ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 19, פרוטוקול מספר 105, 2013-11-26 11:15

עמרם מצנע: בוקר טוב.

עמרם מצנע: ברוכים הבאים לכנסת.

עמרם מצנע: ידידיי חברי הכנסת, מורים, אנשי חינוך.

עמרם מצנע: היום ה-26 בנובמבר ואני מקווה שאנחנו מתחילים מסורת חדשה והיא לקבוע יום בשנה שמוקדש למורים.

עמרם מצנע: מי מאתנו לא מדבר על המורים – המורה שלי, המורה שלנו – מי מאתנו לא מאמין בכך שצריך לתת את כל הכבוד למורים, למעמד המורה, מי מאתנו לא מדבר על כך שחזות החינוך היא בעצם המורה בכיתה, גם בעידן של מחשבים, של לוחות חכמים, של אינטרנט, של טלוויזיה וסמרטפונים כמובן מכל מיני מרעין הללו.

עמרם מצנע: כולנו יודעים שבסוף אנחנו כמעט מוכנים לוותר על הכול כדי שיהיה מורה או מורה בכיתה.

עמרם מצנע: בסופו של דבר חזות החינוך, ההוראה, הוא המורה או המורה בכיתה.

עמרם מצנע: על כן אני מברך, אני מניח בשם כולם, על יוזמה שצמחה מלמטה לקיים את היום הזה.

עמרם מצנע: אני מודה שבימים האחרונים אני מנסה להתחקות ולראות מי זה היוזם, מאיפה באה היוזמה, אבל אני לא מצליח.

עמרם מצנע: מסבירים לי שזאת יוזמה שצמחה, איך לא, ברשתות החברתיות ויש לה כנראה מספר אבות, ואולי בהמשך מישהו יקום ויגיד שזה התחיל ממנו.

עמרם מצנע: אני לא הצלחתי להתחקות אבל אנחנו, הדור שלא גדל עם הפייסבוק, למדנו שצריך לזרום עם הפייסבוק והרשתות החברתיות, וכאשר ראינו שהיוזמה הזאת תופסת גובה, כמובן הצטרפנו.

עמרם מצנע: על כן אנחנו מקיימים כאן את המפגש הזה הבוקר.

עמרם מצנע: אני מקווה שאנחנו פותחים מסורת.

עמרם מצנע: אני יודע שבמשך היום יש הרבה מאוד פעילויות בהרבה ישובים ובהרבה בתי ספר ואני מקווה מאוד שעם הזמן זה יהפוך להיות יום שבאמת עוצרים לרגע, חושבים מה עדיין לא אמרנו למורים שלנו, איך עדיין לא התעמקנו בשאלה איך מקדמים את מעמד המורה ויוצרים חברה טובה יותר.

עמרם מצנע: בפורום הזה לא צריך לומר, אבל אני אומר את זה כי אני לפחות לא צמחתי במערכת החינוך.

עמרם מצנע: זאת אומרת, התחנכתי במערכת החינוך אבל לאורך שנים ארוכות קמתי כל בוקר ונעלתי נעלי גיבורים ומדים של צה"ל ורק בסיבוב השני או השלישי של חיי התוודעתי התוודעות ישירה למערכת החינוך.

עמרם מצנע: היום אני שותף לאלה שמאמינים שחזות החברה, עתיד החברה, היכולת להתמודד עם הבעיות החברתיות שלנו, הצורך לסגור פערים בתוך החברה הישראלית, זאת בעצם מערכת החינוך.

עמרם מצנע: כשאנחנו אומרים מערכת חינוך, אנחנו רואים מול עינינו איזה מטה של משרד החינוך שיושב בירושלים אבל מערכת החינוך היא הכול.

עמרם מצנע: זה מהמעונות, גני הילדים, בתי הספר היסודיים והתיכוניים על הזרמים השונים, זאת ההשכלה הגבוהה, זה החינוך הלא פורמלי, המתנ"סים, תנועות הנוער כאשר כל הפעילות הזאת כולה מכוונת כדי לעזור לדור הבא, לדורות הבאים להיות אנשים יותר טובים, בני משפחה יותר טובים, אזרחים, תושבים ובזה בעצם אנחנו עוסקים.

עמרם מצנע: הכנסת, ועדת החינוך ואני בראש ועדת החינוך שמנו לעצמנו מספר מטרות - דרך אגב, בימים אלה אנחנו מקיימים את הדיון המאה מאז שהכנסת ה-19 התחילה לכהן, כך שכבר ישבנו ושרפנו הרבה מאוד שעות תחת ניאונים ואורות מלאכותיים - כאשר המטרה הראשית היא מעמד המורה.

עמרם מצנע: ידידי חבר הוועדה, חבר הכנסת אוחיון, גם הקים שדולה למען מעמד המורה שכבר נפגשה כמה פעמים ואנחנו בהחלט רואים בזה ערך בפני עצמו.

עמרם מצנע: הדבר המרכזי השני הוא סגירת פערים.

עמרם מצנע: ניתנה לי הזדמנות יוצאת דופן גם להיות ראש של עיר חזקה ומבוססת וגם של עיירה קטנה אי שם בסוף העולם שמאלה ולמדתי באופן ישיר, ללא מתווכים, שהמרחק בין שני המקומות האלה הוא לא רק בקילומטרים אלא הוא בהרבה מאוד דברים אחרים ואנחנו לא יכולים להרשות לעצמנו שבחברה הישראלית לא נתמודד עם הפערים החברתיים.

עמרם מצנע: הפריפריה היא לא רק פריפריה גיאוגרפית אלא היא גם פריפריה חברתית ויש גם פריפריה תודעתית, פריפריה של קבוצות בחברה הישראלית שמדירות את עצמן או מודרות על ידי אחרים מתוך הקונצנזוס הלאומי וכתוצאה מכך נוצרים פערים גדולים מאוד והם לצערי הרב מבחינת נתונים שונים גם מתרחבים.

עמרם מצנע: זה חוזר חזרה לתפקידה של מערכת החינוך כמערכת ובסוף של המורה או המורה בכיתה.

עמרם מצנע: אני מברך על היוזמה הזאת.

עמרם מצנע: כל מי מאתנו שמנסה להיזכר במורה או במורה שהשפיעו על חייו – ולכל אחד מאתנו יש כאלה שמהם לקחנו דוגמה אישית של איך להתנהג ומה לעשות – זוכר את המורים.

עמרם מצנע: ביקשנו מחברי הכנסת שיכולים להזמין את המורים שהשפיעו על חייהם.

עמרם מצנע: גם אני ניסיתי, למרות שאני כבר בגיל מתקדם, עדיין יש מורים ומורות שלימדו אותי גם בבית הספר היסודי.

עמרם מצנע: רציתי להזמין לכאן מורה שלימדה אותי בבית הספר הריאלי, נעמי סורוקה, מורה לספרות שאני זוכר אותה היטב אבל היא לא יכלה להגיע היום.

עמרם מצנע: סיפרתי לה שאנחנו בשידור, אז נעמי, אם את רואה אותנו, קודם כל הרבה בריאות ואני מקווה שתצטרפי אלינו בהזדמנויות נוספות.

עמרם מצנע: זאת הפתיחה הארוכה שלי.

עמרם מצנע: בפתח הדברים אני רוצה לתת לחברי הכנסת.

עמרם מצנע: נמצא אתנו עוד מורה שהצלחנו ברגע האחרון להזמין והוא הגיע להיות אתנו, מוסא אבו כף שהוא אחד מהמורים שהצטיינו ונמצאו ראויים.

<יוסי וסרמן: המורה של המדינה.

עמרם מצנע: גם דוקטור איליה מזין.

עמרם מצנע: הם נבחרו להיות המורים של המדינה ואנחנו כמובן נשמע אתכם בהמשך.

עמרם מצנע: תודה רבה שבאתם.

עמרם מצנע: אתם בהחלט מייצגים היטב את ציבור המורים.

עמרם מצנע: נחמן שי, בבקשה.

נחמן שי: תודה רבה.

נחמן שי: אני מאוד שמח על היוזמה החדשה שלך ואני מקווה שהיא תימשך הרבה שנים.

נחמן שי: אחת החולשות של החברה הישראלית היא שהיא לא מעריכה את המקצועות שמעצבים אותה ומשפיעים עליה.

נחמן שי: לצערי הרב היא דוחקת אותם גם בשכר וגם במעמד החברתי וכתוצאה מכך היא יוצרת מעגל שבו - כתוצאה מההתייחסות הלא ראויה – אנחנו גם מאבדים או לא זוכים בכוחות טובים שמוותרים על עיסוק בהוראה כמו למשל על, מקצוע משפחתי אצלנו, עבודה סוציאלית וכדומה כי אנשים מוותרים ובמדרג היוקרה של החברה הישראלית, יוקרה וגם חומרה, הולכים למקומות אחרים.

נחמן שי: אני עוקב אחרי העבודה שלך בוועדה ואני חושב שהיא מוסיפה הרבה כבוד לתחום הזה ואני שמח על כך, כדי שנוכל לתרום את תרומתנו הקטנה גם בתוך הבית הזה לטובת המורים ולטובת ההוראה והבנה שעתידה של מדינת ישראל נתון בידיכם.

נחמן שי: אין כתובת אחרת.

נחמן שי: אם האנשים הצעירים שגדלים בארץ הזאת מגיל גן ומעלה לא יהיו בידיים הנכונות, לא יקבלו את החינוך הראוי, למדינת ישראל לא יהיה עתיד.

נחמן שי: יהיה עתיד טכני אבל לא יהיה לה עתיד מהותי והיא לא תוכל לעמוד באמות המידה שאנחנו מצפים מעצמנו ובצדק.

נחמן שי: כאן גם נשאלת השאלה אם מדינת ישראל משקיעה מספיק - וגם כאן אנחנו יודעים שלא – לכל אורך הדרך, החל מתקנים וכלה גם באנשים שבחרו לעסוק במקצוע הקשה והמפרך הזה, אבל אני יודע שהוא גם מקצוע מלא שמחה וסיפוק לאנשים שאוהבים אותו ואי אפשר להיות מורה אם לא אוהבים את זה.

נחמן שי: כאן לא יכולות להיות ברירות.

נחמן שי: אם את או אתה לא אוהבים, לא עוסקים בכך.

נחמן שי: אני שמח על ההזדמנות להזמין לכאן את המורה שלי להיסטוריה מבית הספר התיכון הגימנסיה העברית רחביה בירושלים, שהשפעתה עלי אפשר לומר הייתה גדולה כמו שציינת, כאשר בין היתר בזכות לימודי ההיסטוריה שלה אותי בחרתי ללמוד אחר כך תואר ראשון בהיסטוריה כללית ובכלל יש לי הרבה זיכרונות טובים ונעימים.

נחמן שי: היא לא הייתה מורה קלה למי שחושב – יש כאן

נחמן שי: עוד תלמיד שלה והוא יכול לאשר זאת – מעולם לא עשתה הנחות, אין פרוטקציה, צריך היה לעבוד קשה אבל למדנו אצלה שכאשר לומדים קשה – מצליחים ומתקדמים הלאה.

נחמן שי: אני אשמח אם תרצה לשמוע אותה בהמשך.

