוטמן: הרי הייתי משלם מסים, הייתי משלם ביטוח לאומי והסיפור שלי הוא סיפור של כולנו כאן.

<משה רוטמן: אני חושב שהמדינה צריכה למחוק את הבושה, המדינה הזאת צריכה למחוק ולמחות את כל הבושה הזאת, המדינה צריכה לתת תמיכה להורים.

<משה רוטמן: נכון שהם ההורים, נכון שזאת אחריות שלהם, אבל יש גם אחריות של המדינה והמדינה מחביאה את האחריות הזאת ואנשים מגיעים לפת לחם ומגיעים למצב שהמשפחה מתפרקת והילדים בכל מקרה בסופו של דבר מגיעים למוסדות, אז איפה חסכנו?

<משה רוטמן: תפסיקו לחסוך, תנו לנו חיים ותנו לנו לחיות.

אורי מקלב: גברתי יושבת הראש, חבריי חברי הכנסת, אדוני המנכ"ל פרופסור שלמה מור-יוסף.

אורי מקלב: אמרה דפנה עדינות שחוץ מזה שהם אנשים מיוחדים לילדים מיוחדים, הם גם אנשים עדינים.

אורי מקלב: היא אמרה שהם נפגשים אתנו אבל איפה יתר חברי הכנסת.

אורי מקלב: היא התכוונה גם לומר לנו, ובצדק, ואני מרגיש עם זה לא נוח.

אורי מקלב: אנחנו יותר מארבע שנים מלווים אתכם, שומעים את הדברים האלה ומזילים דמעה.

אורי מקלב: עם קארין היינו כשהיא הייתה בצד השני של השולחן, לא כחברת כנסת אלא אחת שהופיעה בוועדות האלה ואלה היו ישיבות ועדה קורעות לב.

אורי מקלב: אני לא חושב שיש הרבה ועדות בכנסת שהביעו בצורה כל כך מוחשית כמו שאתם הצלחתם, ואתם הראשונים שדיברו כאן.

אורי מקלב: אנחנו עדיין נמצאים באותו מקום.

אורי מקלב: לא זזנו במאומה.

אורי מקלב: לא התקדמנו במאומה.

אורי מקלב: הגשנו הצעות חוק נדירות שחתמו עליהן רוב חברי הכנסת, שמונים חברי כנסת, שבעים חברי כנסת, ואין כמעט דברים כאלה בכנסת כאשר כל כך הרבה חברי כנסת חותמים על הצעת חוק.

אורי מקלב: הגשנו גם בכנסת הזאת הצעת חוק.

אורי מקלב: יש לי תקווה אחת.

אורי מקלב: יש מנכ"ל חדש לביטוח לאומי.

אורי מקלב: זה לא שאני מאשים את המנכ"לים הקודמים אבל יש מנכ"ל חדש לביטוח לאומי.

<קריאה: יש גם שר אוצר חדש.

<קריאה: זאת התקווה.

אורי מקלב: אני לא חושב שאחרים לא עשו אבל המנכ"ל החדש הוא עם ניסיון.

דוד אזולאי: לא הגעת לאלה שלא גומרים את החודש.

דוד אזולאי: אלה שלא מתחילים את החודש, זה לא נורא.

אורי מקלב: אני רוצה ללכת בפן החיובי.

אורי מקלב: אדוני המנכ"ל, הדבר הראשון במעלה, לפני כל דבר אחר, זה הדבר הזה ואין בזה ספק.

אורי מקלב: לפי כל קנה מידה הדבר הזה הוא אנושי, הוא חברתי, הוא ציבורי, הוא זכות הקיום של מדינה כמדינה כאשר דבר ראשון אנחנו עוזרים להורים לילדים האלה.

אורי מקלב: יש לי את ההרגשה, ואני אומר את זה לחברים, בעניין הזה של העזרה אנחנו צריכים להשתחרר, ללכת בתפיסה אחרת ולבדוק את נושא השר"מ שהוא מעל גיל 18.

אורי מקלב: ניקח את העובדה כמות שהיא, בלי להסתכל על מה שקורה היום עם הקצבאות של הביטוח הלאומי שמחולקות ומוגדרות האם זה בשביל מישהו שלא עובד וכולי.

אורי מקלב: נשתחרר מזה.

אורי מקלב: ניקח את ההורים האלה שמחזיקים ילדים בבית ונגיד איך מחזיקים אותם.

אורי מקלב: תגידו אתם.

אורי מקלב: יש מישהו אחד, ועדה מקצועית אחת שתגדיר כמה הם צריכים במינימום כדי להחזיק את הילד?

אורי מקלב: זה עוד לפני שאנחנו מדברים על כל אלה שכמעט או כמעט כולם שאחד מבני הזוג לא יכול לעבוד.

אורי מקלב: גם מי שעובד, הוא מוציא את ההוצאות ואת כל שכרו עבור הילד.

אורי מקלב: זה באופן מובנה לא יכול להיות אחרת.

אורי מקלב: הם אומרים את זה בצורה אחרת, הם אומרים שלא תתנו להם חמישים אחוזים ממה שעולה המוסד, שלא תתנו להם שלושים אחוזים, אבל עשרים אחוזים כן אפשר לקבל?

אורי מקלב: אני אומר לך אדוני, אפילו לא עשרים אחוזים אלא עשרה אחוזים ממה שעולה הילד במוסד.

אורי מקלב: זה לא מגיע להם בגלל שזה מה שהם מוציאים?

אורי מקלב: אנחנו הופכים את ההורים האלה לעובדים הזרים של הילדים?

אורי מקלב: זה בלתי אפשרי.

אורי מקלב: הם הרי ימשיכו לעזור ולעשות יחד עם העובד הזר ושאף אחד לא יחשוב שברגע שאנחנו מכניסים עובד זר או מקבלים עזרה מסוימת בבית, הם כבר משתחררים.

אורי מקלב: יש ילדים אחרים בבית.

אורי מקלב: מכל זווית שאתה מסתכל על העניין הזה, אין נקודת זכות אחת לומר לנו כחברה שאנחנו לא עוזרים בעניין הזה.

אורי מקלב: הם דיברו על כל נושא שלום הבית ועל הקן המשפחתי.

אורי מקלב: אנחנו רואים את זה באופן מוחשי ואנחנו רואים את זה אצל אלה שנמצאים כאן ואצל אלה שלא נמצאים כאן.

אורי מקלב: יש דבר אחד שהוסיף עוד לכאב שלי, נושא בו נתקלתי בו והתלבטתי אם להעלות אותו או לא.

