ועדת הכספים, כנסת 19, פרוטוקול מספר 214, 2013-11-18 10:00

ניסן סלומינסקי: בוקר טוב.

ניסן סלומינסקי: אנחנו פותחים את ישיבת ועדת הכספים.

ניסן סלומינסקי: הנושא הראשון על סדר היום הוא דיון מהיר בנושא של סכנת סגירה למפעל בריל ופיטורי כמאה עובדים.

ניסן סלומינסקי: בדרך כלל מקובל שאלה שהגישו את הבקשה לדיון מהיר פותחים אלא אם כן הם רוצים שהצגת הנושא תיעשה על ידי אחרים.

ניסן סלומינסקי: לכן, יוני אתה מוזמן להתייחס ואחר כך מיכל.

יוני שטבון: אני אשמח אם שמעון, מנהל הייצור, יפתח.

ניסן סלומינסקי: לכן שאלתי האם אתם רוצים שהם ידברו קודם.

יוני שטבון: כן.

ניסן סלומינסקי: מיכל, את מסכימה לזה.

מיכל בירן: כן.

ניסן סלומינסקי: את מסכימה לזה, יוני מסכים לזה, גילה לא נמצאת, ר' משה לא נמצא, אילן גילאון לא נמצא.

ניסן סלומינסקי: בסדר.

<שמעון הורוביץ: שלום לכולם.

<שמעון הורוביץ: שמי שמעון הורוביץ ואני מנהל את התחום הצבאי בחברה ובעצם אחראי על כל הקשרים עם צה"ל ומשרד הביטחון.

<שמעון הורוביץ: לדאבוננו שוב אנחנו נמצאים כאן בגלל אותה בעיה שהייתה לפני שנה וחצי, אז גם קיבלנו איום לסגירה וכך גם עתה.

<שמעון הורוביץ: בעצם זה מהווה איום על חיסול הייצור בישראל והעברת הייצור לארצות הברית.

<שמעון הורוביץ: לפני שנה וחצי פנינו לוועדת הכספים וועדת הכספים בראשות חבר הכנסת משה גפני לקחה את היוזמה והגיעה לפשרה – שעבורנו הייתה פשרה כואבת, אבל בכל זאת פשרה – עם משרד הביטחון.

ניסן סלומינסקי: מה הייתה הפשרה?

<שמעון הורוביץ: במקום שלושים אלף זוגות שרצו לתת לנו במקום תשעים אלף כל שנה, יתווספו עוד 33 אלף זוגות נעליים, בסך הכול 63 אלף, וזה עדיין פחות מתשעים אלף הנעליים כל שנה, לפי ההבטחות של שרי ביטחון קודמות ומנכ"לי משרד הביטחון.

ניסן סלומינסקי: הפשרה הייתה רק לגבי כמות הנעליים או גם לגבי הזמן?

<שמעון הורוביץ: הפשרה הייתה ל-2013, רק ל-2013, כשבמקביל במסגרת הפשרה היינו אמורים למסור נעל שפיתחנו עבור צה"ל, נעל חדשה בטכנולוגיה חדישה, נעל שעומדת בחזית הטכנולוגיה בעולם, ומשרד הביטחון או המנה"ר עמד בהסכם הזה, צה"ל התחיל לדחות את יצירת הנעליים.

<שמעון הורוביץ: לפני כל גיוס התרענו ואמרנו שאתם דוחים לנו, יש התחייבות, וכל פעם אמרו שבגיוס הבא, בגיוס הבא.

<שמעון הורוביץ: כמעט שנה עברה ובחודש אוגוסט האחרון, אחרי שהגיעו מים עד נפש, אמרנו שאי אפשר יותר והנעליים הועברו לניסוי שדה וכרגע כבר שלושה חודשים נמצאים בשטח.

<שמעון הורוביץ: אנחנו לא מעודכנים ולא יודעים מה קורה עם הנעליים כי צה"ל מסרב לספר לנו.

<שמעון הורוביץ: המפעל ששייך לחברת בריל הוא מפעל שהיה קיים מאז 1948 אבל בשנת 2001, אחרי זכייה במכרז של משרד הביטחון, הוקם קו ייצור נוסף בהשקעה של קרוב ל-25 מיליון שקלים, נכנסנו לתהליך של פיתוח של שלוש שנים כי הנעל שהייתה אמורה להיות במכרז לא הייתה ישימה והיה צורך לפתח את זה יחד עם גורמי צה"ל.

<שמעון הורוביץ: בשנת 2004 התחלנו לייצר את הנעליים סופית, לספק אותם ומאז ועד היום סיפקנו קרוב למיליון זוגות נעליים.

<שמעון הורוביץ: הנעל פותחה על ידי צה"ל, הוכתבה על ידי צה"ל, המפרט הוא של צה"ל, כנ"ל גם קו הייצור.

<שמעון הורוביץ: אני רוצה לתת כאן הערת אגב.

<שמעון הורוביץ: ביומיים האחרונים שמענו כל מיני דיבורים כששאלו למה בריל בוכה.

<שמעון הורוביץ: יש חברה שנקראת בריל תעשיות נעליים שהיא חברה בורסאית, החברה הזאת היא חברה גדולה שיש לה גם מפעל ייצור והמפעל הזה מעסיק כ-120 עובדים ו-120 העובדים האלה היום נמצאים בסכנה כי כאשר צה"ל מעביר את הייצור לארצות הברית, הוא בעצם לוקח את הפרנסה של העובדים מישראל ומעביר לארצות הברית.

<שמעון הורוביץ: מעולם לא היה דבר כזה.

<שמעון הורוביץ: אני נמצא בארץ הזאת מאז הולדתי, נולדתי כאן בארץ, אני מעורב בתעשיית הנעליים כי אבי זכרונו לברכה גם היה בתעשיית הנעליים, ואני יכול להגיד שמעולם לא היה מצב שכל הנעליים יובאו מארצות הברית או ממקום אחר ולא היה יצרן מקומי.

<שמעון הורוביץ: בכל מקום בעולם, כל צבא שמכבד את עצמו, יש לו מפעל שמייצר עבורו נעליים וזכותו, כמו זכותו של צה"ל ומשרד הביטחון, לרכוש גם במדינות אחרות, אבל כולם – כל שרי הביטחון ומנכ"לי משרד הביטחון, ויש לי כאן מכתבים של מנכ"לים קודמים של משרד הביטחון – אמרו שצה"ל ירכוש נעליים בחוץ לארץ אבל עיקר הייצור יהיה בארץ.

<שמעון הורוביץ: כולם הבטיחו את זה.

ניסן סלומינסקי: לאיזה הסכם הגעתם?

ניסן סלומינסקי: ההסכם היה לשנה ושתייצרו נעל חדשה.

ניסן סלומינסקי: למה צריך נעל חדשה אם הנעל טובה?

ניסן סלומינסקי: למה צריך לעשות הסכם לשנה?

ניסן סלומינסקי: אני רוצה להבין את ההסכם.

<שמעון הורוביץ: אני אסביר.

<שמעון הורוביץ: מלכתחילה עת קיבלנו את המפרט, באנו לצה"ל ואמרנו שהנעל תהיה טובה אבל יש בה מספר דברים שצריך לשפר.

<שמעון הורוביץ: צה"ל לא הסכים לשפר שום דבר.

<שמעון הורוביץ: אמרנו שזה יכאיב לרגלי החיילים – אין דבר, הם יתרגלו.

<שמעון הורוביץ: יהיו יבלות – אין דבר, יתרגלו, הם חיילים.

<שמעון הורוביץ: אמרנו שצריך לשפר את הנעליים.

<שמעון הורוביץ: במשך שנים - יש לנו מכתבים ויש לנו התכתבויות עם צה"ל – ביקשנו לשנות.

<שמעון הורוביץ: בשנת 2009 פנינו לצה"ל ואמרנו שאם הם לא רוצים לשנות את הנעל הזאת, לא רוצים לשפר אותה, בואו, אנחנו נפתח על חשבוננו נעל חדשה, בואו תשתתפו, תהיו חלק מהפיתוח, אתם לא צריכים לשלם אגורה כי הכול על חשבוננו.

<שמעון הורוביץ: לא הסכימו.

<שמעון הורוביץ: בשום אופן לא הסכימו.

<שמעון הורוביץ: אז יצאו עם איזה RFI – ריקווסט פור אינפורמשן – על איזו נעל שיוצרה בארצות הברית בטכנולוגיה ישנה, נעל שנפסלה על ידי צה"ל בשנת 1998, היא נבדקה בישראל, נבדקה בצה"ל, נבדקה בשטח אבל נפסלה.

<שמעון הורוביץ: גם צבא ארצות הברית – כשהגיע מעירק החולית לאפגניסטן הסלעית – פסל את הנעל הזאת כי הטכנולוגיה שלה היא טכנולוגיה ישנה ועבר לטכנולוגיה מתקדמת.

<שמעון הורוביץ: מדובר כאן על סוליית גומי שאותה אנחנו מייצרים.

<שמעון הורוביץ: הטכנולוגיה אותה אנחנו מייצרים היא טכנולוגיה עתידית וחדשנית.

שמעון סולומון: שאלה כדי להבין.

שמעון סולומון: ההחלטה לייבא מארצות הברית, האם היא בגלל האיכות עליה אתה מדבר, איכות שלדעת צה"ל לא מספיקה או אולי בגלל עלות?

<שמעון הורוביץ: אני אגיד בדיוק מה היה לאורך כל הדרך.

<שמעון הורוביץ: התירוץ היה כספי הסיוע.

<שמעון הורוביץ: קיצוץ בתקציב הביטחון והרצון לנצל את כספי הסיוע.

<שמעון הורוביץ: לפני שנה וחצי באנו למנכ"ל משרד הביטחון מר אודי שני ואמרנו לו שאנחנו מבקשים להבין למה רוצים בגלל זה לסגור מפעל.

<שמעון הורוביץ: הוא אמר: לא תסגרו מפעל, באמת התקציב הזה הוא זניח והוא פתיר.

<שמעון הורוביץ: אז הוא חזר לצה"ל ואמרו לו: לא, המחיר גבוה מדי.

<שמעון הורוביץ: אמרנו שניתן להם מחיר יותר זול מהאמריקאים, למרות שהנעל שלנו כולה עור והנעל האמריקאית היא חצי עור וחצי בד.

<שמעון הורוביץ: אמרו: הנעל שלכם לא טובה.

<שמעון הורוביץ: אמרנו, בסדר, אנחנו מפתחים נעל חדשה, נותנים לכם נעל חדשה, טובה יותר, נסו אותה, תראו אותה.

<שמעון הורוביץ: גם זה לא היה טוב.

שמעון סולומון: נמצא כאן נציג משרד הביטחון?

ניסן סלומינסקי: כן.

<שמעון הורוביץ: אז הגיע מכתב מראש מנה"ר שאמר שבגלל קיצוץ תקציבי, כל הייצור יעבור לארצות הברית.

<שמעון הורוביץ: אם כן, תחליטו אתם מה נכון – כסף, איכות, מחיר.

<שמעון הורוביץ: הסמנכ"ל שלמה בוסקילה בא אל מנה"ר ואמר להם שאם יש בעיה תקציבית, אנחנו לא מבקשים כסף, דחו לנו את התשלומים לשנה.