עמרם מצנע: כן, בבקשה.

עמרם מצנע: המורה של דוקטור נחמן שי.

<מאירה אופיר: שמי מאירה אופיר.

<מאירה אופיר: אני אתחיל ואספר איך התגלגלתי להוראה כי אני חושבת שזה אחד הדברים המשמעותיים.

<מאירה אופיר: קודם כל, היו לי מורים מעולים ברחובות.

<מאירה אופיר: ס.

<מאירה אופיר: יזהר היה אחד המורים המשפיעים עלי ולא צריך להוסיף ולספר על החוויה הלימודית שלי, החינוכית שלי וגם עיצוב האישיות על ידי ס.

<מאירה אופיר: יזהר – שאני בשמחה מזכירה אותו כאן.

<מאירה אופיר: היו עוד רבים נוספים, אבל אתם לא באתם לשיעור היסטוריה ולכן אני צריכה למהר בדבריי.

<מאירה אופיר: דרך אגב, זה הקצב האיטי של הדיבור שלי, כך שהם היו צריכים להסתגל ולראות מה מורה מספיק ב-45 דקות.

<מאירה אופיר: בו זמנית הייתי בתנועת נוער ואני חושבת שמה שעיצב את ההוראה שלי הוא להיות מדריכה בתנועת נוער.

<מאירה אופיר: לעולם לא שכחתי איך להכין פעולה, איך לדבר עם החניכים, איך לא לוותר ולכן אני חושבת שהשקעה בתנועות נוער, לא רק באלה שהם נאמר לובשים מדים – ותכף נחזור לזה – היא חיונית אם חושבים איך לחנך, איך לתרום לאחרים, איך לעזור ולהתקדם.

<מאירה אופיר: חוויה נוספת שהייתה מאוד חשובה בדרך שלי הייתה – אתם תצחקו – הפלמ"ח.

<מאירה אופיר: אמנם קראו לי ילמ"ח – ילדי מח"ץ - אבל החוויה להיות חיילת עצמאית, לא מקבלת פקודות אלא חושבת וחושבת על האחר ומסייעת לאחר, אלה היו החוויות המעצבות.

<מאירה אופיר: אז נטשתי את הקיבוץ כי היה לי ויכוח אידיאולוגי.

<מאירה אופיר: המצפון הציק וכשהצפון הציק הלכתי ללמד במעברה.

<מאירה אופיר: שם בעצם עיצבתי את היחס.

<מאירה אופיר: אם אני אגיד לכם, ואתם מבינים מה זה, לימדתי ילדים מרומניה ועירק ביחד, גילאים שונים ומשונים, הייתי צריכה למצוא דרך ללמד אותם כאשר חלק מהם מעולם לא היה בבית ספר בגלל מלחמת העולם השנייה.

<מאירה אופיר: ההמשך היה, המצפון הלא נקי, הלכתי לשכונת התקווה.

<מאירה אופיר: לא ידעתי מה זה.

<מאירה אופיר: היום היו קוראים לזה מתנ"ס אבל אז פתחתי משהו שדומה למתנ"ס בשכונת התקווה.

<מאירה אופיר: אלה היו החוויות שעיצבו אותי.

<מאירה אופיר: לאחר מכן הלכתי לאוניברסיטה, שיניתי את הכיוון – הייתי צריכה להיות מהנדסת – אבל אמרתי שהתרומה שלי בחינוך היא החשובה.

<מאירה אופיר: משם הגעתי לגימנסיה.

<מאירה אופיר: הגעתי לשם לא מירושלים, לא מהמילייה החברתי של רחביה, לא מתנועת הצופים – ואלה כל החטאים הכי גדולים שיכולים להיות בגימנסיה – אבל הנה הדוגמה של יגיעה.

<מאירה אופיר: כשהוריו שלחו אותו לגימנסיה עם חולצה כחולה ושרוך אדום, זאת הייתה אמירה שקטה וצנועה אבל אומרת שאני באתי לכאן ללמוד.

<מאירה אופיר: אתם צריכים לזכור שאז בבתי הספר כמו הגימנסיה למדו הילדים שהחלו יחד בגן הילדים.

<מאירה אופיר: הילדים האלה כבר היו מעוצבים וחברים והוא הגיע בשקט שלו.

נחמן שי: הגעתי מבית חינוך לילדי עובדים על שם חיים ארלוזורוב.

<מאירה אופיר: ההחלטה של ההורים שלו הייתה החלטה אמיצה והוא המשיך אותה בשקט ובצנעה.

<מאירה אופיר: אני עם הזיכרון המסכן שלי רואה אותו יושב עם החולצה הכחולה, מקשיב ומאזין, שואל, אף פעם לא מקבל אמירות.

<מאירה אופיר: כבר אז הוא היה עיתונאי, אם אתם לא יודעים.

<מאירה אופיר: פעם היה עיתון שנקרא "במעלה" והוא כבר היה עיתונאי.

נחמן שי: זה לא אלה הם חייך עלי.

<מאירה אופיר: לא.

<מאירה אופיר: הגימנסיה של אז הייתה בית ספר מלמד ומחנך והנה התוצאה.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: חברת הכנסת דוקטור רות קלדרון.

רות קלדרון: אדוני היושב ראש, תודה רבה על הישיבה.

רות קלדרון: מאוד נעים לשבת כאן עם כל העוצמה הרוחנית שאני מרגישה סביב השולחן.

רות קלדרון: באה אתי מורתי שושנה פרבר שלימדה אותי בתיכון תנ"ך.

רות קלדרון: אני מרגישה שהמשפט הזה "ויהיו עיניך רואות את מורך" הוא משפט מאוד נכון לחיים.

רות קלדרון: יש רגעים בחיים שפתאום משהו גדול קורה וזה בדרך כלל קורה מול בן אדם אחר, מול אדם מבוגר, ואלה רגעים שאני חושבת שאף ילד אחר בכיתה לא שם לב, ואפילו אני בזמן אמיתי לא ידעתי שעכשיו זה רגע חשוב מאוד לחיים שלי אבל עם שושנה היו שני רגעים כאלה – על אחד היא כבר יודעת – כאשר האחד היה עת היינו בכיתה ב' והיה צריך לרקום עטיפה לספר התורה אבל מאחר שאימא שלי לא ידעה לרקום, שושנה רקמה במקומה ויש לי את העטיפה עד היום.

רות קלדרון: פעם שנייה הייתה בכיתה י' או י"א, אז שושנה לימדה עקידת יצחק ופתאום שמעתי אותה מדברת על "וילכו שניהם יחדיו" כאשר יצחק שואל איפה העצים לעולה והם הולכים בשקט, אבא יודע שהוא הולך לעקוד את בנו והבן, אנחנו לא יודעים מה הוא יודע.

רות קלדרון: היא סיפרה את הדרמה הזאת ואני אמרתי: לא יכול להיות, לא יכול להיות שמישהו כתב את זה, לא יכול להיות שיש טקסט כזה.

רות קלדרון: משהו באמת מאוד מאוד עמוק קרה לי.

רות קלדרון: לא הייתי הרבה בשיעורים אבל בשיעור הזה הייתי.

<קריאה: באיזה בית ספר?

רות קלדרון: בבית הספר הזה בעיקר שהינו אבל ניתן לו כבוד.

רות קלדרון: בית ספר עמל על שם ליידי דיוויס, בית ספר מקיף בתל אביב.

רות קלדרון: גם הילדות שלי למדו שם.

<שושנה פרבר: את רות כולם מכירים.

<שושנה פרבר: התרגשתי כל השנים מהקצב המהיר בו היא מתקדמת ובעיקר התרגשתי מנאום הפתיחה שלה בכנסת.

<שושנה פרבר: אני רוצה לנצל את ההזדמנות הזאת לאזכרה.

<שושנה פרבר: כעת מלא חודש למפקד שלי בצה"ל, אברהם צביון, שהוא היה מנהל בית ספר לחינוך במחנה מרקוס שעל הכרמל.

<שושנה פרבר: אני הייתי חברת קיבוץ עין גדי, מהמייסדים, וכמו הרבה ישראלים שהיו חלוצים אידיאליסטיים הייתי בקיבוץ שנתיים-שלוש והלכתי לצבא.

<שושנה פרבר: בצבא התקבלתי – זה היה בהחלט מכובד – לבית ספר לחינוך ואני חושבת שמי שעיצב אותי כמורה היה אברהם צביון.

<שושנה פרבר: אני לא יודעת אם הוא היה רב סרן או סגן אלוף, אני לא בקיאה.

עמרם מצנע: בשבילך הוא היה הכול.

<שושנה פרבר: בשבילי הוא היה גם אלוהים, וסליחה על המטפורה, גם אבא, גם המפקד וגם חבר.

<שושנה פרבר: כשהוא היה מוציא אותנו החוצה לעבר הכרמל בסטלה מריס לראות את הים, אתם לא ראיתם רק ים אלא אתם ראיתם אין סוף, אתם ראיתם עתיד, אתם ראיתם סיכויים והפרוז'קטורים של סטלה מריס, זה היה אור ולא סתם אור אלא אור לגויים.

<שושנה פרבר: אברהם צביון ידע את חיינו מתחילה ועד הסוף.

<שושנה פרבר: לא שסיפרנו לו סתם אלא בדרך אגבית הוא חקר עלינו ובדק ולכל אחת מאתנו הוא נתן את היחס שלפי דעתו הוא קרא מתוך סיפור החיים שלה.

<שושנה פרבר: אני לא רוצה להאריך אבל אני חושבת שזה לכבוד לי להיות החניכה שלו.

<שושנה פרבר: בתחילה הייתי בהנחלת הלשון.

<שושנה פרבר: הנחלת הלשון היה, כפי שאתם זוכרים, הוראת עברית לכל באי ארץ ישראל מארצות המגרב ומכל הפינות.

<שושנה פרבר: זאת הייתה עבודה סיזיפית קשה כי בכיתה אחת היו גם מרוקאים, גם עירקים, גם לובים וכולי.

<שושנה פרבר: אחר כך כביכול עליתי בדרגה.

<שושנה פרבר: אני לא יודעת אם זאת עלייה בדרגה, אבל אז הגיעו קציני צה"ל למיניהם שהיו לוחמים במלחמת השחרור והם הגיעו לדרגות בכירות ביותר ללא תעודת בגרות והתפקיד שלנו – היינו צוות של ארבע-חמש מורות היותר בכירות – היה להשלים להם את בחינות הבגרות למיניהן כמו גיאוגרפיה, כמו היסטוריה, כמו תנ"ך וספרות.

<שושנה פרבר: לא מתמטיקה.

<שושנה פרבר: כאשר הם עברו את בחינות הגמר במחנה מרקוס, שהיו בחינות כמובן לא בגובה של בגרות, אושרו להם הדרגות אליהן הם הגיעו במלחמת השחרור.

<שושנה פרבר: למשל, אם אתם זוכרים את חזי שהיה רס"ר בצבא, הוא היה תלמיד שלנו ותודות לנו אושרה דרגתו.

<שושנה פרבר: אפילו היה לי תלמיד בשם טוביה סער מקול ישראל.

<שושנה פרבר: אף פעם לא העליתי בדעתי שאין לו בגרות.