אורי מקלב: בתקופה האחרונה אני נתקל יותר ויותר בהורים שלא מחזיקים את הילדים בבית, הורים שמשאירים את הילדים בבית החולים ומחפשים משפחות אומנות או דברים כאלה, כי אנשים מהשטח מציעים להם לא להכניס את הילד הזה הביתה.

אורי מקלב: זה המצב אליו הגענו.

אורי מקלב: אנחנו הרי יודעים כמה הם מתמסרים ומה הילד הזה מקבל ויודעים שבאף מקום הוא לא היה מקבל את מה שהוא מקבל.

אורי מקלב: היום יותר ויותר בחברה ובין ראשי קהילות – ואני אומר לכם את זה גם לגבי הקהילות בהן אני נמצא – מציעים ואומרים להורים האלה שלא ייקחו את הילד הביתה כי הם לא יוכלו לעמוד בזה, וזה לא משנה אם להורים האלה יש שישה ילדים בבית וזה הילד השביעי או שזה הילד הראשון בבית ורוצים עוד ילדים.

אורי מקלב: לאן הגענו?

אורי מקלב: מציעים היום להורים האלה שלא יחזיקו את הילד בבית.

<דפנה אזרזר: גם בבתי החולים אומרים: אל תיקח את הילד, לא תהיה לך עזרה אתו.

<דפנה אזרזר: ממש כך.

<דפנה אזרזר: אומרים: תשאיר אותו כאן.

דוד אזולאי: גברתי היושבת בראש, אדוני המנכ"ל, עמיתי חברי הכנסת, הורים יקרים.

דוד אזולאי: ראשית, אמרתי בישיבות אותן אני ניהלתי בנושא הזה אני פשוט מצדיע לכם.

דוד אזולאי: אם יש משהו שאני זוכר בחיים הפוליטיים שלי בבית הזה, זאת אותה ישיבה מפורסמת שקיימנו כאן וזאת הייתה ישיבה מאוד קשה ומאוד רגשית.

דוד אזולאי: אני לא שוכח אותה וכמו נדמה לי שהדיון הזה היה אתמול.

דוד אזולאי: אני מכיר את הסיפור הזה והוא נגע ללבי.

דוד אזולאי: בוודאי יש כאלה שאומרים כרגע שהכול טוב ויפה, אבל מה עשית.

דוד אזולאי: אני לא בא להחמיא לעצמי.

דוד אזולאי: אני חושב שאחד הדברים שנעשו באותה ישיבה, מיד לאחר הישיבה ביקשתי ממנהלת הוועדה שלומית לקחת את הדיון הזה שהוא מוקלט, להעביר אותו לכל מקבלי ההחלטות ואולי יראו, יבינו, ירגישו ויוכלו לעזור במשהו.

דוד אזולאי: אני חייב לציין שהיה אדם אחד רגיש שבאמת הדבר מאוד מאוד נגע ללבו וזה השר כחלון.

דוד אזולאי: מה לעשות, הוא דאג גם לאלה שלא מתחילים את החודש ולא רק לאלה שלא גמרו את החודש.

דוד אזולאי: הוא עשה מעשה.

דוד אזולאי: להגיד לכם שזה מספיק?

דוד אזולאי: לא מספיק.

דוד אזולאי: 28 אחוזים תוספת זה לא מספיק כי לא לזה התכוונו ולא לזה הייתה הכוונה עת קיימנו את הדיון, אבל להזכיר את הטוב גם לאדם שהוא כרגע לא נמצא במערכת ומגיע לו הקרדיט הזה.

דוד אזולאי: הוא עשה וזה לא הלך בקלות.

דוד אזולאי: יושבים כאן אנשי המקצוע שיכולים להעיד על כך שזאת הייתה משימה לא קלה.

דוד אזולאי: בהתערבות בוועדת כספים, בהתערבות אצל כל מיני גורמים בסופו של יום עשו שתי פעולות, אדוני המנכ"ל, כאשר הפעולה האחת הייתה מיפוי של כל אותה קבוצה, הגדילו את מספר הקבוצה, ולאחר מכן הגדילו תוספת של 28 אחוזים שזה, תסלח לי ויסלחו לי ההורים, פשוט לעג לרש מצד אחד אבל מצד שני אני יכול להגיד שלפחות היה מישהו שראה את הסרט הזה וזה זעזע אותו והוא עשה מעשה.

דוד אזולאי: גברתי היושבת בראש, יש לך היום את כל הכלים, הרבה יותר ממה שהיה לי.

דוד אזולאי: 19 מנדטים, קואליציה הכי רחבה שיכולה להיות, שר אוצר, שר הרווחה, ואני רוצה לומר לכם ששר הרווחה הנוכחי הוא נטע זר בכל הסיפור הזה כי הוא בא ממקום שיודע מהי מצוקה והוא מבין מהי מצוקה.

דוד אזולאי: אין לי שום ספק שעם קצת לחץ אפשר להפעיל אותו לטובת הדבר הזה ופעם אחת ולתמיד הדבר הזה חייב להסתיים.

דוד אזולאי: הרי ההורים האלה, בעצם החזקת הילדים בבית ובעצם מסירות הנפש הזאת חוסכת למדינה הרבה מאוד כסף.

דוד אזולאי: יכלו לעשות לעצמם חיים קלים, לשלוח את הילד לאיזושהי מסגרת והמדינה הייתה משלמת על כך סדר גודל של 15 עד 18 אלף שקלים בחודש.

דוד אזולאי: מה לעזאזל מבקשים מכם ההורים האלה?

דוד אזולאי: מבקשים כולה תוספת של 6,000 שקלים.

דוד אזולאי: אין למדינת ישראל?

דוד אזולאי: קיבלתם עכשיו כל כך הרבה כסף מכל מיני חברות, תקצו את הכסף למשפחות האלו.

דוד אזולאי: למה כל פעם לקיים את הביזיון הזה?

דוד אזולאי: אני קורא לזה ביזיון.

עדי קול: תודה.

דוד אזולאי: גברתי היושבת ראש, עם כל הכבוד שאת מודה לי ואני מעריך את זה שאת מודה לי, אני מבקש ממך שזה יהיה הדיון האחרון בבית הזה, במקום הזה, לכבודה של מדינת ישראל, לכבודם של ההורים האלה ולכבודם של הילדים.

דוד אזולאי: למען האמת, מאוד מאוד התלבטתי אם להשתתף בדיון הזה.

דוד אזולאי: מאוד מאוד התלבטתי.

