הוועדה המיוחדת לפניות הציבור, כנסת 19, פרוטוקול מספר 22, 2013-11-12 13:00

עדי קול: שלום, צהרים טובים.

עדי קול: אני שמחה לפתוח את ישיבת הוועדה המיוחדת לפניות הציבור אותה אנחנו מקיימים בחדר ועדת המדע.

עדי קול: אני מודה למנכ"ל משרד הבריאות על השתתפותו בדיון.

עדי קול: זה דיון המשך לדיון בו התחלנו במושב הקודם בנושא הפרעות אכילה ואני חייבת להגיד שהדיון הזה פתח מבחינתי פתח לעולם חדש, גדול, מסקרן ומאוד מטריד בהרבה תחומים ואפיקים, בטיפול שלו ובמודעות אליו במדינת ישראל.

עדי קול: אני רוצה לספר מה אני עברתי בתקופה האחרונה וגם להסביר למה אנחנו מקיימים את הדיון היום ולא במועד המקורי.

עדי קול: בסוף המושב הקודם נקבע תאריך לדיון כשאני קראתי קריאה מאוד משמעותית בסוף הדיון המקורי.

עדי קול: קראתי למשרד הבריאות לשקול שוב את הנושא המרכזי שעלה בדיון כבעיית תמחור של מיטות אשפוז בנושא של הפרעות אכילה והפער או הצורך בטיפול אחר אינטנסיבי יותר ושונה למטופלים עם הפרעות אכילה ביחס למטופלים אחרים במחלקות פסיכיאטריות.

עדי קול: הבנו שיש בעיה גדולה שלא מאפשרת לבתי החולים לפתוח מיטות באופן שיהיה שווה להם כלכלית.

עדי קול: נאמר לנו בסוף הדיון שמתקיימים מגעים בנושא הזה.

עדי קול: חיכינו חודשיים כדי לקבל את התשובות וקצת לפני מועד הדיון הקודם ראיתי שלא קיבלנו תשובות מספיק טובות.

עדי קול: לכן ביקשתי לדחות את הדיון וביקשתי מהמנכ"ל להגיע שוב.

עדי קול: היום יש לנו מצגת חדשה ואני מקווה שנקבל תשובות יותר טובות.

עדי קול: בינתיים לא עזבתי את נושא הפרעות האכילה והמשכתי להציג כמעט לכל בן אדם אפשרי.

עדי קול: נפגשתי גם עם שרת הבריאות בנושא ונפגשתי עם קבוצה של חולים וחולות הסובלים מהפרעת אכילה ומתמודדים אתה.

<קריאה: מחלימים.

עדי קול: מחלימים.

עדי קול: נכון.

עדי קול: אמרנו שזאת הפרעה כרונית וכי צריך להכיר גם בעובדה שהיא לא עוברת מהחיים והיא חלק בלתי נפרד מהחיים שלהם גם היום.

עדי קול: פגישה מדהימה ומכוננת מבחינתי, גם כי למדתי להכיר אנשים מדהימים וגם כי הם חשפו בפני המון בעיות לאורך הדרך.

עדי קול: חלק מהדברים שעשיתי בדיעבד, אני לא בטוחה שאתם יודעים, אבל קיבלנו כמה רעיונות וכיוונים כאשר האחד הוא לגבי בתי ספר לתזונה.

עדי קול: מסתבר שיש הרבה אנשים שהולכים ללמוד תזונה כי יש להם איזושהי רגישות לנושא ואולי אפילו היסטוריה של הפרעות אכילה.

עדי קול: פניתי לכל בתי הספר לתזונה בישראל וביקשתי לבדוק מה הם עושים כדי לדבר על המודעות ולדבר עם הסטודנטים על הנושא.

עדי קול: בנוסף נפגשתי עם נציגים של קופות החולים ועם רופאי משפחה.

עדי קול: אחד הדברים שעלו על ידי המחלימות והמחלימים היה שבעצם הבן אדם הראשון שהם פוגשים הרבה פעמים זה רופא המשפחה אליו הם מגיעים.

עדי קול: הרבה פעמים רופאי המשפחה לא מודעים מספיק למחלה ולא מודעים לבעיות ולרגישות.

עדי קול: הם קיבלו תשובות כמו: טוב, אז תאכלו.

עדי קול: תשובות לא רגישות ואז המעבר בין רפואת המשפחה לפסיכיאטריה הרבה פעמים לא קורה כי הם נעלמים.

עדי קול: החולים או המשפחה שלהם נעלמת ואין מעקב ואין חיבור.

עדי קול: היה לי חשוב מאוד לדבר עם רופאי המשפחה כדי לראות איך אנחנו משפרים את המודעות שלהם, את ההכשרה שלהם ובכלל את השיח הזה בין הפסיכיאטריה לרופא המשפחה.

עדי קול: אני חושבת שהייתה לנו פגישה מצוינת שהיא פגישה התחלתית ואני אשמח גם שאיגור יספר על התהליכים ואיך לעשות זאת בהמשך וזאת כאשר כולנו מתכווננים כל הזמן לרפורמה בבריאות הנפש שתצא אל הפועל ביולי 2015, אז כל הטיפול בנושא של בריאות הנפש יעבור לקופות החולים.

עדי קול: בעיני זה לא סימן שצריך לעזוב ולחכות אלא להיפך.

עדי קול: התקופה הזאת בעיני היא תקופה בה אנחנו צריכים להתכונן, להיערך, לחשוב, לדבר עם קופות החולים ולראות איך אנחנו מעבירים את החבילה הזאת בצורה הטובה ביותר, איך אנחנו מכשירים את קופות החולים לטפל בנושא הזה ולראות איפה יש כשלים.

עדי קול: אני שמה על השולחן ואני אשמח לשמוע אחרת, אבל אני מבינה שעדיין בעיית התמחור קיימת.

עדי קול: התקציב שהוגדר לבריאות הנפש ברפורמה הוא תקציב סגור והוא מתומחר בחסר.

עדי קול: אני מוכנה לקרב הזה לקראת 2015, לקרב מול האוצר, כדי לראות איך אנחנו מגדילים את התקציב.

עדי קול: אני לא מקבלת את התשובה שהתמחור בחסר ולכן אין לנו מה לעשות.

עדי קול: בעיני יש מה לעשות.

עדי קול: לקראת הדיון הזה כתבתי בפייסבוק שאני מקיימת את הדיון וקראתי לתגובות.

עדי קול: קיבלתי כמה תגובות מאוד מאוד קשות, בעיני.

עדי קול: תגובה אחת או שתיים מציבור שלא מכיר ולא מודע, שמתייחס לחולים במחלה כאל אנשים שבחרו לא לאכול ומפונקים.

עדי קול: שאלו אותי למה אני מטפלת בדברים האלה כשיש דברים חשובים יותר במדינה.

עדי קול: אני חושבת שזה מעיד על חוסר מודעות ומעיד על בורות.

עדי קול: שריל גם הגיבה לאחת התגובות.

עדי קול: התגובות אכן היו מאוד מעליבות, דבר שמראה שהציבור לא מספיק מעודכן.

עדי קול: אני לא מוותרת על חלקו של משרד החינוך בנושא הזה ואנחנו צריכים להיכנס גם אליו.

עדי קול: הנושא של הגברים - חולים, מחלימים, מתמודדים עם המחלה – בעיני נופל מתחת לרדאר.

עדי קול: ההתמודדויות הן שונות ואחרות, גם בגלל בעיית המודעות כי היא כפולה ומכופלת כאשר מדובר בגברים וזה גם בגלל חוסר המודעות בקרב אנשי הטיפול וגם בגלל העובדה שגם הצבא נכנס לנושא כאשר הם מגיעים לצבא עם הפרעת אכילה ובדרך כלל לאף אחד אין מושג.

עדי קול: אחר כך יש את נושא המיטות במחלקות האשפוז ואנחנו מתחילים את הדיון בכך שיש חסר במיטות ובוודאי יש חסר לגבי גברים.

עדי קול: נושא נוסף הוא מקומות שיקום כאשר יש שני בתי שיקום.

עדי קול: בכל המקומות כתוב בלשון נקבה – מטופלות, חולות – וזאת התעלמות מוחלטת מקבוצה של אנשים שמתמודדים עם מצוקה מאוד מאוד קשה.

עדי קול: אני מאוד מעריכה את זה שהגעת.

עדי קול: אם אתה לא רוצה לדבר, זה בסדר.

עדי קול: זאת בחירה שלך.

עדי קול: נמצאים כאן כל האנשים שמטפלים בבעיה.

עדי קול: אני חושבת שזה המקום לבוא ולומר תראו, יש כאן משהו שאנחנו לא רואים.

עדי קול: הנושא הזה של מי מכיר הפרעות אכילה ומה יודעים על זה מאוד מעסיק אותי ואני קודם כל גם שואלת איפה זה נמצא ואיפה שמים את זה על השולחן.

עדי קול: אחד הפונים אלינו שהוא בעצם יוזם כל הדיון מלכתחילה, מר חבשוש, בדק וראה שבקופות החולים לא נמצאים עלונים שמסבירים הפרעות אכילה.

עדי קול: יש על סוכרת, יש על הרבה פוריות ויש על הרבה מחלות אחרות אבל לגבי הפרעות אכילה – אין.

עדי קול: הוא בעצמו הכין עלון כזה על הפרעות אכילה עם מידע שהוא הכין וכל זה מכספו.

עדי קול: בעיני זה נערץ, מקסים ומרשים וגם המאבק שלך והמחאה שלך והעובדה שאתה לא ויתרת, גורם לזה להמשיך להיות על סדר היום הציבורי אבל עדיין זה לא התפקיד שלך.

<אליעזר חבשוש: מחכים שמישהו ירים את זה.

עדי קול: אני שמה את הנושא על השולחן.

עדי קול: ככנסת ישראל אני חושבת שזה לא התפקיד של המשפחות לבוא ולצעוק את הצעקה ולומר שאנשים לא יודעים ורוצים שכן ידעו.

עדי קול: זה משהו שאנחנו צריכים לעשות ואני מאוד מקווה שלפחות את הדבר הזה משרד הבריאות יסכים לקחת על עצמו עכשיו, עוד לפני 2015.

עדי קול: אני רוצה לחדד את השאלות.

עדי קול: השאלה המרכזית שלנו אתה התחלנו היא שאלת המיטות.

עדי קול: אם אתם זוכרים את הדיון הקודם, הכותרת של הדיון הקודם הייתה טיפול בהפרעות אכילה למבוגרים בפריפריה.

עדי קול: גם היום נותרנו לפי הטבלה שאני קיבלתי, מבחינתי ללא מענה ראוי בפריפריה.

עדי קול: עדיין לא מענה בדרום.

עדי קול: עדיין אין שם מיטות.

עדי קול: שמענו גם שיש טענה שצריך לרכז את הטיפול במחלקה אחת מתמחה, דבר יש לו יתרונות.

עדי קול: אני אשמח לשמוע מהמטופלים ומהמטופלות את התפיסה שלהם לגבי זה.

עדי קול: אם כן, שאלת המיטות וכמובן שאלת התמחור.

עדי קול: יש המון מספרים במצגת ואנחנו נתכונן וננסה כולנו לא להיבלע בהם.

עדי קול: השאלה של מודעות והיערכות לקראת הרפורמה.

עדי קול: אמרתי שאני מוכנה לקחת על עצמי לרכז, לקשר, לחבר, לקיים את הדיונים כאן בוועדה.