<שושנה פרבר: זאת אומרת, מי שבאמת עיצב את כוח ההוראה שלי, במידה והיה לי, היה אברהם צביון.

<שושנה פרבר: לא ידעתי שאני אהיה מורה אבל יום אחד נתקלתי בידיעה שברשת עמל מחפשים מורה לתנ"ך ולספרות.

<שושנה פרבר: אז עוד לא למדתי באוניברסיטה אלא הייתי רק בוגרת סמינר.

<שושנה פרבר: זה היה בית ספר לגברים בלבד, לנערים, ויותר מזה – פושטקים, תלמידים שלא התקבלו לכל בית ספר אחר מכובד הלכו לשם כדי שלא יתגלגלו ברחובות.

<שושנה פרבר: אז הייתי אישה יחידה בכל בית הספר.

<שושנה פרבר: לא הייתה קיוסקאית, לא הייתה אחות, לא הייתה מזכירה, הכול היה על טהרת הגבריות בלבד.

<שושנה פרבר: כל הגובה שלי בשיאו היה 1.50 מטר והבחורים בשביעית-שמינית היו משהו כמו 1,80, 1.90 מטר וכל הלאה.

<שושנה פרבר: חשבתי לעצמי שאני נכנסת לכיתה ובכלל לא יראו אותי.

<שושנה פרבר: נכנסתי באומץ לב וחוצפה של אנשים נמוכים ופתאום מישהו הכניס שתי אצבעות לפה ונתן שריקה חזקה.

<שושנה פרבר: זה היה בחור בטור הרביעי, ספסל אחרון.

<שושנה פרבר: ואני עומדת ואומרת: תואיל בבקשה להמתין לי.

<שושנה פרבר: והוא קם ויצא.

<שושנה פרבר: אז התברר לי שזה רוני קלדרון שהיה שחקן כדורגל במכבי פתח תקווה.

<קריאה: הפועל תל אביב.

<שושנה פרבר: אל תתפסו אותי.

<שושנה פרבר: הוא יצא ובהפסקה כל התלמידים מיהרו לצאת החוצה ולספר שרוני יצא מהכיתה ואמרו שהמורה הזאת אמרה לו לצאת והוא יצא.

<שושנה פרבר: רבותיי, אני עבדתי 36 שנים בתיכון ממקס פיין עברנו כולנו לליידי דיוויס.

רות קלדרון: לפושטקים אחרים.

<שושנה פרבר: אז מצאתי את עצמי כשאומרים: תיזהרו מפרבר, תיזהרו.

<שושנה פרבר: אני נשבעת לכם – ורותי תהיה עדה – אני אף פעם לא הענשתי ואני לא יודעת למה הם אמרו תיזהרו, אבל כנראה שקלדרון, שמו הלך לפניו ותודות לזה שהוא עזב את הכיתה באותו זמן, בשנת 1958, ההד עבר משנה לשנה.

<שושנה פרבר: ליידי דיוויס היה כבר הרבה יותר קל.

<שושנה פרבר: אם היו לי תלמידים ותלמידות כמו רותי קלדרון ממעוז אביב, היה לי הרבה נחת.

<שושנה פרבר: תודה רבה.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: אני רוצה לבקש את גילה נגר לומר כמה מלים.

עמרם מצנע: גילה היא מנהלת מינהל ההוראה ובעצם בתוקף תפקידה אחראית על כוח ההוראה.

<גילה נגר: חבר הכנסת מצנע ידידי היקר, אני קודם כל רוצה להודות על היוזמה.

<גילה נגר: גם אני לא יודעת בדיוק מי היה הראשון שהתחיל בה, אבל היא פשוט מדהימה ומאוד מאוד מרגש להיות כאן.

<גילה נגר: אני רוצה לפתוח בתודה.

<גילה נגר: תודה למורה טובה.

<גילה נגר: טובה הייתה מורה חיילת כשאני הייתי בכיתה ה' בבית ספר הגבעה באופקים, כיתה של ילדי עולים עם כל המורכבות כפי שאתם יודעים שקיימת בעיירת פיתוח.

<גילה נגר: היא הייתה פשוט מודל לחיקוי.

<גילה נגר: עד היום אנחנו בקשר.

<גילה נגר: היום היא פרופסור לספרות עברית, לשירת ימי הביניים, טובה רוזן, ובזכותה הפכתי להיות מורה ברבות הימים וגם סיימתי תואר בספרות עברית.

<גילה נגר: היא בעצם מהווה עבורי מודל לחיקוי ודמות של מורה לחיים.

<גילה נגר: אני רוצה לומר תודה לעוד מורה שהיא הבת שלי, שמה הילה.

<גילה נגר: היא שירתה בגלי צה"ל ועזבה אחר כך את התקשורת לטובת ההוראה.

<גילה נגר: גם את מינהל העסקים היא עזבה לטובת ההוראה והיום היא מורת שילוב.

<גילה נגר: אני בטוחה מתוך הכרות אישית שלי אתה שהיא תהיה מורה לחיים של הרבה מאוד תלמידים.

<גילה נגר: התפקיד שלי הוא סמנכ"לית ומנהלת מינהל עובדי הוראה במשרד החינוך.

<גילה נגר: מינהל עובדי הוראה במתכונת שלו היום הוקם על ידי שר החינוך הרב שי פירון.

<גילה נגר: קודם לכן ניהלתי מינהל להכשרה ופיתוח מקצועי.

<גילה נגר: הרב שי פירון, מתוך תפיסה של ראיית המורה על כל הרצף שלו, החליט שיהיה מינהל אחד שיראה את עובד ההוראה משלב ההכשרה ועד הפרישה, לרבות התנאים הסוציאליים שלו, לרבות הפיתוח המקצועי שלו, ההכשרה, ההתמחות וזה המינהל אותו אנחנו מנהלים.

<גילה נגר: אנחנו עובדים מאוד מאוד קשה כדי להנגיש הרבה מאוד תכניות ומידע למורים וכדי לשפר את איכות ההוראה שלהם.

<גילה נגר: אני מאוד מקווה שנצליח במשימה שהיא לא פשוטה אבל יש לנו פרטנרים מאוד מאוד טובים כמו הסתדרות המורים וארגון המורים.

<גילה נגר: בכלל, זה עידן שצריך לנצל אותו היום וחלון הזדמנויות שאסור לפספס.

<גילה נגר: כמו שאמרת, יש גם את שדולת המורים שאנחנו חברים בה ויישר כוח לחבר הכנסת שמעון אוחיון.

<גילה נגר: אני מקווה מאוד שכל אימא יהודייה תרצה שהבן או הבת שלה יהיו מורים ולא רק רופאים ועורכי דין וזה הכיוון שלנו.

<גילה נגר: אני מאוד מקווה שזה יקרה בהקדם.

<גילה נגר: אני יכולה רק לומר לסיום שיש היום היענות מאוד גבוהה של צעירים שרואים בהוראה שליחות וייעוד והם מגיעים ממקומות שונים - אלה יוצאי צבא, מתנועות נוער – ופשוט רואים בהוראה שליחות.

<גילה נגר: אני מאוד מאוד שמחה שזה קורה ושזה קורה בקדנציה בה אני מכהנת.

<גילה נגר: תודה רבה ותודה רבה לך מצנע על ההובלה של ועדת החינוך.

<גילה נגר: אתה עושה עבודה מדהימה ואנחנו רואים את זה במשרד.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: מזכיר הסתדרות המורים, יוסי וסרמן.

<יוסי וסרמן: תודה רבה, חבר הכנסת עמרם מצנע.

<יוסי וסרמן: מכובדי, שמעון אוחיון, יושב ראש השדולה למען החינוך ומעמד המורה, חבר הכנסת נחמן שי, חברי כנסת נוספים שנמצאים כאן.

<יוסי וסרמן: ידידיי, שיחק לי מזלי שהחלטתי בגיל צעיר מאוד, קרוב לילדות, שאני רוצה להיות מורה, שאני רוצה לגדול, ללמוד ולהיות מורה.

<יוסי וסרמן: אכן זכיתי לעסוק במקצוע שרק אנשים עם שאר רוח מסוגלים לעסוק בו.

<יוסי וסרמן: שמענו כאן את שתי המורות המכובדות מליידי דיוויס ומהגימנסיה בירושלים שדיברו על מה שמורה נותן לתלמידיו.

<יוסי וסרמן: אני חושב שהיום אני רשאי בגאווה לדבר בשם 135 אלף חברי הסתדרות המורים שראשם מורם, יש להם גאווה מקצועית גבוהה, אהבה גדולה מאוד לילד ולמקצוע והזכות לקבל אדם שהוא פאר היצירה, לקבל אדם צעיר, ילד קטן, לגדל אותו, לחנך אותו, להקנות לו ידע ובעיקר ערכים ולחנך אותו להיות אדם בחברה ישראלית מתקדמת, אדם שאוהב את החברה בה הוא חי, שאוהב את המדינה בה הוא חי, שמוכן לעשות הכול למען החברה והמדינה שלנו, מדינת ישראל.

<יוסי וסרמן: זה הייעוד שלנו ואני מצפה מוועדת החינוך – ויש לי הזדמנות עת חבר הכנסת עמרם מצנע יושב ראש הוועדה – להביא לכך שממשלת ישראל תראה במקצוע ההוראה כייעוד, כמקצוע מועדף, כמקצוע שצריך להביא אליו את טובי הצעירים.

<יוסי וסרמן: אין להתפשר על איכות בהוראה.

<יוסי וסרמן: צריך להביא רק את טובי האנשים להיות המורים של הילדים שלנו ושל הנכדים שלנו.

<יוסי וסרמן: צריך להשקיע בהם.

<יוסי וסרמן: בחברה מערבית כמו שלנו צריך לעודד אותם ולתת להם את הסיבות הטובות לרצות להיות מחנכי המחנכים שלנו.

<יוסי וסרמן: אני שמח על הנתונים שנתנה חברתי סמנכ"לית משרד החינוך גילה נגר.

<יוסי וסרמן: הרבה יותר אנשים צעירים רוצים היום לעסוק בהוראה מתוך אידיאל, מתוך אהדה למקצוע, מתוך רצון לעסוק ולתת לאחרים, ללמד ולחנך.

<יוסי וסרמן: הדגש אצלי הוא על לחנך ולא רק ללמד כי ללמוד לומדים היום גם מהאינטרנט וגם מאמצעים אחרים.

<יוסי וסרמן: לחנך, המורה הוא שמחנך.

<יוסי וסרמן: אני לא יודע בדיוק מי יוזם היום הזה אבל אני מברך את כל מי שיוזם.

<יוסי וסרמן: לנו יש גם פרויקט משותף עם "ידיעות אחרונות" ומפעל הפיס שנקרא המורה של המדינה ומדי שנה אנחנו נותנים פרס לשישה מורים מצטיינים ביותר מכל הארץ.

<יוסי וסרמן: אני שומע ששר החינוך מכין עכשיו את שבוע המורה ואני מברך אותו על כל הפעילות והיוזמות שהוא כשר חינוך בראשית הדרך יוזם כמורה וכמנהל.

<יוסי וסרמן: אני חוזר ומברך את יושב ראש ועדת החינוך ואת ועדת החינוך.