דוד אזולאי: מצד אחד אני צריך לבוא ולחזק אתכם ולעודד אתכם, אבל מצד שני אני שואל את עצמי מה קרה מאז הייתי כאן וקיימתי דיון בנושא.

דוד אזולאי: לצערי הרב לא קרה הרבה.

עדי קול: בוא נראה מה קרה.

דוד אזולאי: הייתה הצעת חוק והיא עדיין קיימת.

דוד אזולאי: זאת ההזדמנות להעלות אותה.

עדי קול: תודה.

עדי קול: אני רוצה לתת לחבר הכנסת יעקב אשר את רשות הדיבור ולאחר מכן למנכ"ל.

עדי קול: זמננו מוקצב.

דוד אזולאי: אני מיד מסיים.

עדי קול: לא.

עדי קול: סיימת.

דוד אזולאי: את יודעת מה?

דוד אזולאי: אני לא רוצה להתחנן לפניך.

דוד אזולאי: לא רוצה לדבר אל תתני לי לדבר.

דוד אזולאי: תודה רבה.

עדי קול: חצי מהזמן בזבזנו על נאום פוליטי.

דוד אזולאי: את קוראת לזה בזבוז.

דוד אזולאי: זאת הגישה שלך לכל הנושא הזה.

דוד אזולאי: בושה וחרפה.

דוד אזולאי: את יודעת מה, אם כבר אנחנו מדברים, כמה התחננו הנכים האלה שתקיימי את הדיון הזה?

עדי קול: הם לא התחננו.

דוד אזולאי: תתביישי לך.

עדי קול: אתה רוצה שאני אוציא אותך?

דוד אזולאי: את לא תוציאי אותי.

עדי קול: אני יכולה להוציא אותך.

דוד אזולאי: חוצפה.

יעקב אשר: גברתי היושבת ראש, אני מוחה על הדברים שאת אמרת, עם כל הכבוד.

עדי קול: אני מצטערת שאתם מדברים על דברים אחרים ולא על הילדים.

יעקב אשר: אף אחד לא דיבר על האחרים.

יעקב אשר: אנשים שיושבים כאן ניסו במשך שנים לעשות את זה.

יעקב אשר: כשהוא משבח את שר הרווחה, זה לא אומר שהוא פוגע במישהו אחר ולא היית צריכה להיעלב.

יעקב אשר: עכשיו תני לי לומר מה אני רוצה לומר.

עדי קול: קצר.

יעקב אשר: אני מוחה על ההתנהגות הזאת.

יעקב אשר: אני אומר כחבר כנסת חדש וכראש עיר לשעבר, לצערי לא הייתי מודע.

יעקב אשר: שמעתי מידידי הרב מקלב שניהל דיונים בעניין הזה.

יעקב אשר: לדעתי זאת לקונה מהעבר שמגיל מסוים מבינים שכן צריך את הסיוע הזה ועד גיל מסוים לא.

יעקב אשר: זאת לקונה שמגיעה פשוט מבורות, מדבר שלא מבינים.

יעקב אשר: לא מבינים שטיפול בילד בסופו של דבר בא על חשבון הילדים האחרים לא רק על חשבון הילדים האחרים כי כשהאימא והאבא צריכים להוציא את כל כוחותיהם הבלתי אפשריים על הטיפול הפיזי בלבד, יש גם לילד הזה נפש, יש גם בין הילדים האלה ילדים מוכשרים שצריך ללמד אותם, שצריך לעזור להם, צריך לתת להם אינטליגנציה ודברים נוספים, לתת להם תמיכה נפשית.

יעקב אשר: האימא לא יכולה לעשות את הכול וגם לא האבא.

יעקב אשר: אנחנו יושבים כאן בוועדות אחרות ומביאים כל מיני תכניות העשרה וחינוך וכולי.

יעקב אשר: יש כאן תכנית העשרה פר-אקסלנס ויכולים לתת לילדים האלה איכות חיים הרבה יותר טובה.

יעקב אשר: לכן חבל שיצא אקורד הסיום הזה כי דווקא הכוח שלנו בעניין הזה הוא שכל קצוות הבית יהיו יחד.

עדי קול: עוד לא שמענו את המנכ"ל.

יעקב אשר: אני מדבר על אקורד הסיום של מה שקרה כאן קודם.

יעקב אשר: אני חושב שאחד הדברים הכי יפים הוא שאנשים מכל קצוות הקשת הישראלית בעניין הזה ויש קונצנזוס.

יעקב אשר: בקהילה שלנו זה דבר שהוא חלק מהחובה שלנו היום יומית, לעזור לילדים האלה, לעזור להורים האלה ומגיע להם את זה לא בחסד אלא בזכות.

יעקב אשר: אני חושב שהגיע זמן המבחן לעניין הזה ובואו נגיש את הצעת החוק הזאת או בדרך אחרת אבל בואו נקבע יעד ונחליט שבמושב הזה – כמו שקבעו יעדים בדברים אחרים שהם נורא חשובים – זה לא פחות חשוב.

יעקב אשר: זאת תעודת היושר שלנו כדי להישאר בבניין הזה.

יעקב אשר: לכן אני מבקש שנוריד את האקורדים הצורמים ואולי כדאי אפילו שהיושבת ראש תתנצל כדי הדבר הזה יאושר.

יעקב אשר: אני מציע את זה כי הילדים האלה צריכים אותנו בעניין הזה מאוחדים.

עדי קול: תודה רבה לחבר הכנסת אשר.

עדי קול: אני לא אתנצל.

עדי קול: אני מבקשת שהדיון הזה יתמקד בילדים ובצורך שלהם ולא בעקיצות לגבי שר האוצר שהוא אחד האנשים הכי קרובים לנושא של שוויון זכויות של אנשים עם מוגבלויות ואני חושבת שזה לא הפורום ולא המקום לעקוץ אותו.

עדי קול: אני חושבת שהמנכ"ל הוא האיש שיש לו את היכולת והכוח לעזור לנו ולכן היה לי חשוב שהוא יגיע.

עדי קול: אני רוצה לומר לכם שוב שהקושי שלכם זועק.

<אבנר עורקבי: זה ברור ששר האוצר קרוב לעניין הזה ויש לו גם באופן אישי דבר כזה והוא מתנסה בו.

<אבנר עורקבי: לכן אנחנו באים לעזור לו לעזור לנו.

עדי קול: בדיוק.

עדי קול: לכן היה לי מאוד חשוב שאנחנו ניתן למנכ"ל המוסד לביטוח לאומי להתייחס.