עדי קול: כל עוד התהליך הזה יהיה עד 2015 אנחנו נדבר על איך עושים את זה ועל הייחוד של המחלה הזאת בתוך מחלות הנפש האחרות.

עדי קול: אני חייבת להגיד, ואני אשמח אם תגיב על זה, שהבעיה שעלתה משיחה שלי עם כל הגורמים היא מחסור בדבר אחד ודרך אגב, זה חסר בכל תחום בו אני עוסקת.

עדי קול: קייס מנג'ר.

עדי קול: בן אדם אחד שיהיה מסוגל להסתכל על מי שהגיע לפניו ולשאול איפה הוא היום ומה הוא צריך.

עדי קול: יש במחלה הזאת פסיכיאטרים שמטפלים בתרופות, פסיכיאטרים ופסיכולוגים של פסיכותרפיה, יש תזונאים, יש רופאים שמטפלים בבעיה הרפואית, יש אנשי חינוך ויש הורים ובתוך כל המעגל הזה אני פוגשת בעיקר אנשים אבודים, אנשים שהולכים לאיבוד בתוך המסגרת וצריכים לרוץ בין ביטוח לאומי, סל שיקום, טפסים ואם הם לא היו מיידעים אחד את השני, רובם לא היו יודעים.

עדי קול: כשניסינו להבין מי צריך להיות או מי יכול להיות ה-קייס מנג'ר המיועד הזה, הכתובת הראשונה שעלתה – ושוב, עם דילמה – היא רופא המשפחה שמטבעו הוא מי שאמור לתכלל את הטיפול הרפואי, אבל אז יש בעיה של מודעות והיכרות עם המחלה.

עדי קול: אני שמה לפתחך גם את השאלה הזאת.

עדי קול: השאלה האחרונה היא לגבי גברים, איך אנחנו לא שוכחים אותם ואיך אנחנו נותנים להם את המענה הראוי.

<רוני גמזו: אחרי פתיחה כזאת, כבוד היושב ראש.

עדי קול: למדתי קצת הפרעות אכילה.

<רוני גמזו: לפני שאני אציג את המצגת, אני רוצה לשים זווית אחת שכולנו נבין.

<רוני גמזו: מערכת בריאות הנפש נמצאת בחוסר משאבים וגם אחרי או בתחילת הרפורמה המחיר של הרפורמה, טוב שיהיה יותר.

<רוני גמזו: אני רוצה עוד חצי מיליארד שקלים.

<רוני גמזו: אם אתם בוועדה יכולים להזמין את נציג האוצר ולהגיע למצב שאנחנו נקבל עוד חצי מיליארד, אני הראשון.

עדי קול: אם כבר, תבקש מיליארד.

עדי קול: למה רק חצי מיליארד?

<רוני גמזו: אני אומר את זה מכיוון שהפרעות אכילה זה אחד הנושאים בהם אני מטפל במסגרת בריאות הנפש וייצוב המערכת בבריאות הנפש.

<רוני גמזו: ייצוב המערכת, קודם כל העברת הרפורמה ולאחר מכן התהליך של הסתגלות קופות החולים למערך מרפאתי.

<רוני גמזו: יש קופה אחת, אולי שתיים, אבל יש ארבע קופות צריכות להיכנס.

<רוני גמזו: בסופו של דבר, זאת מסגרת משאבים נתונה.

<רוני גמזו: בהסכם בריאות-אוצר הצלחתי להשיג 180 מיטות, 190 מיטות, אבל הבעיות קימות.

<רוני גמזו: יש חוסר גם במיטות אשפוז, גם במיטות יום, גם הפיזור שלהן אבל זה לא רק בהפרעות אכילה.

<רוני גמזו: אני אומר את ההקדמה הזאת לא כדי להקטין ציפיות אלא כדי שכולנו נבין שזאת סיטואציה שהיא מורכבת בתוך בריאות הנפש, שהיא מערכת שיש בה חוסר משאבים.

<רוני גמזו: מה שאנחנו עושים במשרד הבריאות בשנה-שנתיים האחרונות, גם כתוצאה מדוח מבקר המדינה, גם כתוצאה ממדיניות, גם כתוצאה ממדיניות שרת הבריאות וגם כתוצאה מהדיונים בוועדה לפניות הציבור, אנחנו מנסים לאזן ולייצר מצב יותר טוב, לא מושלם ועדיין לא מלא.

<רוני גמזו: אני אומר את זה מכיוון שאני חושב שצריך עוד מיטות, עוד ארבעים מיטות, אני חושב שצריך עוד חמישים טיפולי יום ואני יכול לדפוק על השולחן, לזרוק את המפתחות ולהגיד תמצאו לכם מנכ"ל אחר.

עדי קול: אתה יודע להגיד לנו בדיוק כמה מיטות חסרות?

<רוני גמזו: בבריאות הנפש או בהפרעות אכילה?

עדי קול: בהפרעות אכילה.

<רוני גמזו: בהפרעות אכילה, כולל מיטות יום וכולי, הכול ביחד, עוד מאה מיטות.

<רוני גמזו: גם עמדות יום.

<רוני גמזו: לגבי טיפולים מרפאתיים, שם השמים הם הגבול.

<שריל סיטמן: איך הגענו למצב שיש חוסר?

<רוני גמזו: איך הגענו למצב שיש חוסר בבריאות הנפש או בהפרעות אכילה?

עדי קול: בכלל.

<רוני גמזו: או במערכת הבריאות?

<רוני גמזו: באיזה מעגל מהמעגלים האלה?

<רוני גמזו: אני יכול לדבר על כל מעגל.

<רוני גמזו: אני יכול לדבר על מערכת הבריאות הציבורית, אני יכול לדבר על המחלקות הפנימיות, אני יכול לדבר על בריאות הנפש ואני יכול לדבר על הפרעות אכילה.

<רוני גמזו: אני מלווה את מערכת הבריאות כאדם שמנהל בית חולים ולאחר מכן מנכ"ל במשך שלוש וחצי שנים ואני יכול להגיד לכם מה הסיבות לחסר לגבי כל מקום.

<רוני גמזו: אם אתם רוצים, אני אתן תשובה.

עדי קול: לא.

עדי קול: לכולם יש חוסר היסטורי ועכשיו צריך לראות איך מתמודדים אתו.

<רוני גמזו: אני לא ארחיב כאן על הדברים שנאמרו.

<רוני גמזו: ההכוונה שלנו לגבי כמות האנשים שנדרשים לטיפול, בין אם הוא טיפול מרפאתי או אחר, הוא שלושים, ארבעים, חמישים אלף.

<רוני גמזו: לקחנו דווקא את המסגרת הגדולה.

<רוני גמזו: אני אקח את הנושא של המרפאות ותראו שיש כאן שיפורים.

<רוני גמזו: כפי שאמרתי, אני עדיין לא מרוצה וזה עדיין לא פותר את כל הבעיות.

<רוני גמזו: עדיין כשנגיע ל-2015-2016 תהיה לנו בעיה.

<רוני גמזו: הגדלנו מרפאת מבוגרים בזיו.

<רוני גמזו: אתם רואים את רמב"ם שנמצא בשורה העליונה.

<רוני גמזו: גם מרפאת המבוגרים ב-זיו וגם מרפאת הילדים ב-זיו.

<רוני גמזו: ההכוונה הייתה באמת פריפריה.

<רוני גמזו: מרפאת הילדים ב-שיבא אמנם לא השתנתה אבל הבעיה העיקרית הייתה מרפאת מבוגרים והגדלנו את זה ב-800 מנויים חדשים.

עדי קול: אתה יכול להסביר למי שלא יודע מה זה מנויים?

<רוני גמזו: אדם שמגיע לטיפול והוא מגיע לטיפול כאשר הוא צריך לקבל מספר טיפולים מרפאתיים והוא מגיע לאותה מרפאה לצורך כך.

עדי קול: מספר פגישות?

<גדי לובין: לא.

<גדי לובין: אין הגבלה.

<רוני גמזו: הוא זקוק לטיפול.

<גדי לובין: זכאות שנתית לשנה.

עדי קול: לשנה, כמה ביקורים שהוא צריך במרפאה?

<גדי לובין: כן.

<גדי לובין: ואם הוא צריך לשנה אחרי כן, מנוי נוסף.

<רוני גמזו: אני אסביר.

<רוני גמזו: אני אומר לכם מראש מה השאלות שלכם.

<רוני גמזו: אין כאן הסתרה.

עדי קול: אני ביקשתי מהבנות והבנים לבוא לכאן.

<רוני גמזו: אין בעיה.

<רוני גמזו: אפשר לשים את השאלות מראש.

עדי קול: אני לא יודעת.

עדי קול: אני לא יודעת לשאול את השאלות שהם יודעים לשאול.

<רוני גמזו: כמות מנויים זה, שוב, לא רק בהפרעות אכילה.

<רוני גמזו: זה בכלל בבריאות הנפש.

<רוני גמזו: אתה בעצם מקבל אפשרות כשאתה מגיע אל המרפאה.

<רוני גמזו: כמה טיפולים?

<רוני גמזו: הטיפולים לא מוגבלים אבל בסוף אתה מתמחר את זה.

<רוני גמזו: איך אתה מתמחר?

<רוני גמזו: אתה אומר מהי הכמות הממוצעת שרואים, כמה הכמות הנדרשת על פי גורמי מקצוע, ואני מאוד מקווה שתמיד יהיה שוויון בין הכמות הממוצעת שמתבצעת בפועל אל מול הכמות שנדרשת.

<רוני גמזו: אלה שני דברים שאמורים להיות תמיד נכונים למרות שלא תמיד הם נכונים.

<רוני גמזו: אגב, לא רק בבריאות הנפש.

<רוני גמזו: אולי הם לא נכונים במערכות אחרות במערכת הבריאות.

<רוני גמזו: מה קורה בסוף אותה שנה.

<רוני גמזו: בסוף אותה שנה האדם בעצם עדיין זקוק לטיפול אבל המרפאה נמצאת מול אנשים נוספים כי יש פניות נוספות.

<רוני גמזו: אז יש עכשיו אופציה, או להגיד לפונה הנוסף שחיכית חצי שנה בתור, תחכה עוד שנה כי אני חייב להמשיך עם המנוי הקודם, או שמנהל המרפאה עושה שיקול דעת ואומר שזה מקרה יותר מורכב, בזה אני חייב להמשיך.

<רוני גמזו: הוא אחראי על המרפאה.

<רוני גמזו: את תגידי לי למה אני מגביל אותו מבחינה כספית ואני אומר שאת צודקת אבל גם אני מוגבל מבחינה כספית.

<רוני גמזו: זאת אומרת, באמת יש מגבלת משאבים.

<קרן לי קופלר: אם אני הייתי מטופלת שנה ובשנה הזאת עשיתי תהליך ואני לא במצב קריטי.

<קרן לי קופלר: אני לא בתת משקל, אני מתנהלת ואני מתפקדת.

<קרן לי קופלר: אני לא בריאה לגמרי אבל יש מישהו במצב יותר חמור משלי.

<קרן לי קופלר: כל עוד אני לא באמת חולה, לא מגיע לי טיפול?

<רוני גמזו: לא אמרתי שלא מגיע לך.

<קרן לי קופלר: יש מישהו יותר חשוב.

<רוני גמזו: לא אמרתי את זה.

<רוני גמזו: במערכת הבריאות לעתים אתה נמצא בסיטואציה שאתה צריך לתעדף דמה המקרה היותר מורכב וקשה כאשר המשאבים מוגבלים.