<יוסי וסרמן: אני בטוח שבאיוש הזה של ועדת החינוך ועדת המורה יתוגבר בצורה משמעותית והמורים יקבלו מהמדינה הכרה כבעלי מקצוע מוביל במדינת ישראל.

<יוסי וסרמן: מדינת ישראל, על פי הנתונים שלה, זקוקה לכך.

<יוסי וסרמן: לא שאני כמזכ"ל הסתדרות המורים בא וממריץ, לא, אני בפירוש לא נמצא בראשיתה של דרך, אבל אני אומר כמחנך ותיק, כמי שחינך וניהל דורות של תלמידים, מדינת ישראל זקוקה לכך שהחינוך יעמוד במרכז החברה הישראלית מתוך הכרה של הממשלה בכך.

<יוסי וסרמן: אני מקווה שבעזרת יושב ראש ועדת החינוך שיוביל את זה יחד עם כולנו, נצליח להגיע לכך.

<יוסי וסרמן: אני מברך את כל חבריי המחנכים, הגננות, המורים, המנהלים, את כל עובדי ההוראה ותודה רבה לכל המורים והמורות שנמצאים כאן ולכל החברים שנמצאים כאן.

<יוסי וסרמן: תודה רבה.

עמרם מצנע: הובא לידיעתי שנמצאת כאן עוד מורה שזכתה בתואר של המורה של המדינה ואני לא ידעתי על כך, יהודית לבקוביץ.

עמרם מצנע: רשומים אצלי שני שמות של מי שכנראה היו בין היזמים, רועי ציקורל ומיכאל שור.

עמרם מצנע: אחד מכם יאמר כמה מלים.

עמרם מצנע: שתף אותנו בבישול הרעיון.

<רועי ציקורל: אני רוצה לומר שאני מאוד מאוד מתרגש לראות ועדה מלאה באנשי חינוך, במורות, במורים, באנשים שבאו להגיד תודה למורים.

<רועי ציקורל: זה הדבר המדהים ביותר וזאת בדיוק המטרה של היום הזה.

<רועי ציקורל: היום הזה נולד מתוך רצון מאוד מאוד פשוט והוא לעצור יום אחד שנה ולהגיד תודה לאנשים שכל השנה עושים למען כולנו, מעצבים, בונים ומחנכים את דור העתיד של מדינת ישראל.

<רועי ציקורל: זאת הייתה המטרה שלנו.

<רועי ציקורל: הדבר הזה קיים בכל העולם והיה נראה לנו פשוט בלתי שאין את הדבר הזה במדינת ישראל.

<רועי ציקורל: לכן החלטנו שזה הזמן לנסות לעשות אותו וביחד עם צוות ענק של אנשים סופר מוכשרים והרבה מאוד ארגונים חינוכיים, תנועות, ערים, כל מי שרק אפשר, כולם נרתמו לטובת המיזם הזה, לטובת היום הזה, כי לכולם היה חשוב לבוא ולומר בצורה מאוד פשוטה: תודה, תודה לכם, תודה לכן, על העבודה הכול כך חשובה שאתם עושים ועבודה כל כך חשובה שאתן עושות.

<רועי ציקורל: אם אני יכול להגיד את הדבר שאותי לפחות הכי מרגש בכל הסיפור הזה - ואני חוזר עכשיו מבת ים שם קורים דברים מדהימים, ואני הגעתי היום מבית הספר התיכון שלי, לשם הלכתי להגיד תודה למורים שלי – זה שבאתר נתנו אפשרות לאנשים למלא טופס אם הם מתעניינים באפשרות להיות מורים.

<רועי ציקורל: עד היום מילאו את הטופס הזה יותר ממאתיים אנשים שבזכות יום המורה אומרים שגם הם רוצים להיות מורים, גם הם רוצים להצטרף לתוך המסלול הזה ולתוך העולם הזה של ההוראה.

<רועי ציקורל: אם בסוף היום הזה או בשנה הקרובה באמת יצטרפו עוד כמה עשרות של אנשים ובזכות הדבר הזה יעשו את השינוי הזה, אני חושב שכולנו הרווחנו ובגדול.

<רועי ציקורל: זאת בדיוק המטרה.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: חבר הכנסת אוחיון, בבקשה.

שמעון אוחיון: תודה רבה.

שמעון אוחיון: האמת שאחרי שרועי ציקורל וחברתו היו אצלי בחדר - הם פנו אלי ואני לא ידעתי ולא הכרתי – שוחחתי עם עמרם מצנע וכתבתי לו מכתב בעניין הזה.

שמעון אוחיון: כשאומרים לי שרוצים להוקיר את המורה, בלי להיכנס לסוגיות הפורמליות ולראות היכן נמצאת הסתדרות המורים ואיפה נמצא ארגון המורים, אמרתי שאם מדובר בהוקרה, כמובן צריך להצטרף לעניין הזה.

שמעון אוחיון: אני מקווה שרחל אררט שתיבדל לחיים ארוכים יושבת בחיפה ואולי צופה בנו.

שמעון אוחיון: כך גם משה חיים כהן מבאר שבע, מחנכי בבית הספר היסודי.

שמעון אוחיון: רחל אררט תרמה בוודאי לעיצוב אותו ילד מהמעברה שהיה צריך להשתלב בחברה החדשה ולהתמודד.

שמעון אוחיון: היא הקפידה אתנו אבל גם העניקה לנו.

שמעון אוחיון: אני זוכר את ההקפדה שלה, כל שבוע לבוא עם יומן קריאה, ספר בעברית.

שמעון אוחיון: כמובן אסור לדבר ערבית, אסור לדבר צרפתית, אבל הקפדה וחובה להיות בתנועת נוער.

שמעון אוחיון: אני זוכר אותה כדמות מקפידה שהשפיעה ועיצבה.

שמעון אוחיון: חבל לי שלא יכולתי להביא אותה לכאן לישיבה היום.

שמעון אוחיון: אני מצטרף לדברי כולם.

שמעון אוחיון: זה יום לומר תודה.

שמעון אוחיון: זה יום של הכרת הטוב.

שמעון אוחיון: הכרת הטוב למי שאמור להעשיר את ילדינו ולפתוח בפניהם עולם חדש של ידע ולתת להם כלים להבין, לנתח ולהתמודד עם שאלות שמציאות החיים מציבה.

שמעון אוחיון: הכרת הטוב, למי ששותף בעיצוב דמותם וזהותם של ילדינו.

שמעון אוחיון: הכרת הטוב, למי שנותן לנו תחושת ביטחון שילדינו נמצאים בידיים נאמנות ואחראיות.

שמעון אוחיון: הכרת הטוב, למי שעשוי להיות דמות מופת ומודל לחיקוי לדור ההולך וגדל ומתפתח.

שמעון אוחיון: הכרת הטוב, למי שמנחיל תורה ומקצועות ליבה עם ABCD גם אם שכרו לא מגיע ל-OECD.

שמעון אוחיון: הכרת הטוב, במיוחד לאותם מורים רבים המפעילים איפוק רב מול תלמידים חצופים והורים אלימים, וכבר קיימנו אתמול דיון בסוגיה הזאת.

שמעון אוחיון: הכרת הטוב, לאותם מורים המסוגלים להיות גם חבר לתלמיד ולתלמידה ובעיקר משען בעת מצוקה.

שמעון אוחיון: הנה לכם המורה כעולם ומלואו.

שמעון אוחיון: בימים אלה נדמה לי שכולנו ליווינו למנוחת עולמים את דב לאוטמן שדיבר על החינוך, על החשיבות כאדם שבא מן התעשייה, והוא היה איש ההשקעות שדיבר על ההשקעה בחינוך.

שמעון אוחיון: אין לך השקעה יותר מניבה פירות בכל המובנים – הכלכלי, הפיזי, החברתי – מאשר השקעה בחינוך.

שמעון אוחיון: לכן גם יזמתי את הצעת החוק של חוק עידוד מקצוע ההוראה, לעודד אותו כמו כל השקעה כפי שאנחנו עושים בתחום ההשקעות הכלכליות, בתחום מקצועות מסוימים, כאשר להם נותנים העדפה.

שמעון אוחיון: אם החברה תדע להוקיר ולהכיר שהשקעה בחינוך היא השקעה באמת הטובה והמניבה פירות, וכאשר מדובר בהשקעה בחינוך, כמעט כל המחקרים פותחים בהנחת יסוד אחת: אתה יכול לטפל בתוספת שעות לתגבור בתחום זה או בתחום אחר, אתה יכול לשפר בדידקטיקה כזאת או אחרת ובאמצעים טכנולוגיים, אתה יכול למנוע את הצפיפות בכיתות כדי לאפשר למורים לטפל בכל תלמיד ותלמיד.

שמעון אוחיון: כולם מסכימים שמעל כולם ההשקעה במורה היא הטובה ביותר ולכן ביום שהוא גם הכרת הטוב, נצא עם צפייה לעתיד כאשר אנחנו רוצים לראות את מקצוע ההוראה כמוביל במערכת החינוך והחברה במדינת ישראל.

שמעון אוחיון: תודה.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: אני מבקש את המורה מוסא אבו כף.

<מוסא אבו כף: שלום.

<מוסא אבו כף: אני מורה בדואי שזכה השנה להיות מורה המדינה.

<מוסא אבו כף: באמת חוויה מדהימה.

<מוסא אבו כף: אני רוצה לברך את האנשים שעמלו ויצרו את המפעל הזה, את מזכ"ל הסתדרות המורים, יוסי וסרמן, וארגונים אחרים כמו אתר YNET, "ידיעות אחרונות" חברת אל על, מפעל הפיס וכל האנשים השותפים.

<מוסא אבו כף: זה דבר מדהים שהשפיע עלינו כי אנחנו המורים בשטח צריכים ליטוף ופרגון דבר שלא עולה כסף.

<מוסא אבו כף: כשהיינו אצל יושב ראש אל על, שקדי, במשרד שלו, הוא קיבל אותנו בשדה התעופה, והוא סיפר – וכולנו התרגשנו – שהוא התחיל ברעיון הזה.

<מוסא אבו כף: הוא היה מפקד חיל האוויר והפגיש את הטייסים עם המורות שלהם.

<מוסא אבו כף: מאוד התרגשנו למרות שלא היינו במעמד הזה אלא רק שמענו את הסיפור על כך.

<מוסא אבו כף: זה ממש מדהים.

<מוסא אבו כף: את החוויה הזאת לא אשכח בחיים.

<מוסא אבו כף: אתמול עברתי חוויה מדהימה.

<מוסא אבו כף: אני מלמד באזור שלי, בנגב, מורים למתמטיקה.

<מוסא אבו כף: אני להשתלמות ואני רואה ברשימה שיש לי 25 מורים אבל ברגע שאני מגיע, אני רואה חמישים מורים והחדר לא מספיק להכיל את כולם.

<מוסא אבו כף: כולם רוצים ללמוד אצל מורה המדינה.

<מוסא אבו כף: זאת התרגשות גדולה.

<מוסא אבו כף: התקווה שלי לא רק הסתדרות המורים, לא רק משרד החינוך, לא רק חיל האוויר ולא רק חברי הכנסת אלא התקווה שלי לראות עוד ארגונים במדינת ישראל שיבצעו את המפעל הזה.