<שלמה מור-יוסף: בוקר טוב.

<שלמה מור-יוסף: הייתה לי אפשרות להתחמק מהדיון הזה אבל בחרתי לבוא.

<שלמה מור-יוסף: בחרתי לבוא כי קודם כל אני מכיר את חלקכם, הייתם אצלי במשרד והייתי אצלכם בדיונים במקומות אחרים.

<שלמה מור-יוסף: כל אחד אומר משהו אישי ולכן אומר שאני גדלתי בבית עם אחות עם תסמונת דאון ואני מנכ"ל המוסד לביטוח לאומי כמעט שנתיים.

<שלמה מור-יוסף: אני לא יושב כאן כגביר שפונים אליו ומתחננים בפניו והוא עכשיו פותח את הנרתיק ואומר שהוא הבין ומחלק מעות כי אלה לא היכולות שלי וזה לא התפקיד שלי.

<שלמה מור-יוסף: אני יושב כאן כמי שאמון גם על הוצאה לפועל של כל ההחלטות וגם כשותף פעיל, דוחף ומייצג את הצרכים כפי שהם באים אלינו מהשטח.

<שלמה מור-יוסף: יושבת לידי גברת לימור לוריא שהיא מנהלת אגף הנכות ואתם מכירים אותה.

<שלמה מור-יוסף: היא באמת הזרוע הביצועית והזרוע האנושית שמתקשרת עם הנכים מהקבוצות השונות ומהרמות השונות.

<שלמה מור-יוסף: בסופו של דבר בכל דיון שעולה צורך, מאוד קל להזדהות עם הצורך כי כך אנחנו בנויים.

<שלמה מור-יוסף: מישהו יגיד כאן שאתם לא צודקים?

<שלמה מור-יוסף: מישהו יגיד כאן שאתם לא צריכים?

<שלמה מור-יוסף: בוודאי שלא.

<שלמה מור-יוסף: אמר כאן חבר הכנסת אזולאי, ונתן את הקרדיט למי שנתן, והוא שותף בכיר בתהליך הזה בעצמו, ובכנסת הקודמת עם כל המעורבות באמת הנושא של ילד נכה קיבל קפיצה.

<שלמה מור-יוסף: הוא קיבל קפיצה.

<שלמה מור-יוסף: שיהיה ברור, כאשר מדברים בהשוואות בינלאומית, בכל דבר בתחום הרווחה, אנחנו נמצאים מאוד מאוד מאוד רחוק ונמוך ומעליב.

<שלמה מור-יוסף: בתחום הקצבה לילד נכה, ברמה בינלאומית אנחנו במקום מאוד מאוד גבוה.

<שלמה מור-יוסף: לא אמרתי שזאת התשובות.

<שלמה מור-יוסף: אני נותן את זה בפרופורציות.

<שלמה מור-יוסף: כשאנחנו מסתכלים יש עוד צרכים קדימה אבל יש דברים שנעשו אחורה.

<שלמה מור-יוסף: הקצבה הוגדלה, מספר הילדים שזכאים לקצבה גדל, בשלב מסוים ראו שלמרות ההגדלה הזאת לא מיצו את מה שרצו להקציב לעניין ולכן פתחו עוד טיפה את היכולות ובסופו של דבר אנחנו מדברים היום על 37 וחצי אלף ילדים או משפחות שזכאים לקצבה הזאת, מתוכם 5,000 מקרים הקשים ביותר.

<שלמה מור-יוסף: צריך גם לזכור, להבדיל מקצבאות נכות למבוגרים, זאת קצבה שאין בה מבחני הכנסה.

<שלמה מור-יוסף: זאת אומרת, למשפחה הקצבה מגיעה אם המשפחה עובדת או אינה עובדת.

<שלמה מור-יוסף: משפחות שאינן עובדות, אם הן זכאיות להבטחת הכנסה, הן מקבלות את זה.

<שלמה מור-יוסף: נעמי, אני מציין עובדות ולא מתנגח.

<שלמה מור-יוסף: על זה התנגחנו בבוקר ברדיו.

<שלמה מור-יוסף: עכשיו אנחנו במקום אחר.

<שלמה מור-יוסף: ברמה הזאת נעשו דברים.

<שלמה מור-יוסף: ה-5,000 ילדים הקשים קיבלו תוספת של 28 אחוזים ובואו נקרא לה דמוי שר"מ.

<שלמה מור-יוסף: לא קראו לזה שר"מ מסיבות כנראה טכניות כאלה ואחרות.

<שלמה מור-יוסף: הסכום הוא 602 שקלים.

<קריאה: זה אפילו לא מספיק לנו לחיתולים.

<קריאה: למה לא תתייחס לקצבת השר"מ?

<שלמה מור-יוסף: אני צריך להתחיל מאיפה שהוא.

<שלמה מור-יוסף: אני יכול להגיד שאתם צודקים ולצאת.

<שלמה מור-יוסף: הרי אני לא יכול לתת לכם כלום ואתם יודעים את זה.

<קריאה: למה מי שצריך לתת לנו לא נמצא כאן?

<יוליה בן משה: זאת תוצאת הישיבה הקודמת שהייתה עם מנכ"לית המוסד לביטוח לאומי.

<יוליה בן משה: היא נתנה את הנתונים ועל זה הישיבה התפוצצה.

<יוליה בן משה: קארין הייתה שם.

<יוליה בן משה: אני מצטערת שאני מתפרצת, אבל זה כאילו עוד פעם להישאר באותו המקום.

<יוליה בן משה: אני לא עלות כלכלית, אני יכולה לשלם מס הכנסה.

<שלמה מור-יוסף: לכל ועדה יש את המסגרת שלה ויש את התפקיד.

<שלמה מור-יוסף: יושבת ראש הוועדה תתייחס אחר כך למה שאתם אומרים.

<שלמה מור-יוסף: אני הוזמנתי ואני באתי וזה שבאתי לא מגדיל את הסמכויות שלי.

<שלמה מור-יוסף: זה שאני היחיד מהמערכת הביצועית, לא הופך אותי למי שיכול עכשיו להתחייב בשם המערכת הפוליטית.

<שלמה מור-יוסף: אתם מבינים שבסופו של דבר גם ההחלטה הקודמת הייתה ביוזמת הכנסת ובהחלטת הכנסת.

<שלמה מור-יוסף: התיקון הזה, אם אתם עכשיו רוצים לשמוע את דעתנו כמוסד לביטוח לאומי, דעתנו כמוסד לביטוח לאומי היא שבהחלט יש מקום ל-5,000 המשפחות האלה להתייחס ולהביא לידי ביטוי את כל מה שאמרתם כאן.