<שמעון הורוביץ: אמרנו שאם יש לכם עכשיו בתקציב 2014 בעיה, אני לא חייב לקבל כסף עכשיו, תעבירו אותו ל-2015, אבל גם על זה לא קיבלנו תשובה.

<שמעון הורוביץ: אנחנו לא מבקשים מענקים, אנחנו לא מבקשים תמיכה, המפעל הזה הוא מפעל מצליח ומרוויח.

<שמעון הורוביץ: אני לא מדבר על החברה אלא אני מדבר על המפעל.

<שמעון הורוביץ: המפעל הזה הוא בשורה הראשונה של הטכנולוגיה בעולם.

<שמעון הורוביץ: אני מכיר את זה.

<שמעון הורוביץ: אני דור שלישי בתעשייה הזאת ואני מומחה בתחום הזה, ואני אומר זאת ברוב צניעותי.

<שמעון הורוביץ: לפני חודש הייתי בגרמניה עם אנשים מהצבא הגרמני והם לא האמינו שהנעליים שפיתחנו הם נעליים שמיוצרות בישראל.

<שמעון הורוביץ: הנעליים האלה עברו את כל הבחינות של מכון התקנים הגרמני אבל הם אומרים לי שאני מאוד נחמד, הנעל שלי מצוינת ועברה את כל הבחינות, אבל הם מגינים על התוצרת המקומות שלהם.

<שמעון הורוביץ: כנ"ל הצרפתים, כנ"ל האיטלקים.

<שמעון הורוביץ: אני מדבר עם כל אנשי הרכש באירופה וכולם אומרים: אתה יכול להשתתף אבל בימים אלה אנחנו מתכנסים בתוך עצמנו, אנחנו מצילים את היצרנים המקומיים שלנו, תגידו לחבר'ה שלכם שידאגו לכם.

<שמעון הורוביץ: אבל לנו לא דואגים.

<שמעון הורוביץ: אנחנו כאן מבקשים דבר אחד פשוט.

<שמעון הורוביץ: לא מבקשים תמיכה כספית, אין כאן עניין של כסף, אנחנו רוצים להמשיך לייצר נעליים, לשלם מסים במדינת ישראל, להמשיך לשלם מסים במדינת ישראל ולשמור על 120 משפחות שהן במסגרת הראשונה, בקו הראשון.

<שמעון הורוביץ: יש פה עוד סיפור והוא סיפור אסטרטגי לוגיסטי.

<שמעון הורוביץ: אנחנו כל הזמן מקבלים טלפונים, אני אישית, בשעה 11 בלילה, ב-2 לפנות בוקר ואומרים לי: אני צריך מידה 42, מחר יש לי גיוס, אדומות, שחורות.

<שמעון הורוביץ: אנחנו מעבידים את האנשים ביום ובלילה, 24 שעות ביממה.

<שמעון הורוביץ: מלחמת לבנון השנייה.

<שמעון הורוביץ: ישבנו לפגישה שהייתה מתוכננת מראש עם צמרת מנה"ר אצלנו במפעל ואמרנו שעוד מעט יגיע הקיץ, יש חופשות ורוצים לצאת לחופש.

<שמעון הורוביץ: אמרו לנו שאנחנו יכולים לצאת לחופש כי לא צריך נעליים.

<שמעון הורוביץ: שלמה אמר שיש מלחמה, אבל אמרו שלא צריך יותר נעליים.

<שמעון הורוביץ: אני רואה בדלת הזכוכית, קוראים לי לבוא מהר ואומרים לי שהתקבל פקס ובוא מבקשים דחוף 5,000 זוגות נעליים לשטח ומבקשים לשלוח אותן ישירות לשטח כי אין להם משאיות.

<שמעון הורוביץ: היה לנו חלק מהכמות הזאת.

<שמעון הורוביץ: הוצאנו רכב, שלחנו את הנעליים והכנסנו את המפעל לעבודה של 24 שעות ביממה, יום ולילה.

<שמעון הורוביץ: עצרנו ביום שישי בצהרים, חזרנו במוצאי שבת, עבדנו עוד יום ועוד יום ועוד יום עד שמילאנו את כל הדרישות שצה"ל היה צריך.

<שמעון הורוביץ: אף אחד לא אמר תודה, אנחנו גם לא ביקשנו תודה.

<שמעון הורוביץ: ידענו שהתפקיד שלנו הוא להיות כיתת כוננות וכיתת הכוננות הזאת הולכת הביתה, לאבטלה.

<שמעון הורוביץ: אנחנו אומרים בצורה מאוד מאוד פשוטה.

<שמעון הורוביץ: צה"ל חסון צריך גיבוי של חברה ישראלית, של יצרן ישראלי, שייתן לו נעליים.

<שמעון הורוביץ: חס וחלילה שלא יחסרו לו נעליים.

<שמעון הורוביץ: אני זוכר – אני קצת יותר ותיק מחלק גדול מהאנשים כאן – שהביאו לנו נעליים בהטסה מרומניה ועד היום זה כואב לי.

<שמעון הורוביץ: אני רוצה לומר שאין כאן כל בקשה או תחינה לכסף.

<שמעון הורוביץ: לא מדובר בתמיכה.

<שמעון הורוביץ: לא, אנחנו לא מבקשים שום דבר.

<שמעון הורוביץ: זאת חברה שמשלמת המון מסים.

<שמעון הורוביץ: אנשים שמשלמים היום מסים, מחר הם הולכים להיות נטל ואת הנטל הזה אנחנו רוצים למנוע.

<שמעון הורוביץ: אני יודע, כבקי במשברים אני יכול להגיד - כי הייתי בסרט הזה בארבעים השנים האחרונות – שצה"ל עושה טעויות.

<שמעון הורוביץ: זה לגיטימי.

<שמעון הורוביץ: יש אנשים שעושים טעויות כי הם לא כל הזמן בתפקידים שלהם.

<שמעון הורוביץ: העניין הוא שמחר יבוא חיל האוויר, ייקח את כספי הסיוע כי יש יותר מדי מטוסים שצריך לקנות ולא יהיו כספי סיוע.

<שמעון הורוביץ: כבר היינו בסרט הזה, אבל לא יהיה מפעל, לא תהיה אספקת נעליים ולא יהיה כסף.

<שמעון הורוביץ: אני המום מזה שהבסיס לכל הסיפור לא מעניין אף אחד, ש-120 אנשים – בלי שום קשר לחברת בריל – הולכים הביתה.

<שמעון הורוביץ: 120 אנשים של מפעל שמייצר בקו ייצור של הצבא, הולכים הביתה.

ניסן סלומינסקי: תודה.

ניסן סלומינסקי: יש לנו גם את נושא הביטחון ויש לנו את אלה שהגישו בקשה לדיון מהיר שבדרך כלל הם צריכים לפתוח את הדיון אבל הפעם הם ביקשו לשמוע קודם את אנשי המפעל.

ניסן סלומינסקי: יוני ומיכל, אתם רוצים להתייחס עכשיו או שקודם משרד הביטחון יתייחס?

מיכל בירן: אני אשמח לשמוע את משרד הביטחון.

יוני שטבון: משרד הביטחון.

יעקב ליצמן: לפני כן, רק שאלה.

יעקב ליצמן: אני לא נכנס לדיון אלא רק שאלה.

יעקב ליצמן: היה דיון בוועדת חוץ וביטחון על רכישות הצבא והם הופיעו שם.

יעקב ליצמן: מה היה שם?

יעקב ליצמן: שיאמרו לנו מה סוכם בדיון שהתקיים שם.

יוני שטבון: לפני משרד הביטחון, אני אתייחס כי אנחנו ליווינו את הסיפור הזה.

ניסן סלומינסקי: אני לא יודע מה היה הסיכום בוועדת חוץ וביטחון.

ניסן סלומינסקי: הוא אמר שהתחייבו לשנה אחת והם עמדו בזה.

ניסן סלומינסקי: הם התחייבו ל-2013 בלבד.

יעקב ליצמן: לא, זה היה עכשיו.

יעקב ליצמן: אחרי אישור התקציב.

ניסן סלומינסקי: אין לי מושג.

יעקב ליצמן: אני אומר לך.

ניסן סלומינסקי: יכול להיות.

ניסן סלומינסקי: אולי עפר יוכל להתייחס.

עפר שלח: היה דיון לפני שנה וחצי.

עפר שלח: בוועדה הנוכחית לא היה דיון.

ניסן סלומינסקי: עפר אומר שלא היה דיון.

עפר שלח: אני לא מכיר, אבל יכול להיות שהיה ואני לא הייתי בו.

עפר שלח: יש לי שאלת הבהרה.

ניסן סלומינסקי: ניתן אפשרות לשאלות הבהרה.

עפר שלח: מה הסכום בו אתם מספקים לצבא זוג נעליים ומה הסכום של הנעל האלטרנטיבית?

<שמעון הורוביץ: אני אגיד את המחיר, אבל הדגשתי גם קודם שאנחנו אמרנו שלא אכפת לנו כמה עולה הנעל האמריקאית ואנחנו ניתן במחיר זול יותר.

<שמעון הורוביץ: אמר לנו מנכ"ל משרד הביטחון: לא, אל תתנו יותר זול, מותר לכם 15 אחוזים יותר יקר בגלל עדיפות תוצרת הארץ.

<שמעון הורוביץ: אמר שלמה: לא, אני אשווה למחיר של האמריקאים אבל תנו לי את ההזמנה.

עפר שלח: נכון להיום, מה המחיר?

<שמעון הורוביץ: נכון להיום יש בין תשעה ל-11 אחוזים הבדל במחיר כשאף אחד עוד לא דיבר אתנו וביקש לדון במחיר.

עפר שלח: אתם כרגע יותר יקרים, בין תשעה ל-11 אחוזים.

<שמעון הורוביץ: זה מה שאנחנו יודעים.

<שמעון הורוביץ: כן.

<שמעון הורוביץ: בפירוש אני אומר שדובר על זה ואף אחד לא שאל אותנו בכמה אנחנו מוכנים למכור.

יוני שטבון: אני רוצה למסגר את סוגיית הדיון כי אנחנו בין היוזמים.

יוני שטבון: קודם כל, אני רוצה להודות ליושב ראש הוועדה ולחברי הכנסת שיזמו את הדיון.

יוני שטבון: שמעון, כן, יש כאן אנשים שאכפת להם ולכן הדיון הזה מתקיים ואני שמח שזה קורה.

<שמעון הורוביץ: תודה.

יוני שטבון: צריך למסגר את הסיפור.

יוני שטבון: הדיון הוא סביב פס ייצור, בית חרושת ישראלי ויושבים אתנו עכשיו העובדים והעובדות שלו שמחר בבוקר אנחנו דנים בעתידם.

יוני שטבון: לפני כל הדיונים הגדולים, יש כאן עשרות עובדים ועובדות, זאת חבורה שדיברתי אתה בצורה הפתוחה ביותר ומחר בבוקר, אם הם יוצאים החוצה, הם לא הולכים להיי-טק, לא עושים הסבה, הביטוח הלאומי כנראה צריך לקלוט אותם.

יוני שטבון: זה הסיפור.