<מוסא אבו כף: בפעם הבאה אנחנו רוצים לראות את השרים ואת ראש הממשלה.

<מוסא אבו כף: אני אומר תודה, תודה, תודה רבה.

<מוסא אבו כף: תודה לכם.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: דוקטור איליה מזין.

עמרם מצנע: המורה של המדינה.

<איליה מזין: שלום.

<איליה מזין: אני המורה לפיזיקה.

<איליה מזין: היה לי עונג לקבל מידיו של מפקד חיל האוויר דאז אליעזר שקדי תעודת הערכה כדמות חינוכית שהשפיעה.

<איליה מזין: זה באמת מאוד מרגש.

<איליה מזין: היה לי עונג לקבל תעודות דומות גם משני מפקדי חיל האוויר שבאו אחריו, אבל בכל זאת התעודה הראשונה משקדי הייתה מאוד חשובה.

<איליה מזין: אני לא רוצה להרבות במלים.

<איליה מזין: אני חושב שאנשים אומרים שחשוב שיהיה יום דווקא למורה מכיוון שסביר להניח שמורה הוא מי שהשפיע עליהם.

<איליה מזין: אני רוצה להקריא כמה שורות ממייל שקיבלתי לפני מספר ימים מתלמיד שלי.

<איליה מזין: "חשבתי בימים האחרונים על כיצד השפעת עלי וכיצד השפיעו עלי מחנכים אחרים.

<איליה מזין: אני חושב שהדבר המשמעותי ביותר שלקחתי ממך במישור הפרקטי הוא האופן שבו אני מוביל אנשים וסוחף אותם אחרי על ידי אמונה עיוורת בפוטנציאל שלהם.

<איליה מזין: קביעה נחרצת: אתה יכול.

<איליה מזין: שידור מסר של אמון מהול בציפייה.

<איליה מזין: אפקט פיגמליון שעוד לא אכזב אותי ובכל פעם מחדש.

<איליה מזין: אני לא זוכר אם דיברנו על כך, אך אני רואה בעצמי מחנך לעתיד וסבור שזאת עבודת קודש שאינה נופלת מעיסוק ברפואה בו אני שקוע בימים אלה.

<איליה מזין: בחרתי שלא לצלם סרטון משום שאינני אוהב להיראות ולהצטלם בפרט בפני פורום שאינני מכיר.

<איליה מזין: זה פשוט לא אני ואני בטוח שתכבד זאת.

<איליה מזין: אני מאחל לך המשך השפעה והרצאה מוצלחת שלא תפסיק ללמוד לעולם".

<איליה מזין: אני רוצה להסביר מהיכן זה בא.

<איליה מזין: ביקשו ממני מבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב לתת הרצאה על גורמי ההשפעה של עובד חינוך על דור העתיד.

<איליה מזין: אמרתי לעצמי, אני אעמוד בפני הקהל ואומר אני ואני ואני?

<איליה מזין: לא נראה לי.

<איליה מזין: אז התקשרתי לחמישים תלמידים שלי ואמרתי שהם יכולים לנצל סוף סוף את הסמרטפון לדבר טוב, תציגו את עצמכם מקסימום בשתי דקות ותגידו לטוב ולרע ואני מבטיח לא לעשות כל עריכה, תאמרו איך אני, אם בכלל, השפעתי עליכם.

<איליה מזין: זה המייל שקיבלתי בתשובה.

<איליה מזין: היה לי מאוד קשה לעבור דרך ביטחון הכנסת ולהעביר לכאן את הדבר הזה.

<איליה מזין: הוקרה יותר מזו, לא ראיתי בחיי.

<איליה מזין: אני חושב שזאת פעם ראשונה בחיים שבכיתי באמת.

<איליה מזין: כאן כתוב: "איליה, יש אנשים שלא עושים כלום, יש אנשים שעושים יותר מדי, יש אנשים שעושים רק טעויות ויש אנשים שעושים מה שצריך, כמו שצריך, כמוך.

<איליה מזין: תודה על הכול.

<איליה מזין: לי".

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: ריגשת את כולנו.

עמרם מצנע: יהודית לבקוביץ, בבקשה.

<יהודית לבקוביץ: אני רוצה להתחיל כילדה בת חמש שהייתה בפנימיית ילדים בעיר כפר סבא עד גיל 12.

<יהודית לבקוביץ: המדריכים באותה תקופה עת היינו ילדים מסכנים, מקרים סוציאליים, ממש היוו לי את הדוגמה של תשומת לב, חמימות, קריאת הספר בלילה לפני שהולכים לישון והרגישות הגדולה.

<יהודית לבקוביץ: יחד עם זאת מכאן אני סגרתי מעגל להיבחר למורה של המדינה בעיר כפר סבא.

<יהודית לבקוביץ: התרגשות מאוד מאוד גדולה הייתה לי כי את התלמידים שלי אני מלמדת זקיפות קומה, חיוך, רגישות לסביבה, נתינה ופתחתי אותם להתנדבות.

<יהודית לבקוביץ: אני מייצגת את חטיבת בר-לב, את המנהל אסף נפתלי והצוות הנפלא, את המפקחות למדעים שממש ליוו אותי לאורך כל הדרך.

<יהודית לבקוביץ: אחד הדברים לפעילות הנהדרת - וגם חבר הכנסת מצנע היה אצלי והיה עד לפעילות המיוחדת - הוא שתלמידים מתנדבים עם הרגישות שלהם עושים פרויקט מאוד מיוחד עם משפחות שכולות, מגשימים את החלום של אותם נופלים, נפגשים עם המשפחות, שומעים את הסיפור וממשיכים את החלום.

<יהודית לבקוביץ: זאת אחת הדוגמאות לרגישות, של נתינה, של התנדבות עם שילוב המדע, הסקרנות וההבנה.

<יהודית לבקוביץ: לכל התלמידים שלי אני אומרת: אתם המדענים של העתיד, מי שזה לא יהיה.

<יהודית לבקוביץ: גם אם אני אפגוש את התלמיד עם היכולת הפחות נמוכה אבל זה שיש לו רצון לתרום לקהילה, לתרום למדינה, אני אפגוש אותו במסגרות אחרות, העיקר זקיפות קומה, חיוך ולבטוח בעצמו.

<יהודית לבקוביץ: אני ממש מתרגשת כי נכנסתי לדלת הפתוחה הזאת ואני מודה לכולם על ההזדמנות הנפלאה שניתנה לי.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: באמת הייתי באירוע מדהים של תלמידים בכפר סבא שעושים מחקר, ליווי וכתיבה על מפקדים וחיילים שנפלו במלחמות ישראל.

עמרם מצנע: באמת יוצא מן הכלל.

עמרם מצנע: המורה של המדינה שלי, שאני הבאתי אותה היום אתי, היא אשתי עליזה שהייתה מורה לתנ"ך ותורה שבעל-פה לאורך הרבה מאוד שנים.

עמרם מצנע: את רוצה להגיד משהו?

<עליזה מצנע: לא.

עמרם מצנע: חבר הכנסת דב חנין, בבקשה.

דב חנין: תודה רבה ידידי יושב ראש הוועדה.

דב חנין: אני חושב שזה אירוע מיוחד וחשוב.

דב חנין: אני מביע הערכה ליוזמים.

דב חנין: מכל מוריי אני ניסיתי להשכיל ואני אזכיר בקצרה ארבעה מורים שמכל אחד מהם אני רוצה לקחת איזשהו לקח.

דב חנין: המורה הראשונה, המחנכת שלי בכיתות ג' ו-ד', חיה דקל, ידעה כנראה להבין שגם אם נתקלים בילד שהוא מאוד שוב ומאוד הרפתקן, מרדן, ספקן וכל דבר לא נראה לו ולא מקובל עליו וכדומה, שזה לא מקרה אבוד ואפשר בכל זאת להתייחס לזה ברוח אחרת ולראות בזה גם צדדים אחרים.

דב חנין: אני יודע שזה לא פשוט בבית ספר להתייחס לשובבים, למרדנים, להרפתקנים , לכאלה שתמיד יש להם שאלות ותמיד הכול לא מוצא חן בעיניהם, אבל אני חושב שזה דבר נורא חשוב ונורא יקר ואני מאוד מעריך את זה.

דב חנין: אני חושב שרק זכותה אני בכלל שרדתי במערכת החינוך.

דב חנין: המחנכת שלי בכיתות ז' ו-ח', שרה אחיה, הייתה הבן אדם הכי רחוק ממני אידיאולוגית שאפשר להעלות על הדעת.

דב חנין: היא הייתה אשת לוחמי חירות ישראל, הארגון הצבאי הלאומי.

רות קלדרון: באיזה בית ספר למדת?

דב חנין: בית חינוך על שם טשרניחובסקי בתל אביב.

דב חנין: בית הספר הזה, אגב, היה בית ספר מפא"יניקי לחלוטין אבל הייתה שם מורה אחת רביזיוניסטית שלא חששה ללמד אותי ועד היום אני יודע בעל פה לפחות שלושים שירי ז'בוטינסקי.

דב חנין: אני יכול להביס כאן בכנסת את כל חברי הכנסת של הליכוד.

דב חנין: היא הייתה אישה מאוד מרשימה, מאוד ערכית, היא הייתה מחנכת שהתווכחתי אתה המון בפוליטיקה אבל מאוד מאוד למדתי להעריך את היושר שלה, את ההגינות שלה ואת עולם הערכים הפנימי שהיא הקרינה בעוצמה רבה.

דב חנין: אני חושב שכל מי שלמד וחונך אצל שרה, זוכר אותה עד היום כדמות מופת חינוכית.

דב חנין: מנהל בית הספר שלי, תיכון עירוני ה', דוקטור משה לנדא זיכרונו לברכה.

דב חנין: אני זוכר אותו מאוד מאוד לטובה כי בימים של, נקרא לזה, קונצנזוס לאומני מאוד דורסני הוא ידע לתת מקום ולתת מרחב לתלמיד שחשב אחרת ולא היה שותף למה שכולם חשבו שצריך אז לומר.

דב חנין: אני חושב שזה דבר שמאוד מאוד ראוי להערכה.

דב חנין: אפרופו מורים לפיזיקה, כמובן המורה האגדי שלי למתמטיקה ופיזיקה, מריו ליביו, שלימד אותי להסתכל – תמיד אהבתי מתמטיקה – גם על המתמטיקה וגם על הפיזיקה מחוץ לקופסא.

דב חנין: החלק המשמח והמצער שמריו ליביו עצמו יצא מחוץ לקופסה והוא פרופסור מוביל בעולם לאסטרו-פיזיקה.

דב חנין: אולי זה טוב למריו, אבל אני לא בטוח שזה טוב למערכת החינוך.

דב חנין: אני רוצה לומר שאני חושב שבכלי כל אחד מהמורים האלה הייתי אדם אחר.

דב חנין: אני מאוד מאוד מעריך את תרומתם, את הליווי שלהם, את הדברים המדהימים והיפים שהם חשפו אותי אליהם, את הסבלנות שלהם ואת ההוקרה שלהם.

דב חנין: הנכס הגדול ביותר של מערכת החינוך הוא המורים.