<שלמה מור-יוסף: אם לוקחים עכשיו את השר"מ - ואני עכשיו לא אתייחס לאיזה מספר הוא המספר הנכון, ואני לוקח את המספרים שקיימים במערכת ומהמספרים שקיימים במערכת, אם ייתנו שר"מ בנוסף לקצבת הנכות, שר"מ מלא ורגיל ל-5,000 המקרים הקשים – ואני מדבר רק על ה-5,000 המקרים הקשים – העלות הכוללת היא בסביבות 60-65 מיליון שקלים לשנה.

<קריאה: כסף קטן.

<קריאה: בחוק ההתייעלות הכלכלית אפשר למצוא.

<שלמה מור-יוסף: אני אומר קודם כל שבצד הרעיוני זאת נראית תביעה שיש לה מקום.

<שלמה מור-יוסף: בצד הכלכלי זה הכימות שלה ועכשיו אנחנו חוזרים למערכות שתפקידן לקבוע סדרי עדיפויות במדינה הזאת.

<שלמה מור-יוסף: הביטוח הלאומי הוא לא המערכת שקובעת את סדרי העדיפויות אם יפנו אלינו, אנחנו יכולים להגיד האם זה יותר חשוב מלתת לקשישים שחיים בעוני או לילדים למשפחות מרובות ילדים שאין להם איך לגמור את החודש או אין להם איך להתחיל את החודש ובכל המסגרת הזאת יצטרכו לקבוע סדרי עדיפויות.

<שלמה מור-יוסף: על השולחן יש דרישה שיש לה הגיון ויש לה עלות של 60-65 מיליון שקלים.

עדי קול: השאלה אם הצגתם את הדרישה הזאת לאוצר.

<אילנית סבן: אם 5,000 הילדים האלה יוצאו להוסטל, זה יעלה למדינה 75 מיליון שקלים לחודש.

קארין אלהרר: אין ויכוח בנקודה הזאת.

קארין אלהרר: לאחר מכן נשמח לשמוע את עמדת משרד האוצר ונתקדם.

<שלמה מור-יוסף: המשפט האחרון וזה לא שאני אומר כאן בחלל הריק.

<שלמה מור-יוסף: פנה אלי שר הרווחה ואמר לי שאומר לו מה המשמעות.

<שלמה מור-יוסף: שלחנו מכתב מסודר לשר הרווחה שאת עיקרי המכתב אמרתי בפניכם.

<שלמה מור-יוסף: הנתונים האלה נמצאים אצל שר הרווחה ואני מניח שהוא לא ביקש אותם לידע כללי.

עדי קול: גם קארין וגם אני מדברים גם עם שר הרווחה וגם עם שר האוצר.

עדי קול: אנחנו עושים מאמץ מאוד גדול כדי לקבל את התשובה הזאת.

עדי קול: לכן גם נעשתה הפנייה הזאת לביטוח לאומי.

עדי קול: נציג האוצר, בבקשה.

קארין אלהרר: סכום של 60-65 מיליון שקלים זה מספר שמקובל על האוצר?

<גיא הרמתי: אני מאגף התקציבים.

<גיא הרמתי: אנחנו לא בדקנו את המספר.

<גיא הרמתי: זה מספר חדש, אבל בכל מקרה מדובר בהצעה של ביטוח לאומי שהיא הצעה אותה דורשים ההורים כאן שזה להחיל את השר"מ על ילדים.

עדי קול: להחיל את קצבת השר"מ על אותה קבוצה שהוגדרה כ-4,800 ילדים, 5,000 ילדים.

עדי קול: זאת הבקשה אתה הגענו לביטוח לאומי וזאת הבקשה שמונחת על השולחן ואליה אני רוצה שתתייחסו.

<גיא הרמתי: אני מניח שזאת העלות.

<גיא הרמתי: הביטוח הלאומי הוא זה שבקיא במספרים.

<גיא הרמתי: בכל מקרה, מדובר בהגדלת ההוצאה של ביטוח לאומי ב-65 מיליון שקלים.

<גיא הרמתי: טרם השאלה של אופן השימוש בכסף, אנחנו נדרשים או לפחות ממליצים למקבלי ההחלטות לבחון את אופן המינון של הגדלת ההוצאה.

<גיא הרמתי: הגדלת ההוצאה לביטוח הלאומי צריכה להיבחן קודם כל ברמה הפרטנית ונאמר כאן כבר על ההבחנה בין ילדים לבין בוגרים נכים.

<גיא הרמתי: ההבחנה הזאת על בסיס הגיל נובעת מעקרונות מדיניות ותיקים מאוד שאינם מנותקים מהמציאות.

קארין אלהרר: גיא, משנים עכשיו את העקרונות האלה.

קארין אלהרר: השאלה מבחינת אגף התקציבים.

אורי מקלב: פעם היו מוציאים את הילד מהבית, אבל היום רוב ההורים מחזיקים את הילד בבית.

קארין אלהרר: העקרונות שנקבעו בעבר על ידי המוסד לביטוח לאומי עוברים כרגע רביזיה ומשנים את הלך המחשבה.

קארין אלהרר: זה באגף של ביטוח לאומי.

קארין אלהרר: עכשיו, מבחינת משרד האוצר, זאת השאלה.

קארין אלהרר: מה העמדה שלכם בנושא הזה?

עדי קול: אנחנו גם מבינים את העובדה שיש עוגה וכולם יודעים את זה, יש עוגה וצריך לחלק אותה והעוגה הזאת לא גדלה.

עדי קול: כשאנחנו נותנים לילד אחד, כמו אמר מנכ"ל הביטוח הלאומי אנחנו לוקחים מניצולי שואה, מקשישים, מאנשים רעבים ללחם.

<גיא הרמתי: מכבישים.

עדי קול: בעיני כבישים לא נמצאים באותה קטגוריה.

<קריאה: שייקחו מהחובות הכלואים.

<גיא הרמתי: אני רוצה לומר עוד מילה אחת לגבי ההבחנות.

עדי קול: רק אל תשווה את זה לכבישים, בבקשה.

<גיא הרמתי: בסדר.

<גיא הרמתי: עוד מילה אחת לגבי ההבחנה בין בוגרים לקטינים.

<גיא הרמתי: גם בדיון אחר בוועדה הזאת הוצגה השאלה מדוע נפסקים השירותים בגיל 18 או 21.