<רוני גמזו: אני לא חושב שזה הדבר הכי טוב שבעולם.

<רוני גמזו: אני הייתי שמח ואני אומר שאני רוצה להגדיל.

<רוני גמזו: אם לא הייתי מגדיל את כמות המנויים והייתי מתעלם מהמצב, אני חושב שההערה הייתה במקום.

<רוני גמזו: אני חושב שההערה במקום בכל מקרה, אבל היא מחייבת אותי כמנכ"ל משרד הבריאות כל הזמן לדחוף משאבים לכאן כדי לוודא שיש כל הזמן גם נגישות וגם רציפות טיפול.

<רוני גמזו: רציפות טיפול זה ערך חשוב אבל אני לא יכול לדחות לחלוטין את התלונה שלך או את הביקורת שלך כי את צודקת בכך שאדם גם אם מרגישים כלפיו שהוא לא המטופל הכי קשה, הוא עדיין מרגיש שהוא זקוק לטיפול ואני צריך לתת הנגשה מלאה.

<רוני גמזו: אפשר לבוא ולומר שחוק ביטוח בריאות ממלכתי, סעיף 3(ד) של החוק אומר שאתה חייב לתת זמן סביר, איכות סבירה, נגישות מלאה והכול, ואתה לא עומד בחוק.

<רוני גמזו: יש לזה גם כן משקל אבל מה לעשות שבחוק ביטוח בריאות ממלכתי לצערי שמו גם את משקל המשאבים, מקורות המימון, כמסגרת בה המערכת שמספקת שוקלת אותו גם כן.

עדי קול: אני אתן את האפשרות לכל מי שרוצה לשאול את השאלות לשאול, אבל תרשמו אותן.

<רוני גמזו: אם כן, כפי שאתם רואים במצגת הגדלנו את מרפאת המבוגרים ב-שיבא.

<רוני גמזו: תוספת של 1,100 מנויים ואם תעשו את החשבון מבחינת השיעור של התוספת, השיעור הוא לדעתי שיעור של למעלה מעשרים אחוזים.

עדי קול: ממתי התוספת?

<רוני גמזו: ב-2013.

<גדי לובין: אתה מדבר על טיפול אמבולטורי.

<גדי לובין: לא אשפוז.

עדי קול: כן.

עדי קול: כרגע הוא מדבר על מרפאות.

<עדית סרגוסטי: למה רק 800 פעילים?

עדי קול: שאלות אחר כך.

<רוני גמזו: תרשמו את השאלות.

<רוני גמזו: אני אצטרך את העזרה של גדי ואיגור כדי להבין את העניין של הפעילות.

<עדית סרגוסטי: אושרו 1,150 מנויים ויש 800 פעילים.

עדי קול: היינו מכינים את השאלות מראש, אם לא היינו מקבלים את המצגת חצי שעה לפני הדיון.

עדי קול: אני עברתי על המצגת ותראה, יש לנו שאלות.

<רוני גמזו: אני יכול לומר בשיא הכנות שאני העברתי לוועדה לפני שבועיים, אם אני זוכר נכון, טבלה עם כל הנתונים.

<רוני גמזו: אלה בערך הנתונים שאתם רואים בטבלה.

עדי קול: לא נכון.

עדי קול: יש לי שאלות על הטבלה.

עדי קול: אני מכירה אותה בעל פה ואתה יכול לבחון אותי אבל זה לא היה.

עדי קול: לא היו מנויים, לא היו המרפאות ולא היה שום דבר.

עדי קול: כל זה הגיע עכשיו.

עדי קול: אתה יכול לבחון אותי באמצע הלילה כמה יש בכל מקום לילדים ולמבוגרים.

עדי קול: אם הייתם מעבירים מראש, אנחנו עושים שיעורי בית.

<רוני גמזו: לאחר מכן נעבור ותראי שמה שיש לך כאן, יש גם בטבלה.

<איגור ברש: זה מה שפועל היום.

<איגור ברש: יש מנויים ואני יכול להסביר לגביהם.

<איגור ברש: המרפאה קיבלה מנויים.

<איגור ברש: חלק מהאנשים התחילו טיפול.

<איגור ברש: מתוך המספר הזה שהתווסף, 800 כבר מקבלים טיפול.

עדי קול: יש לי המון שאלות על המצגת הזאת שלא יכולתי לשלוח אותן מראש.

עדי קול: אני מצטערת.

עדי קול: חצי מהעמודים כאן, אנחנו רוצים לשאול עליהם.

עדי קול: נמשיך.

<רוני גמזו: אשפוזי יום.

<רוני גמזו: כפי שאתם רואים, כמות המיטות באשפוזי יום ב-שיבא מבוגרים גדלה ל-32 מיטות.

<רוני גמזו: אם תישאל שוב שאלה למה הביצוע היה ארבע, אתם כבר רואים כאן את התשובה.

עדי קול: עד נובמבר.

<גדי לובין: נובמבר התעכב.

עדי קול: אז עד מתי?

<גדי לובין: מרץ.

עדי קול: למה זה?

<גדי לובין: בינוי.

<רוני גמזו: אנחנו אישרו.

<רוני גמזו: התהליכים לא קורים תוך יומיים.

<רוני גמזו: צריך למצוא מקום וצריך לאפשר את המקום.

עדי קול: שאלתי את איתן.

עדי קול: על השמונה האלה דיברנו בדיון הקודם ואמרו לנו שזה יהיה מיד.

עדי קול: אז אמרתם נובמבר.

עדי קול: אני זוכרת את המצגת.

<איתן גור: מי שעשה שיפוץ קטן בבית, יודע שתאריכי הסיום משתנים.

עדי קול: אתה אומר שזה יהיה במרץ.

<איתן גור: אין לנו מקום פיזי במחלקה הנוכחית לקלוט את המיטות שהם מוכנים לתת.

<קריאה: למה העבירו את זה מרמב"ם?

<רוני גמזו: התשובה לכך היא רצון לפתוח ורצון לפתוח מהר.

<רוני גמזו: רצון לוודא שתהליכים פיזיים של בינוי וכשאתה רואה שתהליך לא מתרחש כפי שהיית רוצה בבית חולים מסוים, ואני ראיתי שזה מתעכב יתר על המידה, הכרעתי אני בעצמי ואמרתי שאם יש נכונות ב-שיבא ושם זה ייפתח יותר מהר, תעשו את זה ב-שיבא.

<רוני גמזו: יש כאן את אשפוז יום מבוגרים של אותן עשר מיטות שכרגע התייחסתי אליהן שהועברו מרמב"ם.

<רוני גמזו: אם כן, אלה התוספות שהיו גם הדסה וגם שיבא באשפוז.

<רוני גמזו: אשפוז יום ב-שיבא, תוספת של עשר מיטות שבמקור היו אמורות להיות ברמב"ם.

<שריל סיטמן: זה לא נכון.

עדי קול: אנחנו בדקנו את זה וזה נכון.

<רוני גמזו: כרגע משך ההמתנה לאשפוז, על פי מה שאנחנו יודעים, אצל ילדים היא עד חודשיים ואצל מבוגרים היא בין שבוע לשלושה שבועות.

<רוני גמזו: אלה הנתונים שיש לנו מהשטח.

<רוני גמזו: אני אשמח לשמוע את הנתונים האחרים.

<רוני גמזו: כפי שאתם מבינים, אנחנו גם עובדים כרגע אל מול קופות החולים כדי לפתוח מערכי יום.

<רוני גמזו: זה עדיין בתהליך של בירור עם קופות החולים.

<רוני גמזו: מסגרות שיקום.

<רוני גמזו: יש לנו בצפון וברמת השרון והמסגרת בדרום תיפתח בינואר 2014.

<קריאה: מבוגרים או ילדים?

<רוני גמזו: מבוגרים.

עדי קול: זה מאוד חשוב ומאוד משמעותי.

<קריאה: ברמת ישי מטופלים.

<קריאה: יש שם שני בנים.

עדי קול: חשוב לדעת שיש שני בנים.

עדי קול: אני שמחה מאוד שהם הוכנסו.

עדי קול: אנחנו מבקרים בהרבה מקרים את הבעיות ואני חושבת שחשוב להגיד על בית שיקום שלישי, לו חיכינו זמן רב והוא נפתח בדרום.

עדי קול: זה משמעותי מאוד ואנחנו מאוד מעריכים, מוקירים ומודים.

עדי קול: אנחנו לא אומרים רק שיש לנו ביקורת.

<רוני גמזו: אנחנו כבר בעבודה, אבל עוד חזון למועד, גם בירושלים לפתוח את הרביעי אם כי זה לא יקרה לפני סוף 2014.

עדי קול: בסדר.

עדי קול: עדיין זו בשורה.

<רוני גמזו: לגבי התמחור.

<רוני גמזו: הבעיה העיקרית בתמחור היא עלות בתעריף המרפאה.

<רוני גמזו: זה לא תעריף האשפוז ולא טיפול היום אלא דווקא האינטראקציה או הטיפול המרפאתי.

<רוני גמזו: חוויתי את זה מכיוון שאפילו כשבאתי לתמרץ מרפאות ואמרתי להן שיוסיפו כל מיני תמריצים שונים, ראיתי שיש להן קושי וזה נראה כמערכת מאוד מאוד לא כדאית ועל זה התמקדנו ואת זה בדקנו.

<רוני גמזו: כרגע הטיפול המרפאתי, התעריף שלו הוא 240 שקלים וזה תעריף שלטעמנו, אחרי בדיקה, הוא לא מתאים.

עדי קול: לשנה למנוי?

<רוני גמזו: לא.

<רוני גמזו: זה מגע.

<רוני גמזו: כמובן שהוא מוגבל על ידי המנויים וגם אם אתה יוצר את התעריף הבסיסי, 240 שקלים, יחד עם המסגרת של המנויים, אתה יוצר מצב שהמרפאה עומדת במשהו שהוא מאוד מאוד קרוב לוודאי לא משתלם, שיוצר מצב שאני כבר רואה אצל קופות החולים את הקושי שלהן לפתח את התחום.

<רוני גמזו: בואו נזכור שאני צריך בתוך הרפורמה להעצים את התחום המרפאתי וליצור בו עדיפות ותמריצים נכונים.

עדי קול: זה התמחור של הרפורמה, 240 שקלים.

<רוני גמזו: כן.

<קריאה: רוני, לא ברור מה זה מגע.

<קריאה: מה זה מגע?

עדי קול: מגע זה מפגש אחד?

<רוני גמזו: כן.

<קריאה: מפגש עם דיאטנית זה מגע?

<גדי לובין: כן.

<גדי לובין: התשובה היא כן.

<איתן גור: אם היא באותו יום רואה דיאטנית, רופא, פסיכולוגית, היא מקבלת שלושה מגעים?

<גדי לובין: ביום זה נחשב מגע.

<איתן גור: בשבוע.

<איתן גור: בימים נפרדים.

<גדי לובין: כמספר הימים.

<איתן גור: ממתי זה משולם?

<גדי לובין: שנתי.

<גדי לובין: זה מנוי.

עדי קול: נשאל בסוף ונקבל תשובות.

עדי קול: אני חושבת שהרבה מהדברים שאנחנו מגלים זה שאין מספיק דיאלוג בין הקבוצות ואני חושבת שזה חשוב, במיוחד של מנהל המחלקה הגדולה ביותר והמקצועית ביותר.

עדי קול: בואו לא ננהל את הדיאלוג הפרטי הזה וננסה להבין.