יוני שטבון: לצד הדברים האלה שהם יציגו אותם אחר כך, גם את הסוגיה הכלכלית וגם את סוגיית הרווחה – ואלה אנשים נפלאים שנמצאים כאן ואנחנו יודעים מי האנשים שעובדים בפסי ייצור כאלה – אני זוכר את עצמי היטב במלחמת לבנון השנייה, והזכירו את זה כאן, ואני זוכר את אנשי הלוגיסטיקה בגדודים רצים בדחיפות להשיג נעליים בשטחים בדרך כלל לחיילי המילואים ולא לחיילי הסדיר.

יוני שטבון: לחיילי הסדיר לא הייתה בעיה.

יוני שטבון: אני לא רואה שמחר בבוקר מישהו ממשרד החוץ ירים טלפון לאובמה ואומר לו שהוא צריך באופן דחוף נעל במידה 43 לגולני שנמצאים עכשיו בשטח.

יוני שטבון: זה לא עובד כך.

יוני שטבון: יש צורך אסטרטגי שיהיה כאן פס ייצור ישראלי שיהיה זמין לצה"ל.

יוני שטבון: יש גם סוגיה ערכית שנמצאת כאן בעננה מאחורי הקלעים ואני חש צורך אמיתי לשים אותה על השולחן.

יוני שטבון: לפני שבוע קיבלנו נתונים מצה"ל – כל המדינה רעשה במירכאות או לא במירכאות - לגבי נתוני הגיוס ומגמות הגיוס.

יוני שטבון: אחד הנתונים ששמים לב אליהם הוא שהנוער מעדיף ללכת ליחידות היי-טק כמו 8200 ויחידות אחרות מאשר ללכת בצורה הדרגתית ליחידות לוחמות שנמצאות בחזית כמו גולני וצנחנים.

יוני שטבון: אני אומר לעצמי למה אנחנו באים בטענות לנוער, אם צה"ל בדלת הקדמית משדר מסר שאנחנו מעדיפים ללכת לפס ייצור אמריקאי במקום ללכת לפס ייצור ישראלי.

יוני שטבון: יש כאן סוגיה ישראלית.

יוני שטבון: לא יכול להיות שצה"ל שמרים את הדגל הישראלי הציוני הכי ברור כצבא העם, הוא יגיד שהוא מעדיף לפטר עשרות עובדים ועובדות – מדובר על סכומים קטנים ועוד מעט יציגו את הסכומים.

יוני שטבון: לא מדובר במטוס F-15/ לגבי סוגיית האיכות.

יוני שטבון: הציגו כאן את הדברים.

יוני שטבון: כל פעם הועלתה טענה אחרת.

יוני שטבון: פעם זה הסכום, פעם זה חוסר בתקציב ופעם זאת האיכות.

יוני שטבון: אני רוצה להגיד משהו ברמה האישית.

יוני שטבון: שאף אחד לא יספר לי סיפורים.

יוני שטבון: אני הלכתי עם הנעל הזאת עשר שנים בצבא, גם כקצין ביחידת אגוז, גם כמפקד בגולני.

יוני שטבון: עשר שנים הלכתי עם הנעל הזאת עם חיילים שלי בכל המקומות.

יוני שטבון: היו גם אירועים שהיחידה שלי אמרה לי שייקחו את הנעליים של כל התורמים, קחו נעלי בריל, קחו נעליים ישראליות כי הן יותר בריאות.

יוני שטבון: הנה הנעליים.

יוני שטבון: אלה נעליים שאני הלכתי אתם.

יוני שטבון: הנעליים האלה הן נעליים שאני הלכתי אתן עשר שנים בצבא ולא הייתה לי שום בעיה.

יוני שטבון: הטענות האלה של מערכת הביטחון שאני גדלתי בתוכה, אני מוקיר אותה אבל אי אפשר לבוא לפס ייצור ישראלי ופעם אחר פעם לומר שהנעל הזאת היא לא טובה.

יוני שטבון: יש בעיות – שפרו.

יוני שטבון: הם מוכנים בעצמם וישבנו אתם - אני בא לכאן אחרי שכבר ישבנו אתם – לשנות את פס הייצור כך שיתאים גם לצה"ל.

יוני שטבון: מעבר לסוגיה של עשרות העובדים והעובדות, שזאת הסוגיה של ועדת הכספים כי יש כאן עשרות עובדים ועובדים, אני שואל מה המסר שלנו כלפי החברה הישראלית.

יוני שטבון: בנוסף לכך יש כאן גם סוגיה ציונית ערכית מאוד ברורה.

יוני שטבון: תודה.

מיכל בירן: אני אדבר אחרי משרד הביטחון.

<אורי גואל: בוקר טוב לכל חברי הוועדה.

<אורי גואל: שמי אורי גואל ואני סגן ראש מנה"ר לרכש לוגיסטי רב-זרועי.

<אורי גואל: העיסוק היומי של היחידה שלי הוא לעסוק בקיום השוטף של צה"ל.

<אורי גואל: כשאני אומר קיום שוטף, זה כולל כל מה שחייל צריך לצורך יציאה ללחימה או לכל פעילות אחרת.

<אורי גואל: כפי שידוע לכם, משרד הביטחון הוא למעשה המעסיק הגדול ביותר במדינת ישראל, שעל בסיס תקציבי הרכש השקליים שאנחנו מקבלים, אנחנו מפרנסים עשרות אלפי משפחות בצה"ל כולל את עובדי קו הייצור של נעלי ברילב ראשון ובעיקר את עובדי קווי הייצור ביישובי קווי העימות בפריפריה.

<אורי גואל: אחד הדברים שמנחים אותנו כאבני יסוד במדיניות של מערכת הביטחון, בהינתן תקציב שקלי, אנחנו הראשונים שנדאג שקווי הייצור שהם כחול-לבן במדינת ישראל, שאמורים לתת מענה מיידי לכל צורך קיומי של הצבא, יינתן.

<אורי גואל: אנחנו הראשונים שנדאג שמפעלי הייצור בקריית שמונה או בשדרות או במשמר הנגב יעבדו ויפעלו, אבל כשיש קיצוץ בתקציב מערכת הביטחון בהיבט השקלי, המשוואה היא ברורה: פחות תעסוקה למפעלים, פחות תעסוקה למפעלים ביישובי קו עימות ובמקרה הנדון, ידידי הורוביץ, אולי גם פחות תעסוקה לתעשייה בראשון לציון.

<אורי גואל: אנחנו חרדים לגורל עובדי בריל, אנחנו גם חרדים לעובדי קווי ייצור אחרים.

<אורי גואל: במקרה היום באנו לכאן לדון רק בבריל, אבל אתם לא נמצאים בקריה לראות את אלפי התעשיות ומאות המעסיקים שעולים לרגל ומתחננים על תקציב שקלי להמשיך את קווי הייצור ל-2014.

<אורי גואל: נכון להבוקר אני בהחלט לא מתחייב למפעלי קריית שמונה לא למפעלי שדרות שאני מסוגל לתת להם את היקפי הפעילות שהם קיבלו ב-2012 וב-2011.

<אורי גואל: במקרה הזה בריל נפגעה.

<אורי גואל: אם אנחנו לא נקבל את התקציב השקלי להפעיל את נעלי בריל או במקרה הנדון אין לי תקציב לתת לנעלי בריל, אז בריל לא יקבלו את ההזמנה, עם כל ההערכה והכבוד לעובדי הייצור של מפעלי בריל.

סתיו שפיר: אני רוצה לדעת על איזה תקציב אנחנו מדברים.

סתיו שפיר: מה הפער?

<אורי גואל: אין פער.

<אורי גואל: אני בכלל לא נכנס להיבטים התקציביים כמה עולה לי נעל אמריקאית וכמה עולה לי נעל ישראלית.

<אורי גואל: אנחנו מדברים על כך שאין לי תקציב להוצאת הזמנות למפעל בריל בראשון לציון.

<אורי גואל: אין לי.

<אורי גואל: כשאני אומר אין לי, הכוונה היא למשרד הביטחון ולא לי אישית.

ניסן סלומינסקי: זה הטיעון היחיד?

<אורי גואל: תקציב שקלי, משוואה, קו ייצור כחול-לבן.

<אורי גואל: אין שקלים, פחות כחול-לבן.

ראובן ריבלין: אם יהיו סנקציות ויאמרו שעכשיו שלושה חודשים הם לא מדברים אתנו בגלל סיבות כאלה או אחרות?

ראובן ריבלין: לא יהיו נעליים?

ראובן ריבלין: אני לא מדבר כרגע על טנקים.

ראובן ריבלין: מה יקרה?

ראובן ריבלין: איך אתה תספק את הנעליים?

ניסן סלומינסקי: חוץ ממך, יש מישהו נוסף שרוצה לדבר?

<אורי גואל: ממשרד הביטחון, רק אני.

יעקב ליצמן: אתה אמרת שאתה לא מתחייב.

מיכל בירן: אין לו תקציב שקלי.

יעקב ליצמן: בלי תוספת תקציב.

ראובן ריבלין: עד שלא נוסיף להם.

<אורי גואל: לא אמרתי תוספת.

יעקב ליצמן: זה לא רק בריל אלא גם מפעלים נוספים.

יעקב ליצמן: אין ייצור בארץ כי אין כסף.

<אורי גואל: אני כרגע מדבר על כך שנכון להבוקר בתקציב הקיים של משרד הביטחון לנושא רכש בשקלים במדינת ישראל ---

יעקב ליצמן: לאיזה שנה?

<אורי גואל: 2013 ו-2014.

יעקב ליצמן: אתה לא יודע מה אתה אומר כאן.

יעקב ליצמן: אתה אומר שעכשיו במשך שנה ורבע אין תקציב לרכש.

<אורי גואל: לא, לא אמרתי את זה.

<אורי גואל: אמרתי שנכון להבוקר.

יעקב ליצמן: אתה אומר דברים נוראים.

יעקב ליצמן: אני מבקש תרגום לדבריך.

יעקב ליצמן: נכון להבוקר, מעכשיו לעוד שנה ורבע, אין שום הזמנות לאף מפעל.

<אורי גואל: לא אמרתי אף מפעל.

יעקב ליצמן: כך אמרת.

<אורי גואל: אולי לא הייתי מספיק ברור.

יעקב ליצמן: היית ברור.

<אורי גואל: נכון להבוקר, בהינתן התקציב השקלי למערכת הביטחון, אין לי היום שקלים לרכוש נעליים במפעל בריל.

יעקב ליצמן: אמרת שכך הוא לגבי כל המפעלים.

<אורי גואל: אני מדבר על מפעלים אחרים שהם עדיין עושים עלייה לרגל ולא קיבלו את ההתקשרות שלהם למרות שאנחנו לא קונים.

<אורי גואל: הקיום השוטף של צה"ל מתקיים, אוכל מגיע, גבינות וכולי.

יעקב ליצמן: עזוב אוכל.

יעקב ליצמן: לא, אל תסיט את הדיון.

יעקב ליצמן: אני שואל שוב כי זה חשוב מאוד מה שאמרת כאן, האם נכון להבוקר אין שום הזמנה ולא תהיה הזמנה.

<אורי גואל: בנעלי בריל.

יעקב ליצמן: לא רק נעלי בריל.

יעקב ליצמן: אמרת בכל המפעלים.

<אורי גואל: אני מדבר על נעלי בריל.