עדי קול: זה לא דיון של אגף התקציבים כאן.

עדי קול: זה דיון מקצועי.

עדי קול: ביטוח לאומי אמר כאן את האמירה שלו.

עדי קול: אנחנו חושבים שצריך לתת את זה לילדים.

עדי קול: אתה אחראי על הקופה.

עדי קול: מה עמדתך?

<גיא הרמתי: אנחנו מציעים שלא לקבל את ההצעה ולא להגדיל את ההוצאה ב-65 מיליון שקלים.

<גיא הרמתי: אני חייב לומר משפט אחד.

<גיא הרמתי: ילדים נכים מקבלים פחות קצבה ויותר שירותים במשרדי הרווחה והחינוך ובוגרים נכים מקבלים יותר קצבה ופחות שירותים ממשרדי הרווחה והחינוך.

<גיא הרמתי: השאלה הזאת בכיוון ההפוך שלה, לכיוון הבוגרים, עלתה לפני זמן מה.

<קריאה: מה את רוצה שהוא יגיד?

<קריאה: הוא לא יכול להגיד לך משהו אחר.

<קריאה: אנחנו רוצים לדעת אם יש תקציב לזה או אין תקציב לזה.

עדי קול: הוא אמר.

עדי קול: הוא אמר לא.

<קריאה: זה לא שאין תקציב אלא שסדר העדיפויות לא מתאים להם.

עדי קול: נציג האוצר ברשות דיבור.

עדי קול: מדיניות נקבעת על ידי ביטוח לאומי והיא כאן נאמרה.

עדי קול: נאמר שזה חשוב בעיניהם.

עדי קול: אתה אמרת שאין לכם תקציב לזה.

עדי קול: זה נכון?

<שלמה מור-יוסף: אני אמרתי שהדרישה הזאת היא דרישה ראויה ודבר שני שאמרתי היה מה העלות שלה.

<שלמה מור-יוסף: הדבר השלישי שאמרתי היה שאלה שקובעים סדרי עדיפויות יצטרכו לדרג אותה בהתאם.

<שלמה מור-יוסף: אגף התקציבים אמון גם על סדרי עדיפויות ומי שאמון במיוחד זאת הממשלה.

<שלמה מור-יוסף: יושב כאן נציג אגף התקציבים, אל תצפו ממנו עכשיו למה שהוא לא יכול.

<נירית סעדון: הוא לא יכול לבוא לכאן ולפגוע בנו כהורים.

עדי קול: הוא לא פוגע בכם.

<גיא הרמתי: אני אומר את זה למקבלי ההחלטות ולא להורים.

עדי קול: הוא לא התכוון לפגוע.

עדי קול: הוא לא אמר והוא לא העליב אתכם.

עדי קול: זה התפקיד שלו.

עדי קול: הוא אמר את מה שהוא צריך להגיד ואני לא מבקשת ממנו תשובה ושיגיד שעכשיו הוא כותב לכם המחאה.

עדי קול: אני רק רוצה למפות את המצב כדי שאנחנו נוכל לצאת מכאן עם תכנית עבודה.

עדי קול: אני לא מתנערת מאחריות.

עדי קול: אנחנו ניקח את האחריות הזאת עלינו.

<גיא הרמתי: כאשר בוחנים את סדרי העדיפויות כיום על פי הממשלה ועל פי ממשלות העבר, רואים שביטוח לאומי נמצא בראש סדרי העדיפויות ואומר למה אני מתכוון.

<גיא הרמתי: ההוצאות של ביטוח לאומי גדולות יותר מכל הוצאה ציבורית אחרת, יותר מכל ההשקעה של מדינת ישראל בבריאות, יותר מכל ההשקעה בחינוך ואפילו יותר מהתקציב של צה"ל כולו.

<קריאה: אבל גם ההכנסות שלו גבוהות.

<גיא הרמתי: כאשר מסגרת התקציב היא כל כך גדולה, יותר משל צה"ל, שינויים כמו אלה בפניהם אנחנו ניצבים כאן הם בקושי הרבה יותר גדול של המשפחות מבין כל האוכלוסיות שביטוח לאומי מטפל בהן.

<גיא הרמתי: שינוי פנימי, כלומר בתוך התקציב של ביטוח לאומי – כאמור מעל 63 מיליארד שקלים – יכול להתקבל הרבה יותר בקלות בגלל כי הוא לא ידרוש את הגדלת התקציב על חשבון מסים או על חשבון בריאות, ולא אומר תחבורה.

<גיא הרמתי: לכן היכולת להעביר את הצעת החוק הזאת, אם היא תציג מקור מימון בתוך המסגרת של ביטוח לאומי.

<גיא הרמתי: אפשר להציע הצעות, אבל זה ירגיז קבוצות אחרות.

<יוליה בן משה: משפט אחד.

<יוליה בן משה: אני אימא לילד עם מוגבלות קשה, מנהלת את קול הזכויות, קואליציית הורים.

<יוליה בן משה: אני חושבת שצריך לשנות את הדיסקט ולהפסיק להתייחס אלינו כאל עלות כלכלית.

<יוליה בן משה: אם יהיה לי מטפל סיעודי, אני אצא לעבוד.

<יוליה בן משה: בעברי אני יועצת ארגונית ויש לי בעל שהוא פסיכו-תרפיסט.

<יוליה בן משה: לפני שנולד לי הילד שילמנו מס הכנסה בסכום של 5,000 שקלים כל חודש.

<יוליה בן משה: אני יכולה לחזור לזה אבל אני צריכה מטפל שיעזור לי בבית.

<יוליה בן משה: זה מקור אחד.

<יוליה בן משה: המקור השני הוא הבטחות הכנסה.

<יוליה בן משה: מרבית ההורים לילדים עם מוגבלויות יושבים על הבטחות הכנסה.

<יוליה בן משה: תבדקו את המספרים.

<יוליה בן משה: הילדים האלה יצאו מהבית, אז הם יצאו ללונה פארק עם האחים שלהם, כל התוצר הגולמי בארץ יתחיל לזוז.

<יוליה בן משה: אי אפשר שאני אשב חמש וחצי שנים, או אנחנו כולנו, בבית עם הילדים האלה.

<יוליה בן משה: נוכל ליצור תנועה החוצה והתנועה הזאת תכניס עוד כסף.

<יוליה בן משה: תחליפו טיפה את הדיסקט.

<קריאה: כל מילה זהב.

עדי קול: אני רוצה לסכם.

עדי קול: אנחנו יכולים להמשיך ולדבר על קושי.