<רוני גמזו: אני רוצה להגיע בסופו של דבר לתמחור שביצענו.

<רוני גמזו: התמחור בעצם מחייב אותנו להעלות את המחיר של הביקור המרפאתי בסדר גודל של כשלושים אחוזים, דבר שמחייב אותי כרגע למצוא לזה תקציב וזאת משימה שאני לוקח על עצמי עד ינואר 2014.

<רוני גמזו: אני אשמח מאוד אם הוועדה תצליח להביא את זה מהאוצר.

<קריאה: אפשר להסביר את זה?

<רוני גמזו: עשינו תמחור וראינו שיש צורך.

<רוני גמזו: אני לא רוצה להיכנס כאן לחישובים המתמטיים אבל תמחור על פי הרפורמה הוא איקס, התמחור שאנחנו עשינו הוא וואי, אתם רואים את 2,160 המבוגרים ועל פי מה שאנחנו עשינו 3,185.

<רוני גמזו: גם בילדים 2,800, ועכשיו אתה הולך ומכפיל את הכול במספר המטופלים ויש לך פער עלויות ופער העלויות הוא חמישה וחצי מיליון שקלים אם אני מתקן נקודתית את בעיית התמחור המרפאתי הזה.

<רוני גמזו: אני חושב שזה הדבר החשוב ביותר שאני צריך לעשות כי בצד נמצאות הקופות והן אומרות – זה נאמר במינהלת הרפורמה מספר פעמים – שאם זה לא יתוקן, יהיה להן קשה מאוד להרים את הנושא הזה.

<רוני גמזו: זה נכון שהקופות מחויבות לזה מיולי 2015, מחויבות לתת את זה כמו כל שירותי בריאות הנפש, אבל המערכת חייבת להיות מערכת שעובדת בצורה חכמה כי השירותים האלה ירכשו מבתי החולים, ממרפאות ממשלתיות כמו שיבא, כמו זיו, ואם השירותים הללו לא יתומחרו נכון, המערכת לא תיתן היקפים נכונים.

<רוני גמזו: לכן זה תהליך שבוצע.

<רוני גמזו: כרגע יש לי חודש וחצי כדי לסדר את זה.

<רוני גמזו: כאן אני מסיים את המצגת.

<רוני גמזו: הסיפור של התמחור לא הועבר לוועדה אלא לפני חצי שעה כי הוא הגיע אלי לדיון אתמול, כדי לקבל את האישור שלי.

<רוני גמזו: בכל זאת במהלך שנה, במהלך תקציב דו שנתי, חמישה וחצי מיליון שקלים, משהו שנמצא ויש לו השלכות על הסכם בריאות-אוצר עם ארבע קופות, יש לו השלכות קשות מאוד ולכך צריך הכרעת מנכ"ל.

<רוני גמזו: זה הגיע אלי אתמול לדיון ואני הכרעתי אתמול שאני מאשר את זה וכמובן בגיבוי של שרת הבריאות אני אצטרך למצוא את התקציב.

עדי קול: זאת בשורה מאוד גדולה.

עדי קול: אני לא יודעת אם אתם מודעים לזה, אבל אני מניחה שאנשי המקצוע מודעים לזה.

עדי קול: מנכ"ל שלוקח על עצמו את המחויבות הזאת להשלים את החוסרים, זאת בשורה גדולה.

עדי קול: שוב אני חוזרת ואומרת שיש חוסרים בכל תחום בו אנחנו נוגעים במערכת.

עדי קול: בעיני זה מדהים.

עדי קול: אמרתי שאני מוכנה לעזור בכל דרך, אם צריך להתבכיין בפני שר האוצר וכל מה שזה דורש, אבל אני מאוד מאוד שמחה להודעה הזאת.

עדי קול: אני שואלת לגבי המיטות.

עדי קול: מהשטח עלה שיש בעיה בתמחור המיטות.

עדי קול: האם גיליתם שלא?

עדי קול: אני יכולה לקבל הסבר על זה?

<רוני גמזו: אנחנו נוודא את זה שוב ונגיש זאת לאותם אנשים שמעלים את בעיית התמחור של המיטות.

<רוני גמזו: בדבר מסוים אפילו ראינו הפוך.

<רוני גמזו: אני לא רוצה להיכנס לזה כאן כי אלה דברים שלאחר מכן יגיעו לשימועים אל מול הגורמים הרלוונטיים.

עדי קול: לגבי השאלות האחרות ששאלתי, האם אתה רוצה לענות או יענו הגורמים המקצועיים?

עדי קול: גם לגבי הטיפול בגברים וגם לגבי ה-קייס מנג'ר.

<גדי לובין: מה השאלה הקונקרטית?

עדי קול: היו שלוש סוגיות אותן העליתי.

עדי קול: האחת, הנושא של קייס מנג'ר, מישהו שיסתכל על חולה מכמה זוויות ויראה איך מטפלים בו.

עדי קול: שאלה של מודעות, מי לוקח אחריות על המודעות, נושא עליו דיברנו.

עדי קול: השאלה השלישית הייתה לגבי הטיפול בגברים.

<גדי לובין: לגבי קייס מנג'ר.

<גדי לובין: אנחנו שותפים לדעה של גורמים מקצועיים אחרים שהגורם הטבעי בשטח לתכלל את המאמץ הזה הוא רופא המשפחה.

<גדי לובין: כמובן שצריכה להיות לו זיקה וקשר ישיר ודי הדוק עם הגורם המטפל במרפאה הייעודית לתחום הסובלים מהפרעות אכילה.

<גדי לובין: אני יודע שהקופות כבר עסוקות בכל מה שקשור לשדרוג יכולות ההעשרה שלהן את רופאי המשפחה.

<גדי לובין: כל מה שאמרתי עד עכשיו עומד בבסיס הרעיון המקורי של הרפורמה, גם שיפור של יכולת רופא המשפחה לתכלל מצבים מהסוג הזה שהם מדגימים שילוב מאוד מורכב – כמו שכולנו יודעים – של גוף ונפש וגם לחבר חיבור מערכתי יעיל וטוב בין רופא המשפחה לבין גורם בריאות הנפש המוביל והמטפל בתחום הספציפי של הפרעות אכילה על הנדבכים הנפשיים שלה.

עדי קול: מיקי דור היה בדיון הקודם ואני יודעת שהיום הוא בחוץ לארץ.

עדי קול: אני מאוד אשמח אם תחזרו אלינו עם תשובה ועם עדכון לגבי ההתקדמות.

עדי קול: אני פניתי לכמה גורמים לגבי ההכשרה של רופאי משפחה ואני אשמח לשמוע מה קרה.

<גדי לובין: אנחנו כן מצויים בקשר עם הרפרנטים שלנו בקופות.

<גדי לובין: זה נושא שהקופות עסוקות בו.

<גדי לובין: יש את התאריך של יולי 2015 כתאריך יעד ועד אז הקופות צריכות להיראות אחרת בכל מה שקשור לחיבור עם רופא המשפחה לנושא הזה ולנושאים אחרים בתחום בריאות הנפש.

<גדי לובין: זה בנוסף כמובן על מהלכים אחרים שאנחנו עושים כדי להגיע ב-1 ליולי 2015 מוכנים ככל האפשר לקבלת האחריות של הקופות על הנושא, על עולם בריאות הנפש, כמו לדוגמה פריסת מרפאות רחבה ומתרחבת בתחום הזה של עולם הפסיכיאטריה ובריאות הנפש בכלל.

<גדי לובין: נקודה שנייה, לגבי הנושא של מודעות.

<גדי לובין: המודעות לנושא מאוד חמק

<גדי לובין: מק שצריך להיות מאוד זהירים בו.

<גדי לובין: כשאנחנו מדברים על מודעות בתחום של הפרעות אכילה, כמו בכמה תחומים אחרים בעולם בריאות הנפש, מודעות גדולה צריכה להתמקד בקהל יעד מאוד ספציפי כמו לדוגמה הרפרנטים שאחראים על תחום הבריאות בבתי הספר ובכל מה שקשור לעבודה מול תקשורת לדוגמה.

<גדי לובין: זה נושא שצריכים להיות מאוד מאוד זהירים בו כי כאן יש גבול דק ומורכב מאוד שעובר בין יצירת יתרון ותועלת לבין חלילה וחס גרימת נזק.

<גדי לובין: הנושא הזה הוא נושא רגיש וקהלי היעד הם קהלים אחרים ולאו דווקא הקהלים המוכרים לנו באסוציאציה של המילה מודעות כמו לדוגמה עבודה מול תקשורת לכלל הציבור.

עדי קול: מה הגישה שלך לגבי ברושורים כאלה במרפאות?

<גדי לובין: מרפאות זו דוגמה נכונה לעבודה שצריכה להיעשות מול הקופות כחלק מהיערכות הקופות.

<גדי לובין: אני כן מסויג לא כדעה אישית אלא כדעה מתוקפת ומוכרת לאנשים שעוסקים בכך מעיסוק תקשורתי פעיל מסוג מסוים בתחום הזה.

עדי קול: אני מבינה את ההערה ואני מבינה את הרגישות, וגם שמעתי את זה בכמה מקומות אחרים.

עדי קול: כמובן גם הדיון האם לדבר על זה בבתי ספר או לא, האם זה מעורר או לא, אני מבינה את זה אבל עדיין אני אומרת שלפני שזה עובר לקופת חולים, להוציא עלון כזה זה דבר מאוד מאוד פשוט.

עדי קול: היום עדיין זאת האחריות שלכם, עד 2015.

עדי קול: זה מאוד מאוד פשוט להוציא עלון כזה ואני שואלת למה אין היום עלונים כאלה במרפאות קופות החולים?

<גדי לובין: אני רושם לפני את ההערה הזאת.

עדי קול: אני אשמח לקבל תשובה בנושא.

עדי קול: תודה.

<גדי לובין: לגבי גברים.

<גדי לובין: בסך הכול ההיקפים, שיעור ההתמודדות של גברים עם הבעיה נע בסדר גודל של בין חמישה לעשרה אחוזים מכלל המטופלים, ודאי בכל מה שקשור לצורכי אשפוז.

<גדי לובין: אלה לא שיעורים שמאפשרים או מצדיקים הקמת מסגרות נפרדות.

<גדי לובין: כל סוגיית ההפרדה בטיפול בין גברים לנשים בכלל בבריאות הנפש, היא סוגיה מאוד מאוד מורכבת שאני לא חושב שזה המקום להיכנס אליה כאן בתחום של הסובלים מהפרעות אכילה.

<גדי לובין: בסופו של דבר אני חושב שאיכות הטיפול, למיטב ידיעתי, שניתנת לגברים שסובלים מהבעיה, על הטוב והרע שבאיכות הזאת, על דובשה ועל עוקצה של מה שאנחנו יכולים להציע, היא לא שונה מהותית ממה שאנחנו יודעים להציע היום לנשים.

<גדי לובין: בסופו של דבר מדובר על היקפים מצומצמים אם כי לפחות בספרות אכן היקף הבעיות הקשות יותר, היקף החומרה, סטטיסטית לפחות, הוא גדול יותר והוא חמור יותר.

עדי קול: אתם יכולים לראות אם יש איזושהי עלייה לאורך השנים?

<גדי לובין: זאת נקודה שאנשי המקצוע יודעים היטב.

עדי קול: השאלה אם אתם רואים עלייה לאורך השנים והאם יש יותר גברים.

<גדי לובין: יש יותר גברים.