<אורי גואל: נקודה.

יעקב ליצמן: אני רוצה להבין אם זה כולל מפעלים אחרים.

<אורי גואל: לא.

יעקב ליצמן: זה שונה מכפי שאמרת לפני חמש דקות.

יעקב ליצמן: אם כן, למה אתה פוגע בהם?

זבולון כלפה: אתה יכול לומר לנו מה האפשרויות שלך לספק נעליים?

ניסן סלומינסקי: רגע.

ניסן סלומינסקי: מיכל ראשונה.

ניסן סלומינסקי: היא הגישה את ההצעה וזאת זכותה.

מיכל בירן: אני חושבת שלכל מי שיושב ליד השולחן הזה די ברור מה קורה כאן.

מיכל בירן: מה שקורה זה שאתם סוחטים אותנו על תוספות תקציב למשרד הביטחון ולמערכת בתמורה לעובדים של מפעל בריל.

מיכל בירן: אתם מחזיקים אותם כבני ערובה וזה ברור לכל מי שיושב כאן.

מיכל בירן: מדברים על עשרים-שלושים מיליוני שקלים.

מיכל בירן: ראינו איזה תוספות אושרו לפני שבועיים ובהיקפי התקציב סכוחם של עשרים-שלושים מיליוני שקלים, זה נשמע כמעט מגוחך.

מיכל בירן: בסופו של דבר הרי ברור מה הם רוצים שיקרה.

מיכל בירן: הם לא רוצים שהמפעל ייסגר כי גם הם מבינים, אני חושבת – וחבר הכנסת יוני שטבון הבהיר את זה בצורה מאוד ברורה – מה צריך אם תהיה מלחמה, ובמקרה שלנו זה לא אם תהיה מלחמה אלא ככל הנראה משהו יהיה.

יוני שטבון: ואת זה אומרת חברת כנסת ממפלגת העבודה.

מיכל בירן: כן.

מיכל בירן: אני גם מכירה בחלקנו בעניין, אבל אין ספק שזאת המציאות שלנו.

ניסן סלומינסקי: למרות ההסכם המתגבש?

ניסן סלומינסקי: לא יכול להיות.

מיכל בירן: אני מניחה שתצליחו לחבל בו.

מיכל בירן: הדבר הזה לא נועד כדי להתגונן בפני צונאמי ולנסות למגן עכשיו את כל הדברים אלא זה משהו שהוא ככל הנראה יקרה וכשזה יקרה, זה יפה שיש אוכל וגבינות, אבל חיילים צריכים גם נעליים ואת זה אני יודעת גם כשלא הייתי בקרבי.

מיכל בירן: בסופו של דבר אתם תרצו את הנעליים המידיות מבריל אבל שוב, המצב הוא לא הפיך.

מיכל בירן: אחרי שסוגרים פס ייצור, אחרי ששולחים את העובדים הביתה, אי אפשר להקפיץ אותם תוך כמה שעות כדי לפתוח שוב את המפעל ולספק לכם את ההזמנה.

מיכל בירן: לכן אני חושבת שהדבר הזה הוא פשוט לחלוטין חסר אחריות, גם לביטחון של מדינת ישראל וגם לעובדים.

מיכל בירן: אני מבקשת שכן תינתן רשות הדיבור גם לעובדים, לפחות לאחד מהם, כדי להבהיר את עמדתם.

מיכל בירן: אני חושבת שאתם יכולים לפתור את זה ואתם יכולים לפתור את זה גם בלעדינו.

מיכל בירן: אני ממש מבקשת שתפסיקו לשחק את המשחק הזה כי ממש ברור שזה מה שזה.

ניסן סלומינסקי: הגיע ר' משה שהוא אחד המציעים.

ניסן סלומינסקי: אתה רוצה לדבר?

ניסן סלומינסקי: זכותכם לדבר ראשונים.

ניסן סלומינסקי: אם אתה רוצה, בבקשה.

משה גפני: אדוני היושב ראש, אני מודה לך על קיום הדיון הזה.

משה גפני: המציאות היא שהיה כבר דיון בוועדת הכספים בעניין.

משה גפני: אודי שני היה מנכ"ל משרד הביטחון.

משה גפני: המפעל עמד בסכנת סגירה.

משה גפני: אנחנו בוועדה דרשנו ממשרד הביטחון לרכוש את הנעליים מהמפעל.

משה גפני: המשמעות של הבאת הנעליים הללו מארצות הברית – כאשר כאן

משה גפני: הייצור הוא ברמה גבוהה – היא פיטורי עובדים כך שזה לא רק נושא הביטחון כי גם מצד הביטחון התעסוקתי עומד להיגרם נזק.

משה גפני: אני לא חושב שמותר לנו כוועדה לאפשר את התהליך הזה.

משה גפני: מאוד יכול להיות שמשרד הביטחון מזהה חולשה.

משה גפני: הוועדה עמדה בתוקף על זה והיא אמרה שהיא לא תעביר העברות של משרד הביטחון כאן עד שלא תיפתר הבעיה של נעלי בריל.

משה גפני: זה לא נושא ביטחוני, זה לא נושא סודי.

משה גפני: צריך נעליים טובות והמפעל מייצר נעליים טובות עם עובדים ישראלים ואם המפעל ייסגר, הם ייזרקו לרחוב.

משה גפני: צריך להגיד למשרד הביטחון שאנחנו מבקשים שחלק מייצור הנעליים יהיה במפעל הזה כפי שהיה עד היום כדי שאף עובד לא יפוטר.

משה גפני: נוח למשרד הביטחון, בגלל ההסכמים עם ארצות הברית– ואני לא רוצה להיכנס לפרטים האלה, אליהם נכנסנו בעבר – לרכוש את הנעליים בארצות הברית ולעובדים ידאג משרד הכלכלה.

משה גפני: משרד הביטחון איננו משרד שדואג לעובדים אבל זה פשוט קונספטואלית לא נכון.

משה גפני: אין דבר כזה.

משה גפני: משרד הביטחון לוקח חלק גדול מתקציב המדינה והוא צריך להיות שותף גם לעניין העסקת עובדים.

משה גפני: חלק גדול מהמוצרים שהוא רוכש, הוא יכול לרכוש כאן ובוודאי את הנעליים.

משה גפני: אני מציע שיבוא מנכ"ל משרד הביטחון ויאמר את עמדתו.

משה גפני: עד אז לא להעביר למשרד הביטחון אלא אם כן יש דברים שהם פיקוח נפש.

משה גפני: להתחיל להוציא שיניים, להתחיל להגיד שזה לא יימשך הדבר הזה.

מיכל בירן: הצעה מצוינת.

משה גפני: זה מה שאנחנו עשינו ולכן זה הצליח.

משה גפני: אם אנחנו נדבר עם משרד הביטחון באידיש, הוא לא ידבר אתנו.

משה גפני: אפשר לדבר אתו בעברית.

יוני שטבון: יושב כאן נציג מנה"ר ויכול להיות שהוא בעצמו יגיד שהוא מוכן לפתור את זה עכשיו.

ניסן סלומינסקי: תודה רבה.

ניסן סלומינסקי: אנחנו מתחילים עם חברי הכנסת.

ניסן סלומינסקי: הראשון שביקש להתייחס, עפר שלח ואחר כך רובי.

עפר שלח: קודם כל, אני מבקש תשובות לכמה שאלות, ברשותך.

עפר שלח: לפני עשרה ימים קיבלה מערכת הביטחון תוספת של 2.75 מיליארד שקלים.

עפר שלח: האם הדברים שאתה אומר הם נכונים גם לאחר התוספת הזאת?

עפר שלח: כי למיטב ידיעתי עוד לא התקבלו החלטות איך התקציב יחולק בדיוק.

עפר שלח: זאת אומרת, בהחלט יש כאן

עפר שלח: סכום כסף גדול מאוד משמעותי שיכול להיות קריטי בעניין הזה.

ראובן ריבלין: ל-2014.

עפר שלח: אני אתן קצת נתונים שיסברו את האוזן.

עפר שלח: אנחנו מדברים על פחות מעשרה מיליון דולר.

עפר שלח: משלחת הרכש בניו יורק עולה קרוב ל-150 מיליון שקלים בשנה כי היא כמעט כל תקציב המשלחות של משרד הביטחון שמגיע ל-178 מיליון שקלים.

עפר שלח: זה כבר התפרסם ולכן אני יכול לומר את זה כאן, שנקבע לה יעד התייעלות של שלושים אחוזים ועד היום היא עמדה בקושי ב-12 אחוזים ממנו.

עפר שלח: זאת אומרת, רק ההתייעלות למשלחת בניו יורק הייתה יכולה לכסות את רוב הסכום עליו אנחנו מדברים.

עפר שלח: אני אומר את זה למרות שזה טיפה פופוליסטי אבל אני אומר זאת מפני שבסופו של דבר אי אפשר שהסכום הזה שישראל מקבלת מארצות הברית כסיוע ביטחוני, שהוא כשלושה מיליארד דולר בשנה, ישמש למשחק בתוך המאבק על תקציב הביטחון במדינת ישראל וזה מה שקורה כי סכום כזה של עשרה מיליון שאפשר להזיז אותו מאוד בקלות מפה לשם, הופך להיות כלי במשחק הזה.

עפר שלח: אגב, לטעמי הדברים שנאמרו כאן על ידי נציג המפעל, כן, משרד הביטחון צריך לנצל אותם וכשאני מסתכל על המפעל, זה מפעל עם רווח תפעולי יפה מאוד, הכי יפה בתוך כל הקבוצה שבריל שייך אליה.

עפר שלח: מבחינתי כנבחר ציבור נצלו את זה כדי להוריד את המחיר אבל בתוך זה המפעל הספציפי הזה, בתוך מה שאנחנו מדברים עליו, נראה כמו משהו שהוא פשוט קל מדי וזול מדי – זול לא במובן הכספי – להעביר אותו למרכז הדיון אפרופו הוויכוח על תקציב הביטחון.

איילת שקד: אני רוצה להוסיף משהו לגבי הרכש בהתייחס לדבריו של עפר.

ניסן סלומינסקי: עוד מעט תהיי בזכות דיבור.

איילת שקד: מילה אחת בהקשר לדבריו של עפר.

איילת שקד: תדעו שמשלחת הרכש מונה מאתיים עובדים בניו יורק.

איילת שקד: אני יודעת לגבי המשלחת המצרית.

איילת שקד: אני עבדתי אצל נתניהו כשהוא היה יושב ראש אופוזיציה וכל הזמן הוא אמר שהוא יצמצם את המשלחת הזאת.

איילת שקד: הוא אמר שהוא על סף לסגור אותה ולצמצם אותה אבל שום דבר לא נעשה.

איילת שקד: יש מאיפה לקחת את הכסף ושלא ימכרו לנו לוקשים.

זבולון כלפה: לא הבנתי לגבי המצרים.

עפר שלח: יש לזה הסבר.

ניסן סלומינסקי: יש הסבר אחר.

ניסן סלומינסקי: המשלחת המצרית מתפקדת בשיטה אחרת לגמרי.

ניסן סלומינסקי: מספיק לדבר עלינו.

עפר שלח: אם היו עומדים ביעד ההתייעלות שנקבע להם, הכסף הזה כבר היה.