עדי קול: הקושי הוא עצום ודיברו עליו בארבע השנים האחרונות.

עדי קול: אני חושבת שאנחנו צריכים לצאת עם צעדים אופרטיביים.

עדי קול: אני אתן לקארין לסכם את הדיון.

<אבנר עורקבי: יש לנו כאן הזדמנות פז במגוון הפוליטי של הבית הזה.

<אבנר עורקבי: במגוון הזה יכולים לפתור לנו את הנושא.

עדי קול: תפסיקו להגיד לנו מאיזה מפלגה אנחנו.

<אבנר עורקבי: אתן יכולות לעזור לנו.

<אבנר עורקבי: לא לי באופן אישי.

קארין אלהרר: אבנר, חבל, כל המוסיף גורע.

קארין אלהרר: הנושא מאוד ברור.

קארין אלהרר: קודם כל, אני מודה לביטוח הלאומי.

קארין אלהרר: הייתי בדיון הקודם שהתנהל בנושא הזה עת הייתה המנכ"לית הקודמת ואני חייבת לומר שהשיח השתנה.

קארין אלהרר: אני מברכת אתכם.

קארין אלהרר: אני מברכת את המנכ"ל החדש ואת לימור על העבודה.

קארין אלהרר: גם כשאני לא נמצאת בשוטף ביום יום בארגונים החברתיים, אני שומעת כמה היא נפלאה וכמה היא מסייעת.

קארין אלהרר: אני חושבת שזאת הנקודה החשובה ביותר אתה צריך ללכת גם בעניין הזה וגם בעניינים אחרים כי חיים של אנשים עם מוגבלויות לא רק שוטף אלא הם שלובים עם המוסד לביטוח לאומי.

קארין אלהרר: אין מה לעשות, אלה החיים.

קארין אלהרר: אני חושבת שזה מאוד חשוב שיש הידברות, יש שיח וצריך להמשיך בדרך הזאת.

קארין אלהרר: ברור לכולנו שזכויות זה משהו שעולה הרבה מאוד כסף.

קארין אלהרר: שוויון זה משהו שעולה הרבה יותר כסף.

קארין אלהרר: אם אנחנו רוצים שילוב של אנשים עם מוגבלויות בחברה, כשאנחנו מדברים על שילוב זה גם לגור בבית עם ההורים וגם זה עולה כסף ואני חושבת שהברירה השנייה עולה הרבה יותר, כפי שעלה כאן ועולה גם ממחקרים כלכליים שנעשו בעניין הזה.

קארין אלהרר: אני לא רואה אופציה אחרת.

קארין אלהרר: אני לא רואה אופציה שאנחנו נבוא להורים האלה ונגיד להם שלא משנה מה הם חושבים ולא משנה מה הם רוצים, אנחנו קיבלנו החלטה במקומכם ואנחנו מורים לכם לשים את הילדים במוסד.

קארין אלהרר: כשאני אומרת מורים לכם, זה אומר שאם לא ניתן להם את גמלת השר"מ למקרים שהם באמת מיוחדים, הם ילכו למוסד.

קארין אלהרר: לא מדובר בכל קבוצת הילדים שזכאים לגמלת נכות אלא מדובר ב-5,000 ילדים וזה לא מספר גדול.

קארין אלהרר: אני יודעת שבסופו של דבר ילד ועוד ילד ועוד ילד אלה מיליונים.

קארין אלהרר: הייתי שמחה אם גם באגף התקציבים היו עושים איזושהי בדיקה שמתכללת את כל המרכיבים ומראה מה זה נותן אם אנחנו מאפשרים להורים האלה לצאת לעבודה, מה זה נותן אם אנחנו חוסכים למדינה את העלות של השמה של אותם ילדים במוסדות, מה זה אומר אם אנחנו מאפשרים להורים ולילדים האחרים או לילדים האלה לצאת ולבלות.

קארין אלהרר: כל הדברים שאמרה יוליה, אלה דברים סופר חשובים וצריך לקחת גם אותם בחשבון.

קארין אלהרר: כשעושים את הבדיקה הכלכלית, אני חושבת שאי אפשר להסתכל רק על מה אנחנו מוציאים אלא תמיד צריך לראות גם מה אנחנו מכניסים.

קארין אלהרר: אני חושבת שזה דיון שחוצה מפלגות.

קארין אלהרר: אמר כאן חבר הכנסת אזולאי ששמונים מתוך 120 חברי כנסת חתמו על ההצעה הקודמת כי באמת זה לא רק הראש אלא זה בעיקר הלב.

קארין אלהרר: אין דרך להשאיר את האוכלוסייה הזאת נטולת מענה.

קארין אלהרר: בסיכום של הדיון הזה, גיא, אנחנו נעמוד אתך בקשר.

עדי קול: יום יומי.

קארין אלהרר: גיא כבר יודע שכשנעמוד אתו בקשר, זה אומר קשר רצוף עד שיצא עשן לבן ועד שנביא את הכסף.

קארין אלהרר: כמובן שגם שר האוצר ושר הרווחה יהיו יותר ממעורבים.

קארין אלהרר: אנחנו כבר התחלנו לזמזם להם באוזניים בנושא הזה והזמזום ימשיך עד שהכסף יימצא.

<דפנה אזרזר: את גורמת לי לחייך.

קארין אלהרר: זה לא דבר מובן מאליו בעיני שהורים מגדלים את הילדים שלהם, ילדים עם מוגבלויות, ולמרות שאני בת שההורים שלי טיפלו בי ועכשיו אני אימא, זה לא דבר מובן מאליו בעיני.

קארין אלהרר: אני חושבת שההורים שלי והורים אחרים שמגדלים ילדים עם מוגבלויות הם הורים סופר אמיתיים.

קארין אלהרר: הם סופרמנים ו-וונדרוומנים.

אלי בן-דהן: אני אבא לשני ילדים עם שיתוק מוחין, תאומים.

אלי בן-דהן: סליחה שאני מתפרץ.

אלי בן-דהן: אני פונה אליכם, אל הלב הרחב שלכם ואל האוזניים הקשובות.

אלי בן-דהן: אני אומר לכם שאני ואשתי הורים לילדים תאומים בני תשע עם שיתוק מוחין מאוד קשה.

אלי בן-דהן: אנחנו קורסים.

אלי בן-דהן: אי אפשר לגדל את הילדים ללא טיפול וסיוע של עובדת זרה.

אלי בן-דהן: גם עובדת זרה שניסיתי להעסיק, לא הצלחתי כי העובדות קורסות אחרי שלושה חודשים ובורחות.