<גדי לובין: אני לא מכיר את הנתונים ואולי דוקטור גור מכיר אותם או פרופסור בונה, אבל המגמה היא מגמה של עלייה בתופעה הזאת והצורך להתמודד עמה.

<איגור ברש: רציתי דווקא לדבר על שיפור בשיתוף הפעולה עם רופאי המשפחה.

עדי קול: תגיד שזה בזכותנו.

<איגור ברש: ודאי.

<איגור ברש: אם לפני ההחלטה על החלת הרפורמה אנחנו פנינו בסוגיות אלה לרופאי המשפחה, הם אמרו שנעזוב אותם, יש להם שבע דקות למטופל ובריאות הנפש לא בקופה.

<איגור ברש: עכשיו, כשאנחנו פנינו לגבי השתתפות במועצה לאומית לבריאות הקהילה, גם בנושא קייס מנג'מנט בקהילה, הם הסכימו להקדיש את הישיבה הקרובה שתקיים ב-22 לחודש לנושא הזה.

<איגור ברש: אנחנו נבוא לשם ונספר על הפרעות אכילה, על תפקיד רופא המשפחה בטיפול בהפרעות אכילה.

<איגור ברש: דוקטור להד, יושב ראש המועצה הלאומית לבריאות הקהילה, הסכים לשתף פעולה בתחום הזה.

עדי קול: פנינו גם לנציגי קופות החולים לגבי הכשרות מיוחדות בתחום לרופאי המשפחה שיינתנו כחובה במסגרת יום הלימודים הקבוע שמתקיים בימי רביעי.

עדי קול: אנחנו עוסקים הרבה בהכשרה ובהכנה של רופאי המשפחה.

עדי קול: תודה רבה.

עדי קול: אני רוצה לפתוח את הנושאים לדיון.

עדי קול: כולם ידברו אבל נלך לפי הסדר.

<יוסף בר-אל: שמי דוקטור בר-אל ואני אחראי על מערך בריאות הנפש בקופת חולים כללית.

<יוסף בר-אל: אני רוצה לדבר על הנושא של מיטות אשפוז בדרום ועל הנושא של רופאי המשפחה.

<יוסף בר-אל: לא לחינם אתם לא רואים כאן נתונים על מיטות אשפוז ב-סורוקה, בדרום.

עדי קול: אין.

<יוסף בר-אל: אני יכול להעיד שמשרד הבריאות פנה אלי וביקש שנקים ארבע מיטות אשפוז ב-סורוקה ואני סירבתי כי התפיסה שלנו אומרת שאנחנו לא מקימים יחידות אשפוז שעומדות לבד אלא צריך להיות מערך של אשפוז, מרפאה וכולי, כמו שהקמנו ב-סורוקה מערך של טיפול בילדים.

<יוסף בר-אל: אנחנו נשמח להקים את זה אם משרד הבריאות יבוא ויהיה מוכן להקים את כל המערך.

<יוסף בר-אל: כלומר, מרפאה, טיפול יום ואשפוז.

<יוסף בר-אל: הייתה גם בעיה שאי אפשר להקים יחידה של ארבע מיטות שתעמוד לבד.

<יוסף בר-אל: עכשיו אישרו לבית החולים סורוקה פתיחת מחלקה של שלושים מיטות ויכול להיות שאפשר לייעד חלק מהמיטות לנושא של הפרעות אכילה בתוך מערך פסיכיאטרי כולל.

עדי קול: מה זה אומר יכול להיות?

עדי קול: במה זה תלוי?

<יוסף בר-אל: באישור משרד הבריאות.

<יוסף בר-אל: אם משרד הבריאות יאמר שהוא מוכן, בואו נבנה תכנית, אבל שאלה לא יהיו ארבע מיטות בנפרד רק לאשפוז אלא צריך לבנות מערך שלם שיכלול גם מרפאה וגם טיפול יום, כמו שנעשה בילדים.

<יוסף בר-אל: בילדים עברנו תהליך, בדיוק אותו תהליך, ובסופו של דבר יש שם מערך יוצא מן הכלל שכולל את כל המרכיבים האלה.

<יוסף בר-אל: אני חושב שכך זה צריך לעבוד.

עדי קול: אני מניחה שהתחלתם את התהליך.

עדי קול: השאלה איפה אתם נמצאים אתו מול משרד הבריאות.

<יוסף בר-אל: אני מחכה למשרד הבריאות.

<יוסף בר-אל: זאת התשובה שמשרד הבריאות קיבל.

<יוסף בר-אל: אם אתם רוצים להקים מערך שלם, אנחנו נהיה מוכנים להקים אותו.

<יוסף בר-אל: להקים ארבע מיטות לבד, אנחנו לא נקים.

<גדי לובין: סורוקה מתוכנן ל-2015.

<גדי לובין: זה גם קשור לבינוי.

<גדי לובין: המחלקה כולה.

עדי קול: הסוגיה שהעליתם בדיון הקודם, אשפוז פר מיטה, היא לא קיימת מבחינתכם.

<יוסף בר-אל: אי אפשר להקים יחידה של ארבע מיטות שתעמוד לבד.

<יוסף בר-אל: זה לא עובד כך.

עדי קול: אני שוב שואלת אבל זאת לא השאלה של תמחור פר מיטה אלא זאת שאלה גדולה יותר.

<יוסף בר-אל: שאלה של הקמת מערך שלם.

<יוסף בר-אל: הנושא השני שאני רוצה להתייחס אליו זה הנושא של הפיכת רופא המשפחה ל-קייס מנג'ר.

<יוסף בר-אל: תראו, אין ספק שרופא המשפחה צריך לטפל ולהיות מעורה בתהליך הזה ולטפל באספקטים הרפואיים, אבל כמו שנאמר כאן קודם, רופא המשפחה, אנחנו מעמיסים עליו המון דברים היום.

<יוסף בר-אל: הוא צריך לאתר את החולים הדיכאוניים, לטפל בחלק מהם, באלה שהוא לא מעביר למערך בריאות הנפש, הוא צריך להיות מחר אחראי על הנושא של האובדנות, לאתר את המקרים האובדניים כך שגם לטפל וגם להיות המתכלל של הפרעות אכילה, זה כמעט בלתי אפשרי.

<יוסף בר-אל: במצב היום אני לא חושב שרופא המשפחה יכול להיות ה-קייס מנג'ר.

<יוסף בר-אל: הוא צריך להיות מעורב, הוא צריך לטפל באספקטים הרפואיים אבל הוא לא מסוגל בתנאים שיש לו היום להיות קייס מנג'ר של מקרים שלעתים הם מורכבים ומסובכים.

<יוסף בר-אל: גם אין לו את הידע לעשות את זה.

<יוסף בר-אל: אי אפשר להפיל עליו היום את כל התהליך הזה שהוא הופך להיות ה-קייס מנג'ר של הנושא הזה.

עדי קול: יש לך ספק שיש צורך ב-קייס מנג'ר?

<יוסף בר-אל: לא, אבל הוא לא יכול להיות רופא המשפחה.

<יוסף בר-אל: זה צריך להיות מישהו באותן מרפאות שנקים.

עדי קול: אחד הדברים שעלה בדיון שלנו עם רופאי המשפחה היה העובד הסוציאלי שנמצא במרפאות.

עדי קול: אנחנו העלינו את זה כאופציה ונוכל להעלות את זה שוב.

<יוסף בר-אל: זאת אופציה אבל לא בכל מרפאה יש עובד סוציאלי.

עדי קול: גם אחרי הרפורמה?

<יוסף בר-אל: גם אחרי הרפורמה.

<יוסף בר-אל: העובדות הסוציאליות בבריאות הנפש תהיינה במרפאות בריאות הנפש ולא תהיינה במרפאות הראשוניות.

<יוסף בר-אל: יש עובדות סוציאליות במרפאות הראשוניות אבל לא לכולן יש הכשרה לעסוק בדברים האלה.

עדי קול: אנחנו בכל מקרה מדברים על מישהו שיצטרך לעבור הכשרה.

עדי קול: ברור שהוא יצטרך לעבור הכשרה.

<יוסף בר-אל: זה בוודאי.

עדי קול: זה דיון מאוד מקצועי שמן הסתם אני לא יודעת בו מספיק.

עדי קול: אני חושבת שזה דיון מאוד חשוב.

עדי קול: זה אחד הדברים בגללו רציתי לכנס את הישיבה.

עדי קול: ישבנו בישיבה קודמת עם נציגים שעוסקים ברפואת משפחה.

<יוסף בר-אל: לומר שרופא המשפחה יהיה קייס מנג'ר, אני חושב שאנחנו מרחיקים לכת.

<גדי לובין: רק עם חיבור שהרפורמה בונה בינם לבין המרפאה, מרפאת בריאות הנפש, והגורם שמטפל באדם שם.

עדי קול: ברור.

עדי קול: אני שוב מבקשת מכל מי שנמצא כאן ועוסק בפסיכיאטריה להגיע לדיון במועצה הלאומית לבריאות בקהילה, שגם אני מנסה להידחף לשם.

עדי קול: מאוד חשוב שאתם תהיו שם כדי שתהיו חלק מהדיאלוג הזה.

עדי קול: אנחנו ועדה לפניות הציבור ולכן כל הלגיטימציה שלנו מגיעה מהפונים והפונות.

עדי קול: לפני שנעבור לשמוע את הרופאים, אני אתן את רשות הדיבור לפונה המקורי ואחר כך לפונים חדשים.

<אליעזר חבשוש: את רוב הדברים שרציתי להגיד, אמרת בהתחלה.

<אליעזר חבשוש: יש לי בעיה אחת.

<אליעזר חבשוש: אני מצטער שאין אף נציג מרמב"ם ואפילו המנהלת, ד"ר מירי גבעון, לא יכלה להגיע כי היא הרגישה לא טוב.

<אליעזר חבשוש: אני באמת רוצה להבין.

<אליעזר חבשוש: כל כך הרבה מחכים לכך שיביאו לרמב"ם ובסוף מעבירים את זה לתל השומר ואני לא מבין למה.

<אליעזר חבשוש: אני אנסה לברר שם.

<אליעזר חבשוש: בשיחה עם מירי גבעון מסתבר שאם מישהי פונה לטיפול במרפאה שם, היא אמורה לחכות כמעט שלושה חודשים, עד פברואר-מרץ.

<אליעזר חבשוש: אני לא מבין למה לא מתקצבים את הנושא הזה.

<אליעזר חבשוש: אני חושב שזה יעזור לתל השומר שלא יגיעו לשם לאשפוז, שנית, זה גם קרוב יותר, ושלישית, יש סיכוי טוב שהחולה תצא מהמחלה ככל שהטיפול יותר מוקדם.

<אליעזר חבשוש: שלושה חודשים לחכות, זה אומר הידרדרות.

<אליעזר חבשוש: ראיתי ש-350 מנויים לא פעילים ואולי אפשר להעביר את זה למרפאה ב-רמב"ם.

<גדי לובין: הלא פעילים, זה בגלל שהמסגרות שקיבלו אותם נערכות עכשיו לתגבור כוח אדם.

<גדי לובין: זה לא שברגע שקיבלו מנוי, כבר יש מישהו שנותנים.

<אליעזר חבשוש: רמב"ם בכלל לא היה ברשימה של המנויים.

עדי קול: תכף נגיע לזה.

<תמיר גלעד: אם למישהו יש אלי שאלה בנושא הזה, אין לי בעיה.

<תמיר גלעד: רשמתי כמה נקודות שהועלו במצגת.