דב חנין: אני באתי לכאן לא רק כדי להודות אלא כדי להביע בפני כולכם את התחושה שאנחנו כמדינה לא נותנים למורים בישראל את מה שמגיע להם.

דב חנין: יותר מדי מורים בישראל הם עדיין מורי קבלן והתופעה הזאת הולכת ומתרחבת במקום להצטמצם.

דב חנין: במקום שכמו שנאמר, ובצדק, נתייחס אל כל מורה כאל יהלום שבכתר, ניתן לו את הכבוד ואת כל ההערכה, מדברים על מערכת החינוך בפינלנד שהיא באמת נפלאה אבל תראו את היחס למורים שם.

דב חנין: שם אנשים נאבקים על הזכות להיות מורה בבית הספר כי זה גם כבוד, גם מעמד, גם תנאים.

דב חנין: יש לנו הרבה במה להתגאות אבל לא פחות חשוב, יש לנו הרבה למה לשאוף ויש לנו הרבה מה לתקן.

דב חנין: בהצלחה ותודה לכולכם.

עמרם מצנע: תודה רבה לחבר הכנסת דב חנין.

עמרם מצנע: גילי רומן, חבר הנהגת תנועת המורים.

<גילי רומן: צהרים טובים.

<גילי רומן: אני גילי, אני מורה להיסטוריה ולאזרחות.

<גילי רומן: חלק מהדוגמה האישית שלי בהיותי מורה לאזרחות הוא גם להגיע לכאן, גם כחבר הנהגת תנועת המורים החדשה.

<גילי רומן: אנחנו לא ארגון יציג.

<גילי רומן: אנחנו תנועה חברתית שבאה לקדם את המורים, את השפעתם ולהשמיע את קולם.

<גילי רומן: זה הכיוון בו אני רוצה לדבר עכשיו.

<גילי רומן: אני חושב שהדיון היום הוא מקסים ומרגיז כאחד, ואני אסביר למה אני חושב כך.

<גילי רומן: כולנו יכולים להבין למה הוא מקסים, למה הוא מרגש והלוואי שגם אני אשב במקום בו יושבות שתי המורות הנכבדות האלה והמורים שדיברו כאן שהם מורים למופת.

<גילי רומן: אבל הוא מרגיז אותי בגלל הדיסוננס.

<גילי רומן: אני מתנצל בפני מוסא שבוודאי יש ללמוד ממנו הרבה אבל אני לא מעוניין שילטפו אותי, אני לא חיית מחמד, אני איש מקצוע ואני חושב שהדיון הזה הוא ייחודי מדי.

<גילי רומן: נתעלם מהעובדה שמתנהל ב-11:00 בבוקר, עת מורים רבים רצו להגיע אליו אבל לא יכלו.

<גילי רומן: אני כבר שנים מלווה את דיוני הוועדה הזאת, בין אם בקשר עם יושבי הראש, בין אם בנוכחות בדיונים ובין אם בצפייה בהם, ועוד לא הייתי בדיון שדיברו בו כל כך הרבה מורים.

<גילי רומן: לצערי מה שאנחנו צריכים לשים לב אליו זה שבכל דיון ועדה ובכל פורום, בכל ועדה מקצועית במשרד, בכל כנס שאתם משתתפים בו ובכל פאנל בו תשבו, יהיה מורה פעיל - ולא רק אחד - שיגיד את דעתו.

<גילי רומן: לוועדת הבריאות מביאים רופא והוא בדרך כל פותח את הדיון ואומר את דעתו המקצועית.

<גילי רומן: גם כאן יש אנשי מקצוע.

<גילי רומן: העובדה שיושבים כאן שני חברי כנסת שהם מורים, ואני מאוד מכבד את זה, זה לא מספיק.

<גילי רומן: כל חבר ועדה – ואני שמח שהנוכחות בוועדה הזאת היא גדולה הרבה יותר מאשר הישיבות בוועדה לפני כן – לדעתי צריך לשאול את עצמו עם כמה מורים באופן קבוע משך החודש הוא מדבר ומתייעץ והאם הוא מביא אותם לכאן לשאת דברים בכל דיון מקצועי.

עמרם מצנע: אני רוצה לומר לך שטענתך היא מאוד נכונה.

עמרם מצנע: אנחנו מקיימים כבר מתחילת מושב הכנסת הזאת פורום שנקרא שיח מורים.

<גילי רומן: אני יודע.

<גילי רומן: אני מכיר.

עמרם מצנע: מחר מתקיים דיון עם מנהלי בתי ספר תיכוניים.

<גילי רומן: אני מכיר ומוקיר את זה.

עמרם מצנע: מאוד חשוב לשמוע את השטח.

<גילי רומן: אני חושב שזאת התחלה וכיוון טוב, אבל הדבר החשוב יותר הוא שבדיונים השוטפים ובכל מקום יהיו ויגיעו מורים, שישחררו אותם מבית הספר אם זה בבוקר או שהדיונים יתקיימו בצהרים גם כאן ובכל מקום.

<גילי רומן: תכף יגיע חג החנוכה, יהיו כנסי חינוך ותסתכלו על רשימות המשתתפים בכינוסים ומי מדבר בהם – לא תראו שם מורים.

<גילי רומן: כל השיח הוא לא מוצג על ידי מורים.

<גילי רומן: אם אנחנו רוצים לחזק את מעמד המורה, אני חושב שתודעה הוא דבר מבורך.

<גילי רומן: גם אני מבקש מהתלמידים שלי להכיר תודה למורים המקצועיים שלהם, זאת שנה שנייה שאני עושה את זה, והתוצאות הן מדהימות והן חשובות, אבל צריך להבין מה מקום המורה המכובד בהשפעה על חינוך ושהמערכת שהוא נמצא בה תתרכז בדברים שחשובים לפיתוח המורה ולאיכות שלו, שהיא תהיה מערכת מפתחת במקום מפקחת, שהיא תהיה מערכת מתגמלת במקום מערכת מנהלת, ושהיא תהיה מערכת מאפשרת במקום מערכת שמסדרת.

<גילי רומן: זה ישפיע על סוגי הדיונים שגם מתקיימים כאן שהם דיונים על אוטונומיה, שהם דיונים על חרות פדגוגית, שהם דיונים על הכשרה בתוך בית הספר, הם דיונים על כלים שנותנים למורים, הם דיונים על מבנה העבודה של מורה והתפקידים של המורה.

<גילי רומן: אלה דברים שבעיני חייבים לעסוק בהם, ושנית, חייבים לעסוק בהם בצורה הנכונה בה מורים מקבלים מקום מכובד ומקום מרכזי.

<גילי רומן: אני משמיע את הקול הזה כי פשוט הוא חשוב לי.

<גילי רומן: אני גם מעורב ביום כולו ואני חושב שהוא חשוב ביותר.

<גילי רומן: מערכת החינוך וכולנו צריכים לדאוג לכך שאיכות המורים יהיה משהו שהוא מרכזי, יקבל כבוד ומקום בכל דיון, תהיה לו נקודת השפעה על החינוך בישראל ולא רק בתוך הכיתה.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: חבר הכנסת מסעוד גנאים.

מסעוד גנאים: תודה אדוני היושב ראש.

מסעוד גנאים: אני מצטרף לברכה לכל המורים ובאמת ביום כזה, בשעה כזאת, אני רוצה לומר להם, לכולם, תודה.

מסעוד גנאים: לא הצלחתי להביא מורה או מורה שלי, אבל נמצאים כאן הרבה מורים ומורות.

מסעוד גנאים: גם אני הייתי מורה והייתי מורה כי הושפעתי מהמורים שלימדו אותי והיו עבורי מודל לחיקוי.

מסעוד גנאים: אני לא חלמתי ביום מן הימים שאהיה חבר כנסת.

מסעוד גנאים: כל מה שחלמתי בכל חיבור בכיתה, בבית הספר היסודי, כאשר כתבתי בו מה אני רוצה להיות בעתיד – מורה.

מסעוד גנאים: זה מה שכתבתי.

מסעוד גנאים: מעולם לא כתבתי שאני רוצה להיות חבר כנסת.

מסעוד גנאים: המורים שהשפיעו עלי, לפי דעתי וגם מניסיוני, זה כמו השחקן שמושך אותנו לתיאטרון, הוא זה שלא מתמקד באמת בטקסט אלא הוא סוטה קצת.

מסעוד גנאים: סוג המורים הזה הוא שמשפיע בסוף משום שאני מאמין באמרה שתמיד אני מצטט אותה, ואני עדיין לא יודע מי אמר אותה אבל נאמר:

מסעוד גנאים: מה זה חינוך, כל מה שנשאר בנו אחרי ששכחנו כל מה שלמדנו.

מסעוד גנאים: מה שנשאר בנו, זאת ההשפעה הזאת, אלה הערכים שהוקנו לנו, זאת הדוגמה.

מסעוד גנאים: יש מורה להיסטוריה שלימד אותי - ואחר כך נפתחתי ולמדתי גם היסטוריה – ותמיד בכיתה י"א העמידו אותי מול הכיתה כדי ללמד שיעור כלשהו אבל יום יומיים לפני כן הוא היה מכין אותו והיה שואל אותי מה דעתי להכין נושא מסוים ואגיש את השיעור במשך 20-25 דקות.

מסעוד גנאים: המורה הזה, אני הושפעתי ממנו משום שכאשר נתתי את השיעור – היו אלה שלושה או ארבעה שיעורים – נתתי אותם בצורה שונה מכפי שהוא היה מלמד אותנו.

מסעוד גנאים: הנקודה אליה אני חותר היא שהמורה, גם המוצלח, הוא לא מי שמטרתו בחיים לעשות מהתלמידים העתק שלו.

מסעוד גנאים: הוא לא רוצה שהם יהיו הוא אלא הם.

מסעוד גנאים: הוא צריך להכין אותם, ללמד אותם, לצייד אותם בכלים כדי שיגלו את עצמם וכדי שהם יהיו הם בדרכם ולא דווקא בדרכו.

מסעוד גנאים: עד היום כחבר ועדת חינוך וגם כחבר כנסת, אני מסייר בבתי הספר ופוגש מורים.

מסעוד גנאים: באמת העניין של החזרת השליחות, הקדושה למשרה הזאת, היא מטרה חשובה מאוד.

מסעוד גנאים: תמיד אני אומר להם – ויש לי אמרה אותה אני אומר בכל חדר מורים – שלא יחשבו שגבולות השליחות שלהם מוגבלים לתחומי התלוש שלהם.

מסעוד גנאים: לא.

מסעוד גנאים: השליחות שלהם היא הרבה יותר רחבה כמו גם המורה המוצלח, המורה לחיים.

מסעוד גנאים: כך צריך להיות.

מסעוד גנאים: הוא זה שיודע שהעולם רחב בהרבה מחדר שיש לו ארבע קירות והזמן יותר רחב מ-45 הדקות.

מסעוד גנאים: באמת כולנו הושפענו מהרבה סוגים של מורים שעד היום משפיעים בעולם הערכים שלנו, המחשבות שלנו ובאמת תודה, תודה, תודה.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: אנחנו לקראת סיום.

עמרם מצנע: בתיה, את רוצה להתייחס?