אלי בן-דהן: אני החלפתי כבר 12 מטפלות.

אלי בן-דהן: כל שלושה חודשים בערך אני צריך להחליף מטפלת.

אלי בן-דהן: אני אומר לכם שזה קשה, קשה, קשה.

אלי בן-דהן: אנחנו קורסים, גם אני וגם אשתי.

אלי בן-דהן: אשתי עם שתי פריצות דיסק בעמוד השדרה ולאחרונה הייתה מאושפזת עשרה ימים.

אלי בן-דהן: ביומיים האחרונים היא לא מסוגלת שוב לעמוד על הרגליים.

אלי בן-דהן: אני פונה אליכם ואני אומר לכם שלפני שאנחנו עושים מעשה, וכנראה זה מעשה שאסור שייעשה, למסור את הילדים, אני מבקש סיוע.

אלי בן-דהן: אני מבקש לא בשמי אלא בשם כל ההורים.

אלי בן-דהן: אנחנו מבקשים סיוע ושהסיוע יהיה הולם על מנת שאנחנו נוכל לחיות חיים נורמטיביים ולגדל על הילדים שלנו עד סוף ימינו לפחות.

אלי בן-דהן: תעזרו לנו.

אלי בן-דהן: אנחנו לא מבקשים דברים מעבר.

אלי בן-דהן: יש הרבה הורים שנפרדים כתוצאה מהעומס הנפשי הזה.

אלי בן-דהן: האנשים לא עומדים בזה.

אלי בן-דהן: אנחנו לא רוצים להיות אלה שזה יקרה להם.

עדי קול: אנחנו מצטערים, אנחנו צריכים לסכם את הדיון ולסיים אותו.

<יצחק מימוני: למה האוצר שמים ילדים שיחליטו כשאין להם אפילו ילד רגיל כדי להבין מה זה ילד?

<יצחק מימוני: אני המום ששלחו ילדים כאלה.

<יצחק מימוני: אני המום מכך שהם מחליטים עבורנו כשאפילו עוד אין להם ילד.

<יצחק מימוני: הם עוד ילדים.

קארין אלהרר: הוא לא ילד.

קארין אלהרר: הוא איש מקצוע.

<יצחק מימוני: הוא איש מקצוע?

קארין אלהרר: אני מבקשת לא להעליב את איש המקצוע.

<יצחק מימוני: אני לא מעליב אותו.

<יצחק מימוני: אני אומר שאפילו אין לו ילד.

קארין אלהרר: מה זה קשור?

<יצחק מימוני: זה קשור.

קארין אלהרר: זה עניין של הגינות ולא עניין של למי יש ניסיון בעניין.

עדי קול: הוא עושה את תפקידו.

קארין אלהרר: הוא עושה את תפקידו נאמנה ואני מבקשת לא לבוא אליו בטענות.

עדי קול: אני מבקשת לסכם את הדיון.

עדי קול: קודם כל, גם לי אין ילדים וזה לא אומר שום דבר.

עדי קול: אני חושבת שזאת לא הסוגיה ואני מרגישה מאוד לא נוח עם הדברים שאמרת.

עדי קול: אני מאוד מאוד מודה לכם.

עדי קול: אני מודה לכם על שבאתם ואני מודה לכם על העבודה שאתם עושים יום יום ולא בשביל לקבל תודה אלא כי אתם אוהבים את הילדים אהבת אמת.

עדי קול: אני מעריצה אתכם ואת הילדים שלכם.

עדי קול: לירן, אני מאוד מודה לך שבאת כי אני חושבת שבאמת חשוב שהילדים ידברו בשם עצמם.

עדי קול: אנחנו חדשות כאן.

עדי קול: קארין עשתה את העבודה מבחוץ ועכשיו עושה אותה מבפנים ואני מקווה שיהיה לה יותר קל.

עדי קול: תנו לנו צ'אנס לעשות את המאבק הזה בשבילכם.

אלי בן-דהן: שמענו את זה לפני שלוש שנים.

קארין אלהרר: אתה צודק.

עדי קול: לא שמעת את זה מאתנו.

אלי בן-דהן: לא שמעתי את זה ממך אבל שמעתי את זה מאנשים אחרים.

אלי בן-דהן: שמעתי את זה מהמנכ"לית הקודמת של ביטוח לאומי, אסתר דונמיניסיני.

אלי בן-דהן: שומעים ושומעים אבל מעשה, אין מעשה.

עדי קול: פספסת את הדיון הזה.

עדי קול: אני רוצה לעדכן אותך ולומר לך ששר הרווחה כבר פנה לביטוח הלאומי כדי לקבל הערכה תקציבית וקארין ואני נדבר אתו עוד היום.

אלי בן-דהן: השאלה שנשאלת היא אם אנחנו נצטרך לשבת כאן עוד פעם.

קארין אלהרר: אני מאוד מקווה שלא.

אלי בן-דהן: תודה רבה.

עדי קול: אנחנו מקווים שלא.

עדי קול: אני לא יודעת אם אתם יודעים מה תפקיד חברי הכנסת.

עדי קול: אנחנו לא מקבלות את ההחלטות.

עדי קול: יש לנו שני תפקידים כאשר האחד הוא תפקיד המחוקק והוא לכתוב חוקים, והשני תפקיד של מפקח על רשויות הממשלה וזה אומר להציק לממשלה עד שהיא עושה את ההחלטות שאנחנו מאמינים בהן.

עדי קול: בשני הכיוונים האלה אנחנו נפעל.

עדי קול: אנחנו נגיש את הצעת החוק ונפעל לגבש מקור תקציבי, אבל כנראה זה לא יהיה היום.

עדי קול: אנחנו מחויבות באופן מלא לתהליך הזה ואנחנו מקוות שהוא יקרה ומהר.

עדי קול: אני רוצה לומר תודה ללימור.

עדי קול: הוועדה לפניות הציבור מתכנסת כאן כל שבוע ודנה בטענות רבות שמגיעות אליה.

עדי קול: אני חדשה בנושא הזה ובאמת זה נדיר לשמוע כל כך הרבה מחמאות על עובדת מדינה, בטח עובדת של ביטוח לאומי.

עדי קול: אנחנו שומעים את זה בכל מקום ובאמת אני מודה לך.

עדי קול: אני שוב מודה לכם.

עדי קול: אנחנו נתכנס כאן בעוד חודש ואנחנו מקווים לשמוע טובות.

עדי קול: תודה.