ראובן ריבלין: אדוני היושב ראש, אני מברך את היוזמים על העלאת הנושא.

ראובן ריבלין: אני יחד עם מספר חברים כאן נמצא בוועדה לתקציב הביטחון ואנחנו יודעים את התלבטויותיו של משרד הביטחון ושל צה"ל לקיים את המשימות המוטלות עליו בתוך מערכת הביטחון על ידי העם בישראל.

ראובן ריבלין: יחד עם זאת, יש דבר שאני לחלוטין לא מבין אותו.

ראובן ריבלין: אתה יודע, לפעמים זאת המערכה העתידית וצה"ל משנה את הצרכים שלו.

ראובן ריבלין: יכול להיות שצריך פחות מזה ויותר מזה וכתוצאה מכך גם עובדים ברחבי מדינת ישראל שהיו עסוקים במשך עשרות שנים בייצור של כלים הדרושים לצה"ל, תופסק עבודתם במרוצת חמש השנים הבאות וזאת גם אמרנו להם כאן.

ראובן ריבלין: אני יודע דבר אחד ואפילו אבא שלי לא לימד אותי כי אני למדתי את זה בגן הילדים או אפילו בפעוטון.

ראובן ריבלין: אני יודע שבלי נעליים אי אפשר.

ראובן ריבלין: אני לא יכול להבין בשום פנים ואופן, גם כאשר יש צורך שמשרד הביטחון ילך לפעמים על סדרי עדיפויות שצריך יותר תקציבים ממה שהממשלה והכנסת מוכנות לתת לו.

ראובן ריבלין: אני לא יכול להבין דבר אחד: אני מבין שאפשר לקנות נעליים בארצות הברית בכסף זר, אבל מה יקרה אם ארצות הברית תחליט לא לתת לנו נעליים?

ראובן ריבלין: נלך יחפים?

ראובן ריבלין: יש דברים אלמנטריים שאנחנו צריכים לייצר כאן בארץ שלנו כדי שלא נצטרך להיזקק לזרים.

ראובן ריבלין: זאת אומרת, לא ברמה הערכית עליה אתם דיברתם ואני מעריך ובאמת אני מוכרח לומר לך שאני 25 שנים כאן ולא ראיתי אדם מרים את הנעליים שהוא נעל עשר שנים.

ראובן ריבלין: אני אומר לך, באמת התרגשתי.

ראובן ריבלין: יחד עם זאת אני לא מבין את משרד הביטחון.

ראובן ריבלין: זאת לא רק סוגיה פרקטית.

ראובן ריבלין: הדבר הזה לא מתקבל על הדעת.

ראובן ריבלין: גם בתקציב הביטחון אנחנו נשאל לגבי זה.

ראובן ריבלין: יש את העובדים ואותם צריך לשמר ולשמור, צריך להעדיף את תוצרת הארץ, אבל אני לא מבין את ההיגיון באמירה שאנחנו לא נייצר נעליים אלא ייצרו לנו אותן בחוץ לארץ.

ראובן ריבלין: צה"ל צריך נעליים גם אם יש תותחים וגם אם אין תותחים, כמאמר השיר.

ראובן ריבלין: תותחים במקום זוג נעליים – לא.

יוני שטבון: תותחים במקום גרביים.

ראובן ריבלין: אני חושב שבעניין זה לא צריך לשחק במפעל בריל שגם אומר שהוא מוכן להוריד את המחיר.

ראובן ריבלין: זאת אומרת, הוא גם מפעל שאומר שאם יש מצוקה כספית, גם הוא מוכן להשתתף.

ראובן ריבלין: תודה רבה, אדוני.

ניסן סלומינסקי: יישר כוח.

ניסן סלומינסקי: ליצמן.

יעקב ליצמן: זאת השיטה.

יעקב ליצמן: זורקים את הדברים החלשים ואחר כך יודעים שכל חברי הכנסת יבואו לכאן, יתחילו ללחום ויוסיפו להם את הכסף לתקציב הביטחון.

יעקב ליצמן: בלי להיכנס לכל נושא תקציב הביטחון והתוספת שהמערכת קיבלה ומקבלת, אני לא רוצה להיכנס לכל הקטע הזה אבל הם קיבלו, יש דבר אחד שאני רוצה להדגיש.

יעקב ליצמן: בשבוע שעבר אנחנו אישרנו כאן שבעים מיליון שקלים הלוואה – ונאמר לנו שזה מענק – לתשלום משכורות.

יעקב ליצמן: זה מה שאנחנו רוצים שיהיה כאן?

ראובן ריבלין: לא.

יעקב ליצמן: אם אנחנו לא רוצים שזה יקרה – מה גם שמדובר על מפעל ביטחוני – אני מציע שנקדים רפואה למכה.

יעקב ליצמן: בואו נעשה את הכול באופן מסודר, נכריח את הצבא להזמין נעליים במפעל בריל.

יעקב ליצמן: רבותיי, המפעל אפילו לא מנצל את 15 האחוזים אלא תשעה עד 11 אחוזים.

יעקב ליצמן: הוא אמר שהוא מוכן לרדת אפילו מתחת למחיר ואין סיבה שאנחנו לא נכריח את משרד הביטחון לרכוש ממנו נעליים.

יעקב ליצמן: אני מצטרף להצעתו של גפני.

יעקב ליצמן: אני יודע שיאמרו שכל העברה היא חיונית אבל אם זה כך, אפשר לעצור את כל ההעברות ולא צריך לעצור דווקא את ההעברות של משרד הביטחון.

ראובן ריבלין: ברוב המקרים משרד הביטחון צודק.

ראובן ריבלין: שחלילה לא יהיה מצב שנראה שהוא לא צודק.

זבולון כלפה: תוך כדי הדברים של שמעון הורוביץ, מנהל המפעל, הוא השתמש כאן בדוגמה שלדעתי ממחישה יותר מכל את התסבוכת בה אנחנו נמצאים.

זבולון כלפה: תוך כדי הישיבה בה אנשי משרד הביטחון יושבים אתו וטוענים שאין צורך בהזמנות, הוא רואה מבעד הזכוכית את הפקס שמגיע עם הדרישה לעוד כמה אלפי זוגות נעליים.

זבולון כלפה: זה משקף יותר מכל את החשיבה הארוכה, את האסטרטגיה, את הצרכים האמיתיים, את הבחינה המדוקדקת של הדברים.

זבולון כלפה: בעיניי כל המהלך הזה – ואני מצטרף לדברי חבריי – במידה מסוימת התחושה היא שבעצם משתמשים בנו כמנוף, במקום לבצע התייעלות במקומות השונים שם ניתן לבצע.

זבולון כלפה: הרי תקציב משרד הביטחון, עם כל הכבוד, הוא לא התקציב של המשרד לגמלאים בסך שמונים מיליון שקלים אלא המספרים הם הרבה יותר גדולים.

זבולון כלפה: אני חושב שמשרד הביטחון וצה"ל גורמים לנזק תדמיתי בציבוריות הישראלית כשהם פוגעים בתעשייה ישראלית.

זבולון כלפה: שוב, אנחנו מדברים במספרים מאוד נמוכים, על 32 מיליון שקלים שזה כמדומני המחזור השנתי שהיה ב-2012.

זבולון כלפה: קשה לי לראות שבתקציב כל כך קטן של משרד הביטחון אין מקום למצוא את אותם 32 מיליון שקלים בצורה של התנהלות טיפה אחרת כדי לפתור את הבעיה, מה גם שנוסיף לזה את שתי הנקודות העקרוניות: ראשית, שמצד אחד ניתנה כאן תוספת תקציבית משמעותית אך לפני שבועיים, ומאידך, מה עושים כאן במקרה חירום שלצערנו, כפי שאמרה חברת הכנסת בירן, כנראה יהיה כאן בזמן הקרוב כי השכונה כאן לא הולכת להשתנות.

שמעון סולומון: כל הנימוקים כבר נאמרו.

שמעון סולומון: אני לא שמעתי נימוק מאוד מעמיק מצד משרד הביטחון.

שמעון סולומון: הוא באמת לא משכנע.

שמעון סולומון: אנחנו מדברים על חברה ישראלית, על תוצרת ישראלית.

שמעון סולומון: מעבר לכסף היה מקום לדיון גם אם המחיר היה עשרה אחוזים יותר וזה בגלל הסיבות האחרות כמו אספקה מהירה, איכות, עבודה ישראלית, ישראלים שמשלמים מסים וכולי.

שמעון סולומון: אני חושב שהיד על ההדק באופן לא מובן.

שמעון סולומון: אני לא יכול להבין את זה.

שמעון סולומון: מה עוד שהחברים כאן אומרים שהם יכולים להשוות את המחיר.

שמעון סולומון: זאת אומרת, אני לא רואה כאן שום סיבה אמיתית ונכונה, לא מבחינה ערכית ולא מבחינה כספית.

שמעון סולומון: גם אם הבעיה הייתה בעיה תקציבית, היה כאן מקום לדון מעבר לכסף בנימוקים האחרים.

<שמעון הורוביץ: עוד אף אחד לא אמר את הנימוק הנכון.

שמעון סולומון: את זה בדיוק אני אומר.

שמעון סולומון: אדוני היושב ראש, לא מזמן דיברנו למשל על התעשייה הצבאית.

שמעון סולומון: יש כאן חברות שמצליחות ומרוויחות והן בקשיים כל הזמן, כמו קבצנים.

שמעון סולומון: כלומר, גם התעשייה הצבאית היא חברה מצליחה אבל היא באה לכאן כל פעם כמו קבצנים לקבל נדבות.

שמעון סולומון: כאן אני שומע שהם לא צריכים כסף, הם לא מבקשים נדבות, הם לא מבקשים לסגור גירעון אלא זאת חברה שמצליחה.

שמעון סולומון: לכן אני חושב שאנחנו לא צריכים לתת לזה יד.

שמעון סולומון: משרד הביטחון הוא משרד גדול עם תקציבים אדירים, יש סדרי עדיפויות שצריך להחליט עליהם.

שמעון סולומון: גם אם הבעיה היא בתקציב הנוכחי, מדובר על סגירת פס ייצור.

שמעון סולומון: אתה סוגר פס ייצור ושולח הביתה 120 אנשים.

שמעון סולומון: אם תהיה בעיה, אתה תחזיר את פס הייצור הזה?

שמעון סולומון: אני חושב שצריך לעשות עבודה יותר מעמיקה.

שמעון סולומון: אם אכן משתמשים בנו כקבוצת לחץ, אני חושב שזה לא יעבור.

שמעון סולומון: יש כאן הבנה עמוקה יותר ולכן צריך לבדוק את זה לעומק.

ניסן סלומינסקי: תודה רבה.

ניסן סלומינסקי: סתיו.

סתיו שפיר: משרד הביטחון מגיע אל ועדת הכספים לא פעם ולא פעמיים כדי לבקש תוספות תקציביות.

סתיו שפיר: הרבה מאוד מהפעמים האלה הטיעון והבקשה שאנחנו שומעים אומרת: בבקשה, תסמכו עלינו, תסמכו על שיקול הדעת שלנו.

סתיו שפיר: זה בלי לקבל פירוט על הכספים האלה.