עדי קול: אתה רוצה לספר בקצרה איך הגעת גם היום לבית בתור מאבק אישי שלך?

<תמיר גלעד: כן.

<תמיר גלעד: המתנה לאשפוז, ראיתי שכתוב למבוגרים שהיא יותר משבועיים-שלושה.

<תמיר גלעד: לגבי המתנה לטיפול, ברוב המרפאות התהליך הוא כזה שאומרים לשלוח פקס, אתה שולח פקס ואתה צריך להגיע.

<תמיר גלעד: התהליך הוא מאוד מאוד ארוך.

<תמיר גלעד: אני לא יודע איך תזמנו את זה, אבל בפועל יוצא שאתה מחכה זמן רב להתחלת הטיפול ובזמן הזה אתה גם יכול להידרדר.

<תמיר גלעד: אני לא בדיוק מבין את התהליך אבל אולי איכשהו כן אפשר לשנות משהו.

<תמיר גלעד: כמה נקודות עליהן חשבתי כמי שעבר כמה דברים.

<תמיר גלעד: אני חושב שיש ממש בעיה עם כל הנושא הזה של הסטיגמה על הפרעות אכילה.

<תמיר גלעד: המחלה שלי התחילה בצבא.

<תמיר גלעד: ירדתי במשקל בצורה מאוד מאוד משמעותית ובצורה חדה.

<תמיר גלעד: בגלל שאני גבר, אף אחד לא חשב על זה.

<תמיר גלעד: כולם חשבו שיש לי סרטן, שיש לי מחלה אחרת, ואף אחד לא חשב על הפרעות אכילה.

<תמיר גלעד: גם הרופא הצבאי – שהייתי צריך להיאבק כדי לקבוע אליו תור כי בכל זאת זה צבא – הייתי צריך ממש להילחם כדי לקבל תור לדיאטנית.

<תמיר גלעד: הייתי צריך לרשום יומן אכילה במשך ארבעה שבועות ולהגיש לו אותו כדי שייקבע לי תור לדיאטנית.

<תמיר גלעד: אף אחד לא העלה על דעתו שיש לי הפרעת אכילה.

<תמיר גלעד: אף אחד אפילו לא ניחש זאת.

<תמיר גלעד: אני חושב שבאופן כללי בגלל שיש את הסטיגמה הזאת, הרבה מאוד גברים שיש להם הפרעת אכילה מתביישים לקבל טיפול כי זאת מחלה נשית ואם אני גבר, מה זה אומר עלי?

<תמיר גלעד: יכול להיות שהרבה אנשים בכלל לא חושבים שיש להם את זה כי זה בכלל לא במודעות.

<תמיר גלעד: גם לי לקח זמן רב לקלוט.

<תמיר גלעד: אני חושב שיש גם הרבה חוסר ידיעה ורוב הטיפול מכוון לנשים.

<תמיר גלעד: כמו שאמרו, הכול מכוון בלשון נקבה אבל זאת לא רק לשון נקבה אלא הטיפול הרפואי, הטיפול הפסיכולוגי, הטיפול הדיאטני, האבחון של המחלה – הכול מכוון לנשים כך שזה לא רק שנוקטים לשון נקבה.

<תמיר גלעד: יש הרבה חוסר ידע בנוגע לטיפול במחלה אצל גברים.

<תמיר גלעד: אני לא יודע בדיוק מה הנתונים העדכניים של אחד לעשר, או מה בדיוק, ואני בספק אם זה הנתון.

<גדי לובין: זה היום הנתון.

<גדי לובין: עשרה אחוזים.

<קריאה: עשרה אחוזים שיודעים עליהם.

עדי קול: כולם מסכימים על כך שיש בעיית מודעות ויכול להיות שהיא גם באה לידי ביטוי במספרים.

עדי קול: תמיר, איך הגעת למיטה בבית השיקומי?

עדי קול: אתה עדיין ישן בחדר של המדריכים?

<תמיר גלעד: אני הגעתי לבית השיקומי בדרך מאוד מאוד מיוחדת, לא קונבנציונאלית.

<תמיר גלעד: אני הייתי באשפוז בתל השומר שגם לו חיכיתי די הרבה זמן ודוקטור גור יכול להעיד על כך.

<תמיר גלעד: מחכים לפתוח חדר לבנים כי שווה לפתוח חדר לבנים כשיש כמה בנים.

<קריאה: כשיש ארבע-חמש מיטות.

<תמיר גלעד: נכון.

<תמיר גלעד: מיטה היא הרי השקעה כספית ואם פותחים חדר לשני בנים, מבזבזים את הכסף.

עדי קול: לכמה בנים מחכים כדי לפתוח חדר?

<איתן גור: המצב הזה הוא מצב זמני ובמחלקה החדשה יהיו חדרים שיאפשרו לקבל בנים ובנות בלי קשר למצב של החדרים.

<איתן גור: זה נכון שבמצב הנוכחי עד שנעבור למחלקה החדשה יש לנו קושי לסגור חדר שלם בשביל בן אחד.

<איתן גור: יש לנו חדר אחד בודד לבן אחד ואם יש שני בנים, אנחנו צריכים לסגור חדר של ארבע-חמש מיטות.

<עומר בונה: עד אז אפשר לבוא אלינו.

עדי קול: לכם יש חדר נפרד לבנים?

<עומר בונה: לנו יש מחלקה שהיא מעורבת.

עדי קול: יש לנו הרבה בעיות עם המחלקה המעורבת והפתוחה עם הפסיכיאטרית ביחד ואיפה זה נמצא.

עדי קול: אתם רואים, אני זוכרת.

<קריאה: זה רק לאנורקסיה ולא להפרעות אכילה.

<קרן לי קופלר: כשאני הייתי במחלקה, היו ארבע בנות וזהו.

<קרן לי קופלר: היו ארבע מיטות והיום יש אולי שמונה.

<עומר בונה: כיום, שוב, באופן כללי לגבי מה שנאמר, אני חושב שאיתן יסכים אתי, ההמתנה למיטות פחתה בצורה משמעותית ביותר.

<עומר בונה: היום אין סיבה לחכות יותר מחודש.

<עומר בונה: לגבי גברים, שוב, אין שום בעיה אצלנו לקבל לפי פניות.

עדי קול: אם אנחנו מדברים על מודעות, אני חושבת שזה חשוב לדעת שאם צריך אשפוז, אפשר להתאשפז בהדסה.

<קריאה: אבל זה רק אנורקסיות.

<תמיר גלעד: אני חייב לומר שאני נכנסתי לרשימת המתנה לתל השומר ולהדסה באותו זמן וחיכיתי לתל השומר שלושה וחצי חודשים.

<תמיר גלעד: להדסה אמרו לי שזה ייקח ארבעה-חמישה חודשים.

<גדי לובין: מתי זה היה?

<תמיר גלעד: אני נכנסתי לתל השומר ביוני.

<קרן לי קופלר: ב-11 ביוני 2012.

<איתן גור: בשנתיים האחרונות משרד הבריאות עשה מהלכים מדהימים מבחינתנו והוסיף מיטות והוסיף מקומות במרפאות.

<איתן גור: לכן הנתונים שאתם מביאים עכשיו הם לא רלוונטיים יותר למצב הנוכחי.

<איתן גור: כרגע אצלי במחלקה יש מקום מיידי לאשפוז ובפיקים זה יכול להגיע למקסימום חודש ולא יותר.

<איתן גור: אותו הדבר לגבי המרפאה.

עדי קול: תדעו שהרבה מהעשייה הזאת נעשתה על ידי המנכ"ל פרופסור גמזו בגלל המודעות שלו ולצוות שלו, גדי ואיגור.

עדי קול: אני באמת חושבת שצריך להכיר בתהליך כי זה שינוי מאוד משמעותי ושינוי גישה.

<עומר בונה: אולי נושא לדיון הוא שיש הרבה מהגברים והנשים שסובלים מהפרעות אכילה שנרתעים מאשפוז במחלקה פסיכיאטרית.

עדי קול: נכון.

עדי קול: את זה הייתי מעלה כשהיינו מגיעים ל-הדסה.

<עומר בונה: אם רוצים להיות ישרים אפשר לומר שיש נושא שנקרא תחלואה כפולה.

<עומר בונה: יש הרבה מאוד מהבנות, ועוד יותר מהבנים, בלי לפגוע באף אחד, שסובלים ממקרים של תחלואה כפולה וצריך להודות בזה.

עדי קול: גם הפרעת אכילה וגם הפרעה פסיכיאטרית אחרת.

<תמיר גלעד: הייתי באשפוז והייתי צריך מסגרת המשך אבל לא הייתה לי אופציה כי כל מסגרות ההמשך היו מיועדות לנשים.

<תמיר גלעד: הוצע לי דיור מוגן, שזה היה די ברור שזה לא מתאים לי כי מבחינת המצב שלי כחולה בהפרעת אכילה, זאת פשוט לא הייתה מסגרת שמתאימה לי אבל נאמר לי שזה מה שאפשר להציע לי.

<תמיר גלעד: לגבי גברים עם הפרעות אכילה יש אפליה בעולם הזה ועם זה אני צריך להתמודד.

<תמיר גלעד: הגעתי לדיור מוגן ברמת ישי.

<תמיר גלעד: עשו תרגיל.

<תמיר גלעד: שכרנו דירה ליד הבית השיקומי ברמת ישי.

עדי קול: במימון שלך.

<תמיר גלעד: כן.

<תמיר גלעד: באנו לבית ברמת ישי ושם היינו.

<תמיר גלעד: הלכתי לישון בדירה.

<תמיר גלעד: אחרי כמה חודשים זה לא עבד.

<תמיר גלעד: אני כחולה בהפרעת אכילה לא הצלחתי לעמוד בזה כי המסגרת לא התאימה לי.

<תמיר גלעד: דיור מוגן לא התאים לי.

<תמיר גלעד: הבית השיקומי, אחרי שהוא היה מעורב בתהליך שלי, החליט לא לוותר עלי ובגלל שהם היו מעורבים בי רגשית, הם עשו שינוי בבית, בקונספט, והם העבירו מדריכות למיטה במשרד, עשו שינוי בחדרים והכניסו אותי לתוך הבית.

<קרן לי קופלר: זה היה אפשרי כי במקרה בבית ברמת ישי יש חדר בקומה למטה, בו יכולים להיות בנים והוא לא בקומה שם נמצאים כל חדרי הבנות.

<תמיר גלעד: ואז איכשהו נכנסתי לבית.

<איתן גור: רק לתת פרופורציות.

<איתן גור: בחמש השנים האחרונות הופנו שלושה גברים לבתים השיקומיים ואי אפשר לצפות שבשביל שלושה גברים בחמש שנים יפתחו בית בפני עצמו.

עדי קול: מסכימה, ועדיין מיטה שתהיה מיועדת לגברים, אני חושבת שנראה לי.

עדי קול: אחד הדברים שגיליתי הוא שפשוט אנסו את הבית השיקומי באיזושהי דרך לקבל אותו ואני חושבת שזה לא פתרון שאנחנו כמדינה מקבלים.

<תמיר גלעד: אפשר להעלות את השאלה שאם הייתה האופציה, היו מופנים הרבה יותר.

<איתן גור: או שכן או שלא.

<איתן גור: אנחנו לא יכולים לדעת.

<איתן גור: בכל אופן, זה אותו שיקול שעומד במחלקה שאי אפשר לסגור חדר של ארבע חולות, עומד גם בבית השיקומי.