עמרם מצנע: מנהלת עירוני א' בחיפה, מנהלת ותיקה שהייתה לי הכרות אישית אתה.

<בתיה בראונר: קודם כל אני רוצה להודות על ההזמנה עבורי ועבור מורה שמלמדת אצלי.

<בתיה בראונר: בהתחלה חשבתי למה הוזמנתי לכאן לשולחן הזה, מאחר שמדובר כאן על אנשים שהם חתני וכלות פרס, ולכן אני רוצה לומר שבית הספר שבניהולי זכה השנה בשני פרסים גדולים – פרס חינוך ארצי ופרס ראש העיר.

<בתיה בראונר: בית הספר ממוקם באחת השכונות המורכבות ביותר בעיר חיפה.

<בתיה בראונר: אני לא יכולה להודות כאן למורים שלי כי התחנכתי בפולין.

<בתיה בראונר: דווקא הפוך על הפוך ובאופן אירוני, עולה חדשה מפולין התחילה את עבודתה בשלומי, בשנות ה-70 המוקדמות כאשר למזלי לא אני לא התלמידים שלי ידענו עברית.

<בתיה בראונר: אני רוצה לומר שתפיסת העולם שלי התגבשה שם ואין לי ספק שהעניין האמיתי הוא בתלמיד, אבל לא רק כתלמיד אלא כבן אדם, דמיון חינוכי שמאפשר לנו לראות אותו לא כפי שהוא היום אלא לדמיין אותו איך הוא ייראה, יתנהג ומה הוא יהיה בעוד עשר שנים.

<בתיה בראונר: אני חושבת שזה המפתח למה שדיברתם כאן.

<בתיה בראונר: הדבר הנוסף שאני רוצה לומר הוא שחינוך טוב לא בהכרח צומח בשכונה טובה, תודה רבה.

<בתיה בראונר: כך אפשר גם לסגור פערים.

עמרם מצנע: נכון.

עמרם מצנע: עירוני א' הוא באמת בית ספר שנמצא בקריית אליעזר שכולם מכירים אותה בגלל אצטדיון הכדורגל שלה.

עמרם מצנע: האתגר של עירוני א' הוא גדול כי יש את בית הספר הריאלי, בית ספר ליאו בק, בית ספר אליאנס ועירוני ה' ויש חוגים.

עמרם מצנע: מי שמכיר קצת את המתחים האלו בעיר חיפה, יודע.

עמרם מצנע: באמת בית ספר שעושה עבודת קודש בהישגים שלו.

<בתיה בראונר: שמונים אחוזי זכאות עם 8,3 פרמטר של טיפוח.

עמרם מצנע: בהחלט.

עמרם מצנע: מישהו שלא קראתי ביוזמתי?

<ברק ברבי: תודה.

<ברק ברבי: שמי ברק ואני מורה הרבה שנים.

<ברק ברבי: כרגע אני בכובע של איש צוות ב-ברנקו וייס, בפרויקט שמובילה קרן טראמפ ומממנת אותו.

<ברק ברבי: אני רוצה בדקה קצרה לשתף אתכם בפרויקט כי באתי לכאן בזכות העובדה שהפרויקט הזה בדיוק עונה לצורך שכולם מדברים עליו כאן, של העצמת מורים, של לשים מורים במרכז, להסתכל על המורה לא ככלי אלא כנכס, כיהלום.

<ברק ברבי: הפרויקט שלנו כרגע נכנס לשנתו השנייה וזאת התחלה משמעותית.

<ברק ברבי: הוא מתקיים בכמה בתי ספר בארץ.

<ברק ברבי: הרעיון שלו הוא לקחת מורים שבאים באהבה ולתת להם מקום ומרחב מאוד בטוח בכיתה עם תלמידים - קבוצות של מורים – כאשר התלמידים משרתים את המורים.

<ברק ברבי: המורים מתנסים בהרבה דברים שכל השנים הם רצו להתנסות בהם – אלה מורים ותיקים – כמו במתודולוגיה של למידה, שיתוף פעולה עם אנשים, יצירה, מחקר ופיתוח של רעיונות.

<ברק ברבי: פשוט יש להם מרחב לעסוק במקצוע שלהם בלי שיש עליהם את הלחץ מכל סוג שהוא ומין שהוא.

<ברק ברבי: כבר יש לנו תוצאות מדהימות ורואים שקורים דברים מדהימים, שמורים מפתחים אפליקציות לדברים, שמורים יוצרים קהילות מיוחדות.

<ברק ברבי: מנהל אומר לי: תשמע, המורה הזה היה מורה מן השורה עד אתמול ופתאום הוא הגיע בתחילת השנה ורוצה להיות רכז השכבה או רכז מתמטיקה.

<ברק ברבי: ההעצמה הזאת עובדת מהר מאוד.

<ברק ברבי: המשמעות של זה היא שכאשר אומרים רק את טובי האנשים, אני רואה את כל המורים כטובים אלא שפשוט צריך רק לגלות את הדבר הזה.

<ברק ברבי: התפקיד שלנו הוא לגלות את הטוב שבהם.

<ברק ברבי: כולם טובים, כולם מדהימים.

<ברק ברבי: כשאני רואה את המורה של המדינה – איליה ידידי – המטרה שלנו היא שכולם יהיו המורים של המדינה, שלא יהיה מורה אחד ואלף שמרגישים שהם הפסידו באיזו תחרות אלא שיהיו אלף שירגישו מה שאיליה מרגיש, את ההתרגשות שלו.

<ברק ברבי: אני חושב שאנחנו יודעים איך לעשות את זה.

<ברק ברבי: הסכמתי להגיע לכאן ולוותר על הכשרת מורים בפרדס חנה כי אמרתי שאולי יש לי הזדמנות, אולי, לגייס עוד תמיכה, אפילו רעיונית, אפילו במחשבה, ושותפות של אנשים שנמצאים כאן במהלך הזה שקורה.

<ברק ברבי: אני מרגיש שזה כמו צמח קטן שכרגע אנחנו מנביטים אותו ואנחנו זקוקים לכל תמיכה שהיא ולכל עזרה שהיא.

<ברק ברבי: לכן באתי לכאן ואני שמח על הזדמנות.

<ברק ברבי: תודה רבה.

<בתיה בראונר: העיר חיפה חוגגת זו השנה הרביעית את יום המורה מיד אחרי חופשת סוכות.

<בתיה בראונר: אני חושבת שגם משם מגיע הרעיון, מאותה סיבה שהזכרתם כאן והיא לעצור יום אחד ולראות.

<ליהי גרוס-אביטל: אני מורה בבית הספר של בתיה ואני מחנכת של כיתות אומץ ורכזת של כיתות אומץ במב"ר בבית הספר.

<ליהי גרוס-אביטל: אני אתחיל מזה שאני מורה מאוד צעירה ונמצאת מעט שנים במערכת.

<ליהי גרוס-אביטל: זו בסך הכול השנה הרביעית שלי.

<ליהי גרוס-אביטל: אני יכולה להעיד שכשאני החלטתי ללכת להוראה ולעבור את ההכשרה, במקום העבודה בו עבדתי לפני כן שאלו אותי אם אני רצינית והאם לא חבל כי אני יכולה לעשות דברים יותר טובים ולכן למה אני הולכת להיות מורה מאחר וזה בזבוז הפוטנציאל שלי, בהקבלה שיש לך פוטנציאל שאנחנו אומרים לתלמידים.

<ליהי גרוס-אביטל: אני חייבת לומר לזכות בתיה שמרגע בו נכנסתי לבית הספר, קיבלתי ממנה תמיכה והעצמה, ובמקומות הכי קשים.

<ליהי גרוס-אביטל: כיתות אומץ, התלמידים בית ספר שמלכתחילה הוא מטפל באוכלוסייה לא קלה, אלה כיתות לא פשוטות.

<ליהי גרוס-אביטל: אני חושבת שברגע שנכנסים למקום הזה, רואים שזה באמת תפקיד מאוד מאוד משמעותי ומאוד חשוב.

<ליהי גרוס-אביטל: היום אני יכולה לומר שאני מאוד גאה בכך שאני מורה.

<ליהי גרוס-אביטל: מי שמסתכל עלי ואומר לי שאני בסך הכול מורה – כן, אני חושבת שזאת גאווה.

<ליהי גרוס-אביטל: אני חושבת שמורה שבאמת משקיע ומגיע מתוך שליחות, יכול להשפיע ולשנות.

<ליהי גרוס-אביטל: הסיפורים שסופרו כאן הם מדהימים.

עמרם מצנע: אנחנו מאחלים לך שבעוד חמישים שנים יזמין אותך חבר כנסת שהיית המורה שלו.

<ליהי גרוס-אביטל: אני מחכה לכך שהתלמידים יזמינו אותי.

<ליהי גרוס-אביטל: אני חושבת שמה שדובר כאן, על התדמית של המורה והדימוי שלו, שהיום הוא במקום כל כך נמוך בהשוואה לעבודה שהמורים עושים, לעבודה הקשה ולאנרגיות שהם משקיעי והאמונה הזאת הבלתי מתפשרת בתלמידים שלהם, לי עדיין לא ברור איך לא רואים את זה כלפי חוץ, איך לא כל אחד רוצה להיות מורה.

<ליהי גרוס-אביטל: נכון, אלה הרבה שעות ונכון שזאת משכורת לא כמו בהיי-טק, אבל יחד עם זאת אני יכולה לומר שהרווח שמרוויחים בסוף השנה - במקרה שלי אחרי ששלוש שנים ליוויתי את כיתת אומץ שלי והתלמידים התגייסו ושבעים אחוזים מהם סיימו עם תעודת בגרות ומתגייסים לשירות משמעותי בצה"ל ואני מחכה לראות אותם בעוד כמה שנים באקדמיה – לא אומר שעם זה אפשר לקנות במכולת, נכון, אי אפשר לקנות עם זה במכולת, אבל זה בהחלט עוזר מאוד ללכת לישון בלילה.

עמרם מצנע: תודה.

<דפנה תמיר: קרן אתנ"ה זו עמותה שהוקמה על ידי אורי בן ארי והמטרה שלה היא העצמת המורים בישראל.

<דפנה תמיר: שמנו לנו את המטרה להעצים את המורים באמצעות פרויקט של מחשב נייד לכל מורה.

<דפנה תמיר: הרעיון הוא שלכל מורה יהיה מחשב נייד ככלי עבודה עם תכנית השתלמות ובעצם מכאן הוא יוכל להתקדם וללמד.

<דפנה תמיר: אני שמחה על השותפות עם הסתדרות המורים, עם משרד החינוך, עם בנק מסד ואני חייבת לומר שהיום מעל 8,000 מורים נמצאים בתכנית שלנו יחד עם התכנית של משרד החינוך שכבר מקיפה מעל לעשרים אלף מורים.

<דפנה תמיר: לפני שבוע חגגנו יום הולדת שש שנים בירוחם.

<דפנה תמיר: ירוחם הייתה העיר הראשונה שנכנסה לתכנית עת עמרם מצנע היה ראש המועצה.

<דפנה תמיר: נדהמנו לראות מה קרה למורים, את זקיפות הקומה של המורים, את העובדה שמורים אמרו שפעם ראשונה מישהו חושב שמגיע להם לקבל מתנה, לקבל כלי עבודה.