סתיו שפיר: כדי שאנחנו נוכל לסמוך עליכם, אנחנו חייבים לדעת שסדר העדיפויות שלכם הוא נכון, הוא מוצדק והוא כולל חשיבה לטווח הארוך.

סתיו שפיר: אני חייבת להגיד שעצם העובדה שצריך לקיים בכלל דיון כזה היא מביכה.

סתיו שפיר: זה מציג סדר עדיפויות שבעיני הוא נורא נורא תמוה.

סתיו שפיר: מה זה הדבר הזה שצבא הגנה לישראל, צבא העם, שאני בטוחה שהרבה מיצרני הנעליים האלה לוקחים הפסקות לשרת במילואים תוך שהם נועלים את אותם נעליים ומשרתים את הצבא הזה, שהם צריכים לבוא לכאן ולהתחנן לכסף?

סתיו שפיר: זה באמת כסף קטן ביחס לכספים שאתם מבקשים וביחס לתקציב שלכם.

סתיו שפיר: איפה החשיבה לטווח הארוך?

סתיו שפיר: מה עם בעוד שנה יהיה את הכסף ואז תרצו בחזרה את המפעל?

סתיו שפיר: מה נעשה אז, אחרי שהוא כבר פורק?

סתיו שפיר: אני באמת לא מצליחה להבין את זה.

סתיו שפיר: אני לא מבינה איך הדברים האלה בכלל מגיעים לכאן לדיון ולמה את המסקנות האלה אי אפשר להסיק לבד ולדעת שקודם כל תמיכה במפעלים ישראליים, בתוצרת ישראלית, בעבודה ישראלית, היא הרבה יותר חשובה מכל שיקול אחר.

סתיו שפיר: אני באמת לא מבינה את זה.

ניסן סלומינסקי: תודה.

ניסן סלומינסקי: עמר.

עמר בר-לב: שתי הערות.

עמר בר-לב: לדעתי יש כאן שתי אפשרויות.

עמר בר-לב: אפשרות אחת היא שזה תרגיל פופוליסטי קצת מעליב של משרד הביטחון, והאפשרות השנייה היא עוד יותר גרועה והיא שמשרד הביטחון לא מבין מה זה ביטחון.

עמר בר-לב: ביטחון זה גם תעסוקה וביטחון זה נעליים.

עמר בר-לב: אני לא אחזור על דברי חבר הכנסת ריבלין שזה ה-א'-ב' שלמדנו בפעוטון.

עמר בר-לב: לכן, או שזה תרגיל פופוליסטי או שמשרד הביטחון לא מבין מה המשמעות הרחבה של ביטחון.

ניסן סלומינסקי: תודה.

ניסן סלומינסקי: איילת.

איילת שקד: משרד הביטחון הוא מונופול שמעדיף לדאוג לעובדים שלו בניו יורק ולא לעובדים של חברת בריל.

איילת שקד: עפר נתן את הדוגמה הכי טובה.

איילת שקד: אנחנו נוהגים להשתמש בזה הרבה, אבל עד שאתם לא מראים התייעלות במקומות שפוגעים גם בעובדים שלכם כי אלה עובדים מוגנים ואלה עובדים משומנים, אתם לא צריכים לזרוק את העובדים של בריל.

איילת שקד: יש לי שאלה לגבי איכות הנעליים.

איילת שקד: יש לכם בעיה עם איכות הנעליים או שזה רק עניין כלכלי?

איילת שקד: איזה נעליים טובות יותר?

ניסן סלומינסקי: מילה אחת והיא וידוי.

ניסן סלומינסקי: לפני שכינסתי את הדיון, עשיתי קצת עבודה ונמסרו לי דברים שונים לגמרי ממה שנאמר כאן ליד השולחן.

ניסן סלומינסקי: זאת אומרת, לו הייתי יודע שזה הטיעון של משרד הביטחון, יכול להיות שהיינו עושים עבודה.

ניסן סלומינסקי: אני לא מדמיין לעצמי.

ניסן סלומינסקי: הטיעונים שנאמרו לי הם טיעונים שונים לגמרי.

עליזה לביא: מאיפה נובע הפער?

ניסן סלומינסקי: דיברו על איכות הכי גרועה שרק אפשר.

ניסן סלומינסקי: אני עכשיו במסגרת מה שנקרא וידוי.

ניסן סלומינסקי: לא רק זה, גם דיברו אתי חיילים שאתה מכיר אותם, חיילים שמשרתים שאמרו שמחלקות שלמות גמרו עם כאבי רגליים.

אלעזר שטרן: על מה אתה מדבר?

ניסן סלומינסקי: על נעלי בריל.

ניסן סלומינסקי: אמר לי מישהו שמעורב בכל הנושא הזה.

ניסן סלומינסקי: תאמינו לי, עשיתי עבודה.

ניסן סלומינסקי: אני הייתי בטוח שזה הטיעון הראשון.

עליזה לביא: זה לא עלה.

ניסן סלומינסקי: לכן אני אומר שיש לי וידוי.

ניסן סלומינסקי: אני באתי לכאן עם עוד כמה טיעונים ששמעתי מהצד של הצבא, מהצד של חיילים, מכל מיני צדדים ואני בא לכאן לדיון ומול הטיעונים האלה תמיד היה לנו את הטיעון שכאן יש עובדים, נכון, במספרים קצת שונים, בהיקף קצת שונה, כי כשאתה קורא את ההיקף של חברת בריל, זה משהו הרבה יותר גדול מהקבוצה הקטנה הזאת וזה סיפור אחר.

ניסן סלומינסקי: מול הטיעונים האלה עמד לנגד עיני הנושא של סגירה ופיטורי עובדים.

ניסן סלומינסקי: הסיוע היה שהיה הסכם וההסכם היה - גם עם חברי הכנסת- רק לשנה כשכל חברי הכנסת לא היו עושים הסכם לשנה אם הטיעון היחיד היה חוסר תקציב.

ניסן סלומינסקי: עלו שם טיעונים שונים לגמרי וגם הייתה התחייבות של המפעל לשיפור נעליים כי אחרת בכלל לא היה על מה לדבר ואף אחד לא יודע אם אכן הנעליים שופרו או לא, אולי כן ואולי לא אבל זה בבדיקה.

ניסן סלומינסקי: אני יודע על חיילים שהולכים עם הנעליים האלה לבדיקה אבל עוד אין להם תשובה.

ניסן סלומינסקי: כלומר, יש סיפור אחר שלא עולה כאן.

ניסן סלומינסקי: אני אומר שוב שזה סיפור אחר לגמרי אבל כאן עולה סיפור שאם אלה הטיעונים שלכם – לכן שאלתי אם יש עוד מישהו שמייצג את משרד הביטחון – ואם זה הטיעון היחיד, אני לא יודע להגיד אם זאת שערורייה אבל זאת מילה די דומה.

ניסן סלומינסקי: אני ממש לא מדמיין לעצמי ולא עולה על דעתי שזה הטיעון היחיד, אלא אם כן יש דברים שאתם לא רוצים להגיד.

ניסן סלומינסקי: אני לא יודע להסביר את הפער בין מה שאמרו לי לפני כן, ושזה גם היה הבסיס להסכם כאשר כל אחד לא מבין למה עשו הסכם רק לשנה, אמנם על דעתם, עם התחייבות לנעל חדשה.

<שמעון הורוביץ: הטיעון היה כסף.

ניסן סלומינסקי: אני אומר מה אמרו לי.

ניסן סלומינסקי: את העמדה שלכם שמעתי.

<שמעון הורוביץ: תן לי לתת את עמדת משרד הביטחון.

ניסן סלומינסקי: שמעתי אותך.

ניסן סלומינסקי: אני אומר מה אמרו לפני הדיון.

ניסן סלומינסקי: אם הטיעון היחיד שנאמר כאן, אני חושב שזה באמת גובל כמעט בשערורייה.

ראובן ריבלין: אנחנו דנו בנושא ואף פעם איש לא טען בפנינו שהנעליים לא טובות.

ניסן סלומינסקי: לכן אני אומר שבאתי לכאן עם אינפורמציה מסוימת ושונה.

ניסן סלומינסקי: אני לא מבין את משרד הביטחון אבל אם זה הטיעון היחיד שלכם, אתם תצטרכו כן לקנות את הנעליים משם.

ניסן סלומינסקי: אם זה הטיעון היחיד, אתם תצטרכו בסוף לקנות משם את הנעליים.

ניסן סלומינסקי: לכן אני אומר שבאתי בדעה אחת וכרגע אני שומע מהנציג המוסמך טענה יחידה וזאת לא טענה שיכולה להישמע כאן.

ניסן סלומינסקי: זה ממש צחוק מעבודה.

ניסן סלומינסקי: 32 מיליון שקלים בתוך כל המסגרת הכוללת, עזוב, זה באמת צחוק, זה לא רלוונטי ולא שייך.

ניסן סלומינסקי: אני אתן את רשות הדיבור לעוד כמה מהנוכחים ואחר כך אני אציע הצעת סיכום.

<עובדיה מוריס: אני במקצוע 32 שנים.

<עובדיה מוריס: אני גדלתי על הנעליים האלה, על הטכנולוגיה החדשה של הפוליאוריטן.

<עובדיה מוריס: אני רוצה להגיש שהפוליאוריטן היה בצבא והוא התפרק.

<עובדיה מוריס: אנחנו הלכנו למלחמת לבנון כשהנעליים התפרקו, נעלי קמח, ולכן הצבא בא בדרישה לגומי.

<עובדיה מוריס: הוא רצה גומי ולכן קם פס הייצור הזה של הגומי.

<עובדיה מוריס: בין אחד לאחד, אין מה להשוות.

<עובדיה מוריס: סוליית פוליאוריטן מתפרקת ואת זה הוא בטח יודע ואם אתה לא יודע, אני מחדד לך.

<עובדיה מוריס: הפוליאוריטן מתפרק.

ראובן ריבלין: הנעליים האמריקאיות.

ראובן ריבלין: תסביר להם.

<עובדיה מוריס: כן.

<עובדיה מוריס: הנעליים האמריקאיות הן מפוליאוריטן שזה לא רק עור אלא עור פלוס בד.

<עובדיה מוריס: אנחנו מייצרים רק מעור.

<עובדיה מוריס: לגבי הנעל, ואני מתייחס לנעל ספציפית, היא לפי מפרט טכני של הצבא.

<עובדיה מוריס: מה שהצבא קבע, זה מה שאנחנו עשינו.

<עובדיה מוריס: טוב או לא טוב, זה מה שהצבא רצה.

<עובדיה מוריס: אנחנו באנו בשינוי, רצינו לשנות, רצינו לקבל תגובות אבל לא קיבלנו אותן.

<עובדיה מוריס: יש לנו שינוי.

<עובדיה מוריס: יש לנו נעל חדשה, הצענו לצבא את הנעל החדשה.

<עובדיה מוריס: אנחנו לא מבקשים רחמים או לא באים בתחנונים שייתנו לנו לעבוד.

<עובדיה מוריס: אנחנו רוצים לעבוד בכבוד.

<עובדיה מוריס: אני שירתי כאן בצבא, יש לי שני ילדים בצבא, אני רוצה שהם ימשיכו ללכת עם הנעליים האלה, נעליים שאני הלכתי אתן לכל אורך הדרך של בריל.