<איתן גור: זאת הסיבה שאי אפשר להכניס בן אדם אחד לחדר ולוותר על מיטה אחת כי הבית לא יעמוד מבחינה כלכלית אם יוותרו על מיטה.

עדי קול: אני מסכימה אתך ועדיין אני חושבת שכמדינה אנחנו צריכים להציע פתרון גם לחולים גברים ולא באופן כזה.

עדי קול: אני מבינה שעושים את השיקול של חולה קשה יותר או פחות כשיש לנו סכום מוגבל של כסף, אבל לא יכול להיות שאין מענה לגברים.

עדי קול: צריך למצוא פתרון כזה.

עדי קול: אני אגיד כחלק מהמסקנות שאנחנו פותחים עכשיו בית נוסף וצריכה להיות בקרה על כך שיהיה גם מקום לגברים.

עדי קול: תמיר, תודה רבה.

<תמיר גלעד: שלושת הגברים האלה, זה רק מאז שאני הגעתי לבית השיקומי.

<תמיר גלעד: זה לא בהיסטוריה.

<איתן גור: מאז שהוקמו הבתים השיקומיים, הופנו שלושה גברים לבתים השיקומיים.

<קרן לי קופלר: אני אשתדל לעשות את זה ממש קצר למרות שההיסטוריה שלי היא ארוכה.

עדי קול: אבל היא חשובה, אז בקצרה.

<קרן לי קופלר: הייתי חולה 15 שנים.

<קרן לי קופלר: יש פה שני דוקטורים ופרופסור שהם חלק נכבד בתהליך שלי והם פגשו אותי בכמה סשנים בשנים האלה.

<קרן לי קופלר: בין לבין הייתי במקומות אחרים.

<קרן לי קופלר: אני מודה שמעבר לאשפוז הראשון, אני לא חיכיתי הרבה לאשפוזים כי הייתי במצב בו לא יכולתי לחכות הרבה כאשר אחד מהאשפוזים היה דרך הוצאת צו בבית משפט ולכן הגעתי במיידי לטיפול במחלקה בהדסה.

<קרן לי קופלר: בגיל 12 התחלתי את הטיפול שלי בקופת חולים ועד שהגעתי לאשפוז רק אחרי הצבא נפלתי עקב חוסר הידיעה.

<קרן לי קופלר: נשלחתי לדוקטור גנק, מי ששמע עליה, ואני לא רוצה להרחיב.

<קרן לי קופלר: זאת טראומה שכנראה תלווה אותי עוד שנים וזאת קטסטרופה, אבל כנראה מחוסר ידיעה נשלחתי לטיפול אצלה.

עדי קול: היא פסיכיאטרית?

<קרן לי קופלר: היא פסיכיאטרית.

<קריאה: שנויה במחלוקת.

<קרן לי קופלר: סליחה על הבוטות – מפלצת.

<איתן גור: לא, לא יפה.

<קרן לי קופלר: לא נעסוק בה כרגע.

<קרן לי קופלר: אני גם הופניתי לדיאטניות בקופת חולים.

<קרן לי קופלר: אני מכירה שלוש דיאטניות במרפאת בן גוריון, מקסימות ונהדרות, אבל הן לא מתמחות בהפרעות אכילה.

<קרן לי קופלר: באיזשהו שלב אמרו לי שהן לא יכולות לעשות כלום.

<קרן לי קופלר: הגעתי גם לטיפולים.

<קרן לי קופלר: גם האשפוזים, לא בהדסה אלא בתל השומר, מוגבלים בזמן.

<קרן לי קופלר: זה נורא קשה להחלים תוך כמה חודשים, במיוחד אם נורא מהר מגיעים למשקל כזה.

<קרן לי קופלר: זה נורא קשה.

<קרן לי קופלר: אני כן אגיד שברור שצריך רצון ושיתוף פעולה, ואני הייתי חולה קשה מאוד, אני מעידה על עצמי ויעידו גם אחרים, אבל גם כשרוצים מאוד, צריך המון המון עזרה.

<קרן לי קופלר: אני סיימתי לפני שבוע את הבית השיקומי והיום אני בדיור מוגן.

<קרן לי קופלר: אני לומדת, אני עובדת, אני מתנהלת, אני מתפקדת אבל אני עוד לא בריאה.

<קרן לי קופלר: עוד מעט נגמרת השנה של הטיפול שלי ברמב"ם ואני בסוג של פחד כי כמו שאתה אומר, בזמן שאני צריכה לסיים יגיע מטופל או מטופלת שסביר להניח שמצבם יהיה חמור משלי ואז אני אצטרך כנראה לסיים את הטיפול.

<קרן לי קופלר: כלכלית אני לא יכולה לעמוד בטיפול פרטי.

<קרן לי קופלר: לא יכולה.

<קרן לי קופלר: אני כבר לא במימון של ההורים שלי ומדובר בשנים של מימונים פרטיים שזה המון כסף.

<קרן לי קופלר: הפחד שלי הוא מה יקרה כי אני עוד לא בריאה ואני חושבת על עד שאני אמצא טיפול, להחליף מטפל, להיות בלי מסגרת.

<קרן לי קופלר: אני שמחה שאין היום המתנה כל כך ארוכה לאשפוז, אבל אני לא רוצה להיתקל בזה בעצמי ולא רוצה לחכות גם לא את הזמן הקצר הזה.

<קרן לי קופלר: סדר העדיפויות הזה, אני יכולה להבין אותו כלכלית אבל קשה לי לקבל את זה.

<קרן לי קופלר: מאוד קשה לי לקבל את זה.

<קרן לי קופלר: זה קצת מטריד אותי.

<קרן לי קופלר: בעוד שבוע-שבועיים יכולים להגיד לי במרפאת רמב"ם שזהו.

<קרן לי קופלר: גם לא תמיד תוך שנה-שנתיים אפשר לעשות שינוי אחרי 15 שנים של המחלה.

<קרן לי קופלר: סביר להניח שאני אצטרך עוד איזשהו ליווי שעם הזמן אני מאחלת לעצמי שילך ויפחת.

<קרן לי קופלר: זה כלכלי.

<קרן לי קופלר: אני מקבלת קצבה מביטוח לאומי ומשלמים לי היום את שכר הלימוד וחברה שלי שאלה אותי למה ולמה אני צריכה את זה.

<קרן לי קופלר: אמרתי לה כי היום ישקיעו בי הרבה בתקופה קטנה כדי שבטווח הארוך לא יצטרכו לממן אותי.

<קרן לי קופלר: זאת הראייה שלי.

<קרן לי קופלר: כך אני רואה את הדברים.

<שי שופטי: אני רוצה להעלות שני נושאים נפרדים.

<שי שופטי: רציתי לנקוב במספרים.

<שי שופטי: אני כיום מטופלת בטיפול במכון, אבל לצורך העניין זה כבר הפך להיות תכנית פרטית כי את השנה המסובסדת שלי סיימתי.

<שי שופטי: אני משלמת מכיסי קרוב לאלפיים שקלים בחודש וזה המון כסף.

<שי שופטי: זה הטיפול הפרטי הכי זול שקיים היום בשוק.

<שי שופטי: אבא שלי שחולה קרוב לעשרים שנים במיאלו סיברוזיס, מי שמכיר את המחלה, אף אחד בתום השנה הראשונה למחלה שלו לא אמר לו שנגמר הכסף לטפל בך.

<שי שופטי: עשרים שנים הוא היה מטופל בתל השומר ועשרים שנים דאגו לו.

<שי שופטי: אני לא חושבת שזה הוגן והגיוני שאני אצטרך לשלם סכומי עתק כאלה לאורך שנים.

<שי שופטי: דבר נוסף שרציתי לומר הוא בנוגע למחלה, בנוגע לסינדרום ששריל הפנתה את תשומת לבי אליו.

<שי שופטי: כשאני הייתי בתל השומר – אני חוזרת קצת מהציבורי לאישי – היו לי אבנים בכיס מרה מספר ימים לפני ששחררו אותי.

<שי שופטי: הקאתי במחלקה והצוות כתב שזה פסיכוסומטי.

<שי שופטי: אני ביקשתי לעבור בדיקות פיזיות אבל הרופאה שטיפלה בי סירבה להעביר אותי את הבדיקות האלה ובעצם השתחררתי מהאשפוז בטרם עת בטענה שאני שמקיאה בכוונה.

<שי שופטי: יש לי את כל האישורים הרפואיים שמוכיחים שאבנים בכיס המרה, אחד הסימפטומים שלהם הוא בחילות והקאות.

<שי שופטי: אם כן, אין שום בעיה, לצורך העניין אם כרגע הייתי במצב של אשפוז, הייתי מוכנה להתאשפז במחלקה הפסיכיאטרית והשאלה היא אם יש לה את הכלים לטפל גם בהפרעת אכילה, ושנית, אם אני מתאשפזת במחלקה להפרעות אכילה, איך יכול להיות שעם אחוז כזה גבוה של קומורבידיות בין המחלה, איך יכול להיות שרוב הבנות שיש להם קומורבידיות משוחררות על בסיס התקפי חרדה, אובדנות?

<שי שופטי: איך יכול להיות שאין במרפאה להפרעות אכילה כלים להתמודד עם הקומורבידיות הזאת?

<שי שופטי: זה משהו שאני לא מבינה אותו.

<שי שופטי: בנוסף לזה הרבה פעמים יש תחושה של סלקציה של חולים.

<שי שופטי: חולות מסוימות כן מקיאות במחלקה וממשיכים את האשפוז שלהן ואוכפים את ההתנהגות שלהן באמצעים מסוימים, אם זה להגביר שמירה וכיוצא בזה, ואילו חולות אחרות נזרקות מהמחלקה.

<שי שופטי: מדובר בהרבה מחקרים על כך שאחד הסימפטומים של הפרעות אכילה זה באמת חוסר היכולת לשתף פעולה בטיפול.

<שי שופטי: כל בחורה שקצת חוששת מהטיפול ובאיזושהי דרך לא דרך מביעה את החרדות שלה מהטיפול, אם היא נזרקת מהטיפול אנחנו בעצם מפספסים את המקרים שצריכים הכי הרבה עזרה.

<שי שופטי: אני חושבת שגם זאת איזושהי סוגיה שצריך לדון בה גם בפורום הרפואי ולא בהכרח בכנסת.

<גדי לובין: בעיקר בפורום הרפואי.

<רוני גמזו: זה נדון מדי יום.

עדי קול: אנחנו לא אנשי מקצוע, אבל זה נושא שעלה וחזר על עצמו כאשר כל אחד מהפונים דיבר על כך שהרבה פעמים אומרים להם שיש חוסר שיתוף פעולה טיפולי, שזה אחד המאפיינים של המחלה.

עדי קול: אני מבינה שזה טריקי להבין מתי צריך להגיד שאת לא משתפת פעולה ומתי זה חלק מהמחלה, אבל זה עלה על ידי כולם כזעקה.

עדי קול: שי, יש לך עוד נקודה כי אני רוצה לאפשר גם לאחרים להתייחס?

<שי שופטי: לא.

<שי שופטי: זהו.

<שי שופטי: אני אשמח לקבל תשובות גם על הנקודה הזאת.

עדי קול: אנחנו נקבל כאן תשובות לכל.

<שריל סיטמן: אני רוצה לקחת את הדיון לכיוון אחר.

<שריל סיטמן: המספרים האלה לא מעניינים אותי, הם לא עוזרים לי והם לא עוזרים לאף אחד.

<שריל סיטמן: אני מבינה שזאת תוספת ואני מודה בזה.