<דפנה תמיר: אני שמחה על היום הזה בו נותנים הוקרה למורים.

<דפנה תמיר: גם אני באתי מתחום ההוראה, לימדתי וניהלתי בית ספר.

<דפנה תמיר: אני חושבת שבזה שנותנים למורה כלי עבודה, בעצם נותנים לו את המסר האומר שהוא יכול, אנחנו נותנים לך את הכלי ואתה בזה תלמד ותנהל.

<דפנה תמיר: אני מודה לכולם.

<דפנה תמיר: אני מקווה שלכל המורים יהיה מחשב.

עמרם מצנע: תודה.

<דפנה צוקרמן: אני מלמדת ארכיאולוגיה באוניברסיטה, בבית הספר להכשרת מורים, וגם בבית ספר עין הרים בעין כרם.

<דפנה צוקרמן: יש לי הכבוד להכיר את גילי שעבדנו אתו ביחד.

<דפנה צוקרמן: שמעתי את כל הסיפורים ורציתי לספר לכם משהו קטן ונחמד.

<דפנה צוקרמן: אנחנו כאן שלושה מורים ותיקים מאוד בבית הספר ובנינו לנו עולם משלנו.

<דפנה צוקרמן: לא חיכינו שמישהו יבוא להגיד לנו, מישהו ייתן לנו, מישהו ילטף אותנו ומישהו יגיד לנו איזה יופי.

<דפנה צוקרמן: אנחנו בנינו לנו מחוץ לבית הספר כפר שאנחנו קוראים לו הכפר הארכיאולוגי אקולוגי של עין הרים.

<דפנה צוקרמן: הילדים בנו את הכיתות.

<דפנה צוקרמן: לא כיתות כאלה אלא ממש כיתות גדולות מבוץ ומחומרים מהטבע ומהסביבה.

<דפנה צוקרמן: אנחנו מטפחים שם בית ספר קטן משלנו שהוא ליד בית הספר עם הכיתות מהבטון.

<דפנה צוקרמן: אנחנו מרגישים שם נפלא.

<דפנה צוקרמן: הילדים מרגישים שם נפלא.

<דפנה צוקרמן: גילי מכיר את בית הספר הזה.

<דפנה צוקרמן: חשבנו שבשביל זה הזמינו אותנו לכאן, לספר על הצלחה של מורים ועל תחושה של שליחות שאנחנו יצרנו לעצמנו.

<דפנה צוקרמן: הגשמנו חלום ולא חיכינו שמישהו ייתן לנו משהו.

<דפנה צוקרמן: קיבלנו פרסים.

<דפנה צוקרמן: קיבלנו את פרס רקנטי ואנחנו גם המורים של המדינה.

עמרם מצנע: לא רדפתם אחרי הכבוד אבל הוא רדף אחריכם.

<דפנה צוקרמן: הוא לא רודף אחרינו.

<דפנה צוקרמן: מאוד פשוט אצלנו ומאוד נעים אצלנו.

<דפנה צוקרמן: בית הספר שלנו הוא מאוד אינטגרטיבי כי יש לנו ילדים מכל מיני סוגים.

<דפנה צוקרמן: אנחנו לומדים מהם יותר מאשר הם לומדים מאתנו.

<דפנה צוקרמן: אנחנו אומרים שניסינו להצית את האור בעיניים והצלחנו.

<דפנה צוקרמן: אתם מוזמנים לבוא לבקר אצלנו.

עמרם מצנע: תודה.

<כנה אופיר: אני מורה לפיזיקה ומנחת קהילת מורים לפיזיקה בירושלים.

<כנה אופיר: אני שותפה לפרויקט ארצי במימון קרן טרמאפ של קהילות מורים לפיזיקה, וזו השנה השלישית שלנו, ויש לנו השנה עשר קהילות, מתוכן אחת מתוקשבת וקהילות במגזר הערבי.

<כנה אופיר: זה פרויקט מקסים של העצמת מורי לפיזיקה ומורה בודד בבית הספר.

<כנה אופיר: במקרה הטוב יש שני מורים לפיזיקה בבית ספר.

עמרם מצנע: ומורה, היא בטח בודדה.

<כנה אופיר: נכון.

<כנה אופיר: הקהילות נוצרו לשתי מטרות.

<כנה אופיר: מטרה ראשונה היא מקום לשיתוף מורים, מקום בו מורים יוכלו להחליף חוויות, יחליפו חומרים ויקבלו תמיכה אחד מהשני ומהמנחים, ודבר שני אותו מובילה המחלקה להוראת המדעים במכון ויצמן זאת הוראה ממוקדת לומדת.

<כנה אופיר: זה להסתכל על התלמיד הבודד, לא מורה שמרצה את החומר ולא מעניין אותו מה התלמיד לומד, אלא להסתכל על התלמיד הבודד, עם איזה קשיים הוא מתמודד.

<כנה אופיר: בפיזיקה יחסית פשוט לעשות את זה כי מספר הקשיים הוא מספר סופי.

<כנה אופיר: יש ספרות מחקרית כלל עולמית של קשיים בפיזיקה ואיך מתמודדים אתם.

<כנה אופיר: המורים מקבלים גם כלים לאבחן אתה קשיים האלה.

<כנה אופיר: אנחנו גם נותנים להם אסטרטגיות לטיפול בקשיים והמורים בעצמם מפתחים הרבה אסטרטגיות לטיפול בקשיים של התלמידים.

<כנה אופיר: התגובות של המורים הן תגובות מדהימות והם ממש מבקשים שלא יפסיקו את זה ושהמנגינה הזאת תמשיך.

<כנה אופיר: זאת השנה השלישית שלנו ואנחנו מקווים עוד לצמוח ולגדול.

<כנה אופיר: כמובן שמשרד החינוך נותן לזה גב ותודה רבה.

<יפה אשר: אני מלמדת בבית ספר ברמלה.

<יפה אשר: אני רוצה לציין שהנושא של העצמה אצלנו הוא גם בקרב המורים וגם בקרב התלמידים.

<יפה אשר: בכניסה לבית הספר חקוק בשלט גדול מאיר עיניים: לכל אחד מגיע וכל אחד יכול.

<יפה אשר: אנחנו פועלים מהמקום הזה שאנחנו מבררים את נקודות החוזק בקרב התלמידים ומשם בעצם אנחנו מצמיחים את התלמידים ומאפשרים להם חוויות של הצלחה.

<יפה אשר: לכן בית הספר שלנו בחשיבה לקח את הנושא של האומנויות כי יש ילדים שקשה להם מבחינה לימודית, אף על פי שאנחנו נותנים את המענה הדיפרנציאלי, ומהמקום שהם טובים בו, אנחנו מצמיחים אותם ואחר כך גם רואים את ההשתלבות בהישגים הלימודיים.

<יפה אשר: במקביל גם מנהלת בית הספר, מרים פרידמן, מבררת בשיחות האישיות עם כל מורה מה נקודות החוזק.

<יפה אשר: מתוך ההכרות שלה עם המורים היא מזהה את נקודות החוזק ובשעות הפרטניות היא מאפשרת למורים לממש את עצמם, להגשים עיסוקים, נושאים, תחומים שהם לא בהכרח קשורים לעשייה השוטפת שלהם ביום יום במסגרת הנושאים אותם הם מלמדים.

עמרם מצנע: תודה.

<יוכי הראל: אני מבית ספר יחדיו, באר-שבע.

<יוכי הראל: הוזמתי לכאן וזה כבוד גדול.

<יוכי הראל: אני מורה ותיקה, מעל שלושים שנים במערכת.

<יוכי הראל: אני חשבתי שאני אדבר על מצוינות שבית הספר שלי חורת על דגלו וכל המורים עוסקים בהעצמת תלמידים ומורים, אבל דיברו על זה די הרבה ולכן לא ארחיב.

<יוכי הראל: החלטתי שאני רוצה לומר לגבי יום המורה, הערכה והוקרה.

<יוכי הראל: נכון שזאת כבר הפכה להיות מסורת ואצלנו בבית הספר אני רואה את זה כל שנה כאשר ועד ההורים המרכזי אוסף את התלמידים, עובר מכיתה לכיתה ומגיש שי למורה, פרח או איזו מילה טובה, איגרת ברכה ואומר מילה.

<יוכי הראל: הילדים עומדים, שרים משהו, אומרים משהו.

<יוכי הראל: חלק שרים, חלק מדקלמים וחלק נותנים ברכה.

<יוכי הראל: אני מרגישה גם אחרי שלושים שנים זקיפות קומה.

<יוכי הראל: אתה דיברת על ליטוף אבל גם מילה טובה, זה מה שממלא את המורים.

<יוכי הראל: זה המצבר שלנו.

<יוכי הראל: אני לא מחכה לתלוש בסוף החודש.

<יוכי הראל: מאוד התחברתי לדברי חבר הכנסת.

<יוכי הראל: אנחנו אמנם בארבע קירות אבל אנחנו יוצאים מהם וכל הזמן אנחנו מחפשים להיות יצירתיים עם התלמידים שלנו, ומה שחשוב הוא לא התלוש אלא ההנאה והמוטיבציה שאני רוצה לקום בבוקר, להגיע לעבודה ולחייך ואני יודעת איזו הטבעת חותם וכמה אני מסוגלת באמת לחנך דור ולהגיד עשיתי את זה, הובלתי שינוי, עשיתי משהו קטן ולו קטן ביותר לכן הרווחתי את לחמי.

<יוכי הראל: אני מודה לכם.

<יוכי הראל: תמשיכו במסורת.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: אני חושב שהדברים שלך מתאימים לסכם את המפגש הזה כי אין לי ספק שמורה או מורה עם כזה אור בעיניים וכזאת הערכה על העשייה ועל ההשפעה בכיתה היא עצומה.

עמרם מצנע: אני באמת מודה לכם.

עמרם מצנע: זה חלק מהשעות היותר נעימות גם לנו כחברי כנסת.

עמרם מצנע: אין ספק שלו היינו יכולים, היינו צריכים כל יום בשנה לאורך השנה להעריך את המורים, לתת להם את הכלים ולתת להם את היכולת לעבוד.

עמרם מצנע: אני רוצה לומר לך, גילי, שכולנו צריכים ליטופים.

עמרם מצנע: כולנו.

עמרם מצנע: אני פעם חשבתי שרק ילדים מחכים שילטפו אותם, אבל תאמין לי שכולנו רוצים מילה טובה ואנחנו קמצנים בני קמצנים.

עמרם מצנע: יודעים להעניש, יודעים להעיר, יודעים להעביר ביקורת אבל חסכוניים גדולים מאוד כשזה הזמן לומר תודה, ללטף, להאיר את הדברים החיוביים.

עמרם מצנע: כל כך הרבה פעמים התנסיתי בכך, גם בתפקידיי בצבא שם יש לך כוח וסמכות אבל בסוף המילה הטובה היא נותנת מרץ, יכולת, הנעה ורצון להשתפר ורצון להוכיח את עצמך הרבה יותר מאשר גערה או נזיפה או ביקורת.

עמרם מצנע: אנחנו עשינו את חלקנו כאן היום.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: תם ולא נשלם.