<עובדיה מוריס: אלה נעלי גומי-גומי והילד שלי עדיין הולך אתן והילד השני שלי התגייס לפני חודש וגם הוא נועל אותן.

<עובדיה מוריס: אין בעיה עם הנעליים האלה, ואם יש בעיה, אנחנו מוכנים לכל תיקון שיהיה אבל כאן זה לא עניין לא של כסף ולא של איכות.

<עובדיה מוריס: על איכות אין מה לדבר כי לנו יש רקורד של 32 שנים.

<עובדיה מוריס: יש יותר ותיקים ממני ויש יותר מבינים ממני בנעליים.

<עובדיה מוריס: אני ישראלי גאה, אני רוצה לייצר נעליים לצבא שלי.

<עובדיה מוריס: לא אמריקאי ייצר נעליים לצבא שלי.

<עובדיה מוריס: זאת באמת גאווה עבורי לייצר נעליים כחול-לבן, תוצרת הארץ ושלא יהיה דגל של אמריקה על הנעל.

ניסן סלומינסקי: תודה רבה.

ניסן סלומינסקי: אלעזר, רצית להתייחס?

אלעזר שטרן: כן.

אלעזר שטרן: אני איחרתי כיוון שמ-8:30 בבוקר אני עם הפיקוד הבכיר של בה"ד 1 במכון הרטמן.

ניסן סלומינסקי: לגבי הנעליים?

אלעזר שטרן: אתה מכיר אותי רבע שעה.

אלעזר שטרן: אני לא באתי לספר כאן סיפורי גבורה.

אלעזר שטרן: זה במפלגה.

אלעזר שטרן: אנחנו אנשים פשוטים, אין לנו קצינים, אין לנו גיבורים, אנחנו סתם.

אלעזר שטרן: שאלו אותי שם על נוכחות של אתיופים בקורס.

אלעזר שטרן: יש רק שניים ומישהו אמר לי שיש כאן באיזה מקום מעל 500 אנשים ורק שני אתיופים.

אלעזר שטרן: אמרתי להם שצבא שלא מבין או לא מוכן לשלם מחיר על האתגרים של החברה כולה במדינת ישראל, לא יחזיק את צבא העם.

אלעזר שטרן: אני יודע שיש לזה מחיר.

אלעזר שטרן: אני באתי מאוחר ואני מבין שיש לנו עוד דברים על סדר היום ולכן אני לא רוצה לחזור על הדברים שנאמרו אבל אני אומר לכם שצבא או מערכת ביטחון שלא יודעת להחזיק - גם אם היה צריך לוותר קצת על איכות או גם אם צריך לוותר קצת על תקציב - את החברה הזאת או את הנעליים האלה בשביל כל מה שיש במונח הזה הוא שלנו, מעבר לשעת חירום, גם אם זה היה קצת פחות טוב, למרות שאני יודע שזה לא כך, גם אם זה יהיה קצת יותר יקר.

אלעזר שטרן: החיבורים האלה של הצבא לחברה, אם הם לא יהיו, לא נהיה כאן.

אלעזר שטרן: כיוון שאתה כבר כמעט סיכמת ואני מאוד מתחבר לדברים שלך, אני עוצר כאן.

אלעזר שטרן: אני מבין שבזכותך או בזכות מה שהיה כאן קודם כשלא הייתי, יהיה פתרון גם לנעליים ויותר פתרון לנו מאשר לנעליים.

ניסן סלומינסקי: התאחדות התעשיינים.

<מאיר בר-אל: משנה למנכ"ל התאחדות התעשיינים.

<מאיר בר-אל: אנחנו במקרה נמצאים באיזשהו עיתוי בו מתחילים לצוץ סימני אבטלה.

<מאיר בר-אל: אני אומר לכם מידע אישי שמפעלים מחזיקים בכוח עובדים.

<מאיר בר-אל: ממש בכוח ולא על בסיס כלכלי.

<מאיר בר-אל: אני חושב שבריל היה מסתדר בלי השלושים מיליון שקלים, אבל אני מניח שהוא מחובר לעובדים האלה בצורה כזאת שהוא עושה כל מאמץ כדי שהם יישארו בעבודה.

<מאיר בר-אל: אני חוזר להערה אותה הערת.

<מאיר בר-אל: אני מלווה את הדיונים האלה עת התקיימו בוועדת הכספים הקודמת.

<מאיר בר-אל: בכל דיון עלה סיפור אחר.

<מאיר בר-אל: פעם עלה הסיפור של המחיר, אחרי כן עלה הנושא של איכות ואחרי כן עלה הנושא של תקציב דולרי ושקלי.

<מאיר בר-אל: כלומר, אני שמח שהיום לפחות התייצבנו על כך שמדובר רק בתקציב שקלי.

<מאיר בר-אל: בתוך התקציב השקלי אני רוצה לבקש מכם להתייחס לדבר אחד.

<מאיר בר-אל: המפעל הזה שייסגר, הולכים אתו אנשים עם ידע ייחודי.

משה גפני: הוא לא ייסגר.

<מאיר בר-אל: אוי ואבוי אם הוא ייסגר.

<מאיר בר-אל: יש בו ידע ייחודי, ידע אנושי, הון אנושי שאנחנו נלחמים לשמר אותו.

<מאיר בר-אל: זאת תעשייה מאוד מיוחדת עם ידע אחרון.

<מאיר בר-אל: אני מכיר עשרות מפעלים שנסגרו וזה המפעל האחרון שיש לו את הידע לייצר נעל צבאית איכותית.

<מאיר בר-אל: אסור לתת שום אופציה שהמפעל הזה לא ימשיך להתקיים.

<מאיר בר-אל: תודה.

ניסן סלומינסקי: תודה רבה.

משה גפני: לפני שנה, אדוני היושב ראש, אומר פה אלוף משנה אדיר אהרן, שהוא ממשרד הביטחון: "חשוב לנו גם איכות המוצרים והמחירים שלהם.

משה גפני: אני שמח שבסוף במסגרת האיזונים הכוללים מצאנו הסדר שמניח את הדעת".

משה גפני: ההסדר שמניח את הדעת, שהשאיר את נעלי בריל, את המפעל, עם העובדים, עם הדיונים של האיחוד, של המחירים ושל הכול, למה הוא משתנה?

משה גפני: הם עושים צחוק מהוועדה?

ניסן סלומינסקי: ההסכם היה רק לשנה.

משה גפני: לא היה לשנה.

ניסן סלומינסקי: לא חשוב.

ניסן סלומינסקי: לא זאת הנקודה.

<שמעון הורוביץ: ההסכם הכספי היה לשנה.

משה גפני: לא היה הסכם לשנה ואחר כך מפסיקים.

<שמעון הורוביץ: ממש לא.

משה גפני: ודאי שלא.

משה גפני: דיונים על הכסף, כל שנה מנהלים מחדש.

משה גפני: במשרד הביטחון בוחנים אותנו עוד פעם כדי לראות כמה נהיה חזקים.

ניסן סלומינסקי: העובדים ביקשו את רשות הדיבור.

ניסן סלומינסקי: מזל.

ניסן סלומינסקי: לא נוכל לתת את רשות הדיבור לכל העובדים.

ניסן סלומינסקי: העובדים אמנם מדברים מעומק לבם אבל חוזרים האחד על דברי השני.

ניסן סלומינסקי: גם אנחנו מרגישים את שאתם מרגישים.

<מזל לביא: שמי מזל לביא.

<מזל לביא: אני חד הורית, אחות שכולה, עובדת בבריל שבע שנים ואני רואה שאני הולכת להיזרק.

<מזל לביא: אני לא רוצה להגיע ללשכה.

<מזל לביא: אתם יודעים מה זה לחכות שם בתור?

<מזל לביא: לעמוד כמו מקבצת נדבות.

<מזל לביא: אני לא רוצה שמקום העבודה שלי ייסגר ואני אזרק.

<מזל לביא: אני רוצה לעבוד.

<מזל לביא: אני בת שישים, לאן אני אלך?

<מזל לביא: ממה אני אחיה?

<מזל לביא: אני לא רואה את העתיד.

<מזל לביא: אני רוצה להתחייב לטיפול שיניים לעת זקנה אבל אני לא יכולה.

<מזל לביא: אין לנו ביטחון בארץ.

<קריאה: תסתכלו לה בעיניים כשהיא מדברת.

ניסן סלומינסקי: אם אתה רוצה ללכת בדרך הזאת, מה אתה חושב שתרוויח?

ניסן סלומינסקי: אתה חושב שתרוויח משהו?

<מזל לביא: אני מדברת מכל הלב.

<קריאה: זאת כבר פעם שלישית שאני נמצא בישיבת הוועדה הזאת וכל הזמן אותן טרוניות ואותן סיבות.

ניסן סלומינסקי: זאת הוועדה היחידה שמצאה לך פתרונות.

<קריאה: אמת.

ניסן סלומינסקי: עליזה, רצית לומר משהו?

עליזה לביא: כן.

עליזה לביא: אני שמחה שאני מדברת אחרי מזל.

עליזה לביא: גם אני איחרתי כי הייתי בוועדת הכנסת ודאגתי לחוק של חבר הכנסת שטרן שיעבור שם.

עליזה לביא: עשיתי שיעורי בית וקראתי את החומר לקראת ישיבת הוועדה.

עליזה לביא: כל הדיון הזה שחוזר בוועדה, מבחינתי הולך להיות מסמך מכונן.

עליזה לביא: זה אחרי כל מה שהיה כאן הבוקר ואחרי כל החומרים שקראתי עד עכשיו, על דרך התנהלות של במקרה הזה משרד הביטחון.

עליזה לביא: עובדים הם לא שק חבטות.

עליזה לביא: כל מה שמשתמע מהדברים כאן, כולל הפער במספר העובדים עליהם מדובר, הסתירה בין בריל לבין מסמך מרכז המידע של הכנסת, כלומר, הרבה מאוד שאלות כאשר העובדים הם לא במרכז השיח הזה ואנחנו צריכים להחזיר אותם.

עליזה לביא: אלה עובדים שלנו, זאת מדינת ישראל ואחרי כל התירוצים הלא ברורים ששמעתי וקראתי של משרד הביטחון, מבחינתי כל הדיון הזה הולך ללוות אותי כאן בהיותי חברת ועדת הכספים בהתקשרות אבל בעיקר בדברים שכרגע מזל אמרה, היא צריכה להיות במרכז הדיון.

עליזה לביא: בטח שלא מדובר על איכות, על טיב ועל חיילים שלנו.

עליזה לביא: בואו נחזור את מזל למרכז הדיון כי היא לב הדיון שלנו כאן

עליזה לביא: בחברה הישראלית וכדאי שתזכרו את זה.

עליזה לביא: אם לא תזכרו, נזכיר לכם עוד ועוד את כל מה שקורה במשלחות העלובות שלכם מחוץ לישראל.

ניסן סלומינסקי: שמענו את האנשים.

ניסן סלומינסקי: שמענו את כל הצדדים.

ניסן סלומינסקי: אני חושב שהדברים הם מאוד ברורים.

ניסן סלומינסקי: אורי, אני פונה אליך ומבקש עד סוף השבוע תשבו עם החברה, עם המפעל, ותגיעו לסיכום.

ניסן סלומינסקי: אם תגיעו לסיכום, תודיענו ואם לא תגיעו לסיכום, ביום שני תצטרך להיות אצלנו ישיבה עם המנכ"ל והישיבה לא תהיה נעימה.

ניסן סלומינסקי: אני מציע שתגיעו לסיכום לפני כן.

ניסן סלומינסקי: אם לא נשמע מכם שום דבר, אני אכנס פגישה עם המנכ"ל ביום שני כדי שנפתור את הנושא.

<אורי גואל: אם נוצר הרושם שבעיית מערכת הביטחון בהיבט תקציבי הרכש השקליים היא ממוקדת על נעלי בריל, אני חייב לומר שקיימים עדיין מספר מפעלים נוספים ולא מעט מהמפעלים האלה שיושבים בפריפריה ובקווי העימות ועדיין לא קיבלו את ההתקשרויות שלנו ל-2014 בהיבטי קיצוץ התקציב השקלי.

<אורי גואל: הבעיה של מערכת הביטחון בהתקשרויות השקליות היא לא רק נעלי בריל ואני שוב חוזר ואומר.

<אורי גואל: עשרות מפעלים עדיין לא קיבלו את תקציב 2014 לקווי הייצור שלהם וזה לא רק מפעל בריל שבראשון.

<אורי גואל: יש לנו עשרות מפעלים באזור קריית שמונה ויישובי קו העימות בדרום שעדיין לא קיבלו את ההזמנות וזה מפאת הקיצוצים בתקציב שקלי להתקשרויות.

משה גפני: מתפרת העצמאות במצפה רמון.

<אורי גואל: למשל.

<אורי גואל: היחידה שלנו – אני מתעסק ברכש עצמו – אחד מאבני הדרך שלנו בקיום השוטף של צה"ל היא בהחלט לשמר ולשקם את התעשיות הביטחוניות והתעשיות הישראליות כי אלה שנותנות את המענה לקיום השוטף עכשיו ברגיעה וגם לשעת חירום.

<אורי גואל: כולכם צודקים.

<אורי גואל: בעת חירום אני לא אקבל את הסיוע מחברה בשוויץ, את המזון, את הביגוד, את המתפרות שפזורות ברחבי הארץ שאני קונה בשקלים.

<אורי גואל: החברות מקבלות או יקבלו מאתנו היקפי התקשרות שהם מקוצצים בהתאם לתקציב הרכש השקלי המקוצץ.

<אורי גואל: זה לא רק בריל.

<שמעון הורוביץ: מקוצץ זה לא סגירה לגמרי.

<אורי גואל: זה לא רק בריל.

<אורי גואל: כולנו הרי אנשי צבא וכולנו משרתים בצבא וכולנו רוצים שהתעשייה הביטחונית תישאר ותישמר ותהיה משוקמת.

<אורי גואל: יש מפעלים שיסבלו יותר ויש מפעלים שיסבלו פחות.

<אורי גואל: נכון להבוקר, לשאלתכם, האם רק בריל – לא רק בריל.

<שמעון הורוביץ: אנחנו החברה היחידה שקיבלה מכתב שלא תקבל בכלל.

<אורי גואל: כיבדתי אותך.

<אורי גואל: תן לי לסיים את דבריי.

<אורי גואל: אני אומר שנכון להבוקר, לשאלתכם, יהיו עוד מפעלים שלא יקבלו הזמנות ל-2014 ונכון להבוקר, אכן נכון, בריל לא תקבל כרגע הזמנה שקליתל-2014.

<אורי גואל: אם יהיו שינויים, אני לא יודע.

<אורי גואל: זה מה שקורה כרגע בעבודת המטה שמתבצעת במערכת הביטחון על התקציב השקלי וזה לא רק בריל בראשון לציון.

קארין אלהרר: נוכח הדברים שנאמרו כאן בסיפא של הדיון, אני חושבת שמפעל בריל הוא רק קצה הקרחון בסיפור הזה וזה הופך את הבעיה לרווחה פי כמה ולמשהו שצריך לתת עליו את הדעת כבר עכשיו כדי שלא נתמודד עם דיונים מהסוג הזה לגבי המפעלים הבאים בתור.

קארין אלהרר: לכן אני חושבת שלקראת שבוע הבא, אם הם לא יביאו סיכומים גם בנוגע למפעלים האחרים שגם הם לא יוזנחו על ידינו, אנחנו נצטרך לקבל החלטה גורפת לגבי התקצובים של משרד הביטחון.

קארין אלהרר: כרגע אני חושבת שכל השנים עשיתם את המאמצים ואתם צריכים להמשיך בהם.

קארין אלהרר: אנחנו לא נשלח את האנשים הביתה רק בגלל שאתם רוצים להגיע לעוד כמה הישגים על חשבונם של האנשים.

קארין אלהרר: אני חושבת שלא די שנבקש את הסיכום עם בריל כי אם לא נבקש את הסיכום הכולל, זה יגיע אלינו כבומרנג גם לגבי המפעלים האחרים.

עפר שלח: אורי, אני אומר את הדברים לך כי אתה נמצא כאן בחדר.

עפר שלח: אתה לא הכתובת להם אבל אני מציע שתעביר אותם.

עפר שלח: יש כאן לא מעט חברי כנסת שמשתתפים בדיוני הוועדה המשותפת לוועדת הכספים ולוועדת חוץ וביטחון שעוסקת בתקציב הביטחון.

עפר שלח: אני רוצה להזכיר לך ולמערכת הביטחון שתקציב הביטחון ל-2014 טרם אושר.

עפר שלח: הוא טרם אושר, כשאישרנו את סכום המקרו שלו שהשתנה מאז.

עפר שלח: במסגרת אישור תקציב המדינה, גם אז הפרטים שלו לא אושרו ועל אחת כמה וכמה אחרי התוספת האחרונה.

ניסן סלומינסקי: התוספת עדיין לא אושרה.

עפר שלח: התוספת לא אושרה.

ניסן סלומינסקי: היה סיכום אבל עדיין לא אושרה.

עפר שלח: האנשים שמשתתפים בדיונים יודעים מה אנחנו ביקשנו ממערכת הביטחון להציג לנו כדי שאנחנו נאשר.

עפר שלח: אני באמת מציע מאינטרס משותף שהשפה של מערכת הביטחון לא תהיה השפה הזאת, שהיא לא תהיה השפה שאומרת שהתעשיות האלה באות רק אם אנחנו מקבלים את הכספים שקיבלנו קודם.

עפר שלח: אם ניכנס כאן לחדר אתה ואני ונעשה את הדיון – ואנחנו עושים דיונים מאוד מקיפים בוועדה המשותפת – אני אראה לך ואתה תראה לי את כל הסעיפים האחרים שאפשר לטפל בהם לפני שמדברים על התעשיות.

עפר שלח: כל הלינגו הזה שאומר התעשיות, אנחנו מעמידים אותן כאן על כף המאזניים ואנחנו נעסוק בהן רק אם נקבל את הכספים שנראים לנו בעודנו מתייחסים לסעיפים האחרים כנתון, חלקם סעיפים שבהם מערכת הביטחון הייתה צריכה להתייעל ולא התייעלה, ונגענו כאן רק אחד מהם, אני מציע שזאת לא תהיה השפה כי זה יעשה את המלאכה של מי שצריך לאשר את תקציב הביטחון להרבה יותר קשה.

עפר שלח: שוב, הכוונה היא ממש לא אישית כלפיך.

יוני שטבון: אנחנו יזמנו את הדיון הזה ואני שמח לכיוון החיובי שהיושב ראש מוביל עכשיו לגבי ההחלטה.

יוני שטבון: אני רוצה להעיר הערה.

יוני שטבון: אני מרגיש מחויבות כי אני בין אלה שתקפתי.

יוני שטבון: הדיון כאן ממוקד סביב האמירה המאוד חמורה שאתה אמרת לגבי הסוגיה השקלית ובזה אנחנו עוסקים.

יוני שטבון: לצד זה אני רוצה להגיד ליושבים כאן שיש גם עליהום ציבורי על צה"ל בסוגיות אחרות וזה לא השולחן כאן.

יוני שטבון: אנחנו לא מדברים כאן בצורה כללית.

יוני שטבון: אני אומר את זה למנה"ר.

יוני שטבון: יש כאן הזמנה שיגרמו לכך שחברי כנסת ואנשי ציבור יתקפו את צה"ל במקום שלא צריך לעשות זאת.

ניסן סלומינסקי: אני רוצה לסכם.

ניסן סלומינסקי: קארין, להצעה שלך.

ניסן סלומינסקי: אני כרגע לא חושב.

משה גפני: יש מספר מפעלים שהם תמיד על המוקד.

ניסן סלומינסקי: אם ניקח את כל מה שאת אומרת, נושא בריל לא ייפתר אלא הפוך.

ניסן סלומינסקי: יש בעיה, יש קיצוצים וכשנתחיל לדון במכלול כולו, זה לא יפתור אלא יכול להיות שיסבך אותנו.

ניסן סלומינסקי: יש לנו עכשיו נושא ספציפי ואני מציע שנטפל בו.

ניסן סלומינסקי: הטיעון שנאמר כאן לגבי 32 מיליון שקלים, לא סביר ולא מתקבל.

ניסן סלומינסקי: לכן אני מבקש, אורי, שתעביר הלאה למי שצריך שעד סוף השבוע תגיעו אתם להסדר.

ניסן סלומינסקי: אם לא, אנחנו נצטרך לקיים דיון אצלנו בשבוע הבא ואז יכול להיות שנזמין אליו את המנכ"ל – הוא כבר היה בשבוע שעבר בנושא של תע"ש – ואז הפגישה תהיה פחות נעימה מהבחינה הזאת.

משה גפני: תרים אליו טלפון.

ניסן סלומינסקי: למה טלפון?

ניסן סלומינסקי: הוא יבוא לכאן.

ניסן סלומינסקי: הוא היה בשבוע שעבר בנושא תע"ש.

ראובן ריבלין: נציגו נמצא כאן.

משה גפני: החרדים עוד מעט הולכים לצבא ולא יהיו להם נעליים ב-2014.

ניסן סלומינסקי: לא, להם אנחנו נביא.

ניסן סלומינסקי: אתם ביקשתם נעלי גלאט כושר וזה רק בארצות הברית.

<שמעון הורוביץ: כן, נעליים שיתפרקו.

ניסן סלומינסקי: אורי, תעביר את זה הלאה.

ניסן סלומינסקי: אנחנו סוגרים את הדיון בנושא הזה שיהיה לו המשך.

ניסן סלומינסקי: אני מקווה מאוד שההמשך יהיה המשך טוב.

<שמעון הורוביץ: גם אני מקווה, אדוני היושב ראש.

ניסן סלומינסקי: תודה רבה.

ניסן סלומינסקי: אני מודה ליוזמים ואני מודה לאנשי המפעל, בעיקר לעובדים.

ניסן סלומינסקי: אנחנו נשתדל ונעשה את כל מה שאפשר כדי שהמפעל ימשיך לייצר.

<שמעון הורוביץ: תודה רבה.

<שמעון הורוביץ: אני מודה לך.

<שמעון הורוביץ: סומכים עליכם.

ניסן סלומינסקי: תודה.

ניסן סלומינסקי: הישיבה נעולה.