<שריל סיטמן: יש עדיין את הבעיה של הטיפול המערכתי.

<שריל סיטמן: אני חושבת שנציג קופת חולים כללית דיבר על זה בישיבת הוועדה הקודמת שהתקיימה בחודש מאי.

<שריל סיטמן: כמו שאמרה שי, זה מאוד קשה להבין למה יש מחלות כמו הפרעות אכילה – ואני לא יודעת אם יש עוד – וזה שונה.

עדי קול: יש לנו מעט זמן ואנחנו רוצים הרבה תשובות.

עדי קול: אני מבקשת לומר רק דברים חדשים – לא דברים שכבר נאמרו - כדי שיוכו להתייחס אליהם.

עדי קול: יש לך נושא חדש שעדיין לא עלה?

<שריל סיטמן: אני רוצה להבין למה בהפרעות אכילה זה שונה.

עדי קול: זאת שאלה שנשאלה על ידי שי ואנחנו ניתן לה את התשובה.

<קרן לי קופלר: מדברים כאן על טיפול מרפאתי ועל אשפוז.

<קרן לי קופלר: אם את לא במצב של אשפוז וגם לא במצב של טיפול מרפאתי, מה האופציה.

עדי קול: גם אני רציתי לשאול.

<קרן לי קופלר: אשפוז יום למשל, אין דבר כזה למבוגרים.

עדי קול: עכשיו יש.

<אלה פז: דיברנו על כך שמחכים לאשפוז זמן רב, אבל לדעתי יש עוד בעיה גם באשפוז עצמו.

<אלה פז: בגלל הלחץ של הכניסות לאשפוז, מנסים לסיים את האשפוז כמה שיותר מהר.

<אלה פז: תגיע למשקל תקין וצא אפילו באותו יום.

<אלה פז: לי ספציפית נתנו תאריך שחרור לפני שהגעתי למשקל תקין.

<אלה פז: בדרך כלל מי שמגיע בתת משקל, מגיע למשקל תקין ואז הוא הולך.

<אלה פז: לדעתי מאוד מאוד חשוב הקטע של התייצבות על המשקל הזה, לקלוט שהגעת אליו כי מגיעים לשם מאוד מהר.

<אלה פז: גם התהליך עצמו בתוך האשפוז הוא חשוב מאוד.

<אלה פז: נושא שהעליתם שאותי הוא מאוד מפחיד הוא התקשורת ובתי הספר, האם לפרסם את זה כדי שכולם יראו והאם זה מהווה טריגר.

<אלה פז: לדעתי יש בזה הרבה חשיבות אבל זה גם מאוד מסוכן.

<אלה פז: לדעתי זה יכול להיות טריגר מאוד גדול וצריך לעשות את זה בזהירות כי זה מאוד מפחיד.

<אלה פז: גם בנושא הצבא.

<אלה פז: באיזשהו מקום צריך להעלות שם את המודעות כי אתה הולך לצו ראשון בגיל 16 וחצי, 17, ומתגייס בגיל 18 כאשר מאז הצו הראשון עד הגיוס עבר זמן רב.

<אלה פז: אני ספציפית התגייסתי ללוחמות בתת משקל שזה מאוד מגוחך ולא הייתה כל התייחסות.

<אלה פז: מסביב היו דיבורים והומור על כך שאני קטנה ושאלו אותי מה את עושה כאן ואיך הגעת לכאן, אבל מעבר לכך שום מפקד לא עשה עם זה שום דבר.

עדי קול: הצבא הוא נושא רגיש ואנחנו צריכים לראות איך אנחנו מתמודדים.

<אלה פז: נתנו לי להחזיק משקלים מאוד מאוד כבדים והגעתי בתת משקל שזה אבסורד ומגוחך.

עדי קול: מסכימה.

<חניתה אטון: אני יכולה לדבר עם כל בן אדם כאן והייתי גם שמחה להיפגש ולדבר עם כל בן אדם כאן.

<חניתה אטון: תודה לאל אני כבר עשרים שנים לא בולמית אבל הייתי 11 שנים מחיי.

<חניתה אטון: אפשר לצאת מזה אבל זה ממש לא פשוט.

<חניתה אטון: אני רוצה להעלות לתשומת הלב נושא שלא שמעתי אותו כאן.

<חניתה אטון: אני לא רוצה להיכנס להגדרות מדויקות, אבל צריך לחשוב איך לטפל בתופעה בצורה של התייחסות אליה כאל התמכרות.

<חניתה אטון: אז אנחנו לא במצב של הוא כן רוצה או לא רוצה.

<חניתה אטון: התמכרות, יש לה כללים אחרים.

<חניתה אטון: נכון שזה יושב על איזושהי הפרעה וכל אחד יש לו את הסיפור שלו, נכון שצריך גם פסיכיאטרים וגם פסיכולוגים, צריך לעבוד ביחד, נכון שזה יושב גם על תופעה תרבותית ולכן זה הולך וגובר.

<חניתה אטון: זאת תופעה תרבותית.

<חניתה אטון: עדי ברקן, אתה זוכר אותי?

<חניתה אטון: דיברנו.

<עדי ברקן: בטח.

<חניתה אטון: האנושות יצרה פלונטר.

<חניתה אטון: הבנות משלמות על כך בגופן.

<חניתה אטון: זאת קריאה לעזרה.

<חניתה אטון: אני מנהלת פורום בולמיה וזה יצא לי בטעות כי לא התכוונתי לכך.

<חניתה אטון: יום יום אני מקבלת פניות חדשות מבנים יקרים ומבנות יקרות ומאימהות חסרות אונים ומילדים של בולמיות ומהחבר שלהן, ואין לי מה להגיד להם.

<חניתה אטון: עם כל הכבוד, עשיתם עבודה נהדרת אבל צריך לסגור את זה הרמטית, להעלות על התדר הנכון.

<חניתה אטון: זה צריך להיות בולמיה לפחות, עם כל הכבוד לאנורקסיה שאני לא מבינה איך אפשר לא לאכול, אבל זה צריך להיות מקום כמו בטי פורד באמריקה, זה צריך להיות מקום מבודד, מקום אין גישה לשירותים, יש התייחסות ספציפית, יש תהליך.

<חניתה אטון: אני חושבת שלא צריך שנה.

<חניתה אטון: אפשר בשישה שבועות שכוללים גם פסיכו, תזונה, אהבה, אמון ודיוק, אפשר לשחרר את הבנות אם הן שישה שבועות יושבות במקום.

<חניתה אטון: אני לא אלאה אתכם בסיפורים על מה קורה שם כל שבוע, אבל זה צריך לכלול את הכול.

<חניתה אטון: צריך לשבת על תדר ובנות, אתן לא אשמות.

<חניתה אטון: בגדול לא אשמות.

<חניתה אטון: ברגע שנוציא את זה ונתחיל לדבר אל האנשים בשפה הנכונה והסטיגמה לא תהיה בושה אלא מה עוד ציפיתם מילדות אינטליגנטיות ב-2013, אז אפשר יהיה להוציא את האנשים מהחורים, יהיה לכם תור גדול מאוד של בנים, אני מצטערת, ואני בכלל לא בטוחה שזה צריך להיות בבתי החולים כי זה חלק מהסטיגמה.

<חניתה אטון: זה צריך מקום אליו היא נוסעת לשישה שבועות, מקום כמו מכון בטי פורד.

עדי קול: הלוואי עלינו.

עדי קול: תודה.

<עינת צוברי: אני דוקטור עינת צוברי ואני אחראית על המרפאה להפרעות אכילה בנוטרים, שהיא שלוחה של שלוותה בקהילה, משירותי בריאות כללית.

<עינת צוברי: יש לי כמה כובעים אבל הרמתי את היד שלי כשהזכירו את הצבא.

<עינת צוברי: ב-15 השנים האחרונות אני גם מרכזת תכנית להכשרת מטפלים בהפרעות אכילה בבר אילן שמלבד רמב"ם בעצם מאגד גם קורס וגם פרקטיקום של כל המרכזים בארץ ודוקטור גור הוא אחד מהם.

עדי קול: אליך אנחנו רוצים לשלוח את רופאי המשפחה.

<עינת צוברי: יש לנו פריסה ארצית של פרקטיקנטים.

<עינת צוברי: חוץ מזה, בעקבות דוח מבקר המדינה, אני כבר שנה שנייה עושה מילואים בגילי המופלג ואני חושבת שצה"ל עושה היום עבודה מאוד מאוד יפה.

<עינת צוברי: בשנה שעברה עשינו תכנית של עבודה עם קב"נים, גם בלשכות גיוס, גם בבקו"ם, גם בקורסים השונים וניסינו לחשוב מה עושים בצו ראשון, מה עושים בצו שני.

<עינת צוברי: בנינו שאלונים וממשיכים עם התכנית הזאת.

<עינת צוברי: זאת רק ההתחלה אבל יש הבנה מאוד גדולה שצריך לדעת לאבחן מראש ואחרי שאתה מאבחן, להחליט.

עדי קול: הנושא של גברים נמצא כל הזמן כחלק מהשיח?

<עינת צוברי: בוודאי ובוודאי, כי גברים נמצאים בתת אבחון.

<עינת צוברי: ברור שגברים נמצאים בתת אבחון.

<עינת צוברי: אני רוצה לומר שני דברים.

<עינת צוברי: אני אמנם באה ממרפאה אבל אני מאוד מסכימה גם עם דוקטור בר-אל וגם עם מישהי שישבה שם ואנחנו הגשנו לדוקטור גדי לובין באוגוסט מטעם העמותה מסמך בנושא.

<עינת צוברי: אין מרפאה בלי טיפול יום.

<עינת צוברי: למרות שאני עומדת בראש מרפאה כבר 21 שנים, מ-1992, כשעוד לא היה כלום בארץ, אני אומרת שוב שאם שלא יהיה לנו טיפול יום, אין לנו קיום כי קרן שהתחילה אצלנו לפני שבע או שמונה שנים, לו היה לנו טיפול יום, אולי הכול היה נראה אחרת.

<עינת צוברי: יש מצב של דה-קומפנסציה וגם לפני אשפוז וגם אחרי אשפוז ובעיני זה חייב להיות.

<עינת צוברי: זאת בכלל לא שאלה.

<עינת צוברי: אם חושבים, צריך לחשוב מבנית.

<עינת צוברי: או שיש רצף לאורך כל הדרך, או שיש מרפאות בקהילה שחייבות שיהיה להן טיפול יום.

<עינת צוברי: כשאני מדברת על טיפול יום, אני לא מדברת על קפיצה של שלוש פעמים בשבוע של מטופל שמגיע לשעה-שעתיים בכל אחד מימי השבוע אלא טיפול יום שהוא מלא, שהוא נותן מהבוקר ועד הערב, כמו שדיברתי עם דוקטור גור שכרגע התחילו לעשות אצלו.

<עינת צוברי: אני מקווה ששם יהיה החזון.

<עדי ברקן: אני אתייחס קודם כל לצבא.

<עדי ברקן: אצלנו בעמותה – המרכז הישראלי לשינויי הרגלי אכילה - יש 147 נערות ונשים, מתוכן 24 חיילות.

<עדי ברקן: רק אחת מהן זכתה לטיפול.

<עדי ברקן: אני חושב שאם היה אפשר לשים תזונאית בצו הראשון או השני, שיש לה נגיעה חזקה להפרעות אכילה, היא תדע לזהות כבר בשפת הגוף כשהבחורה נכנסת.

<עדי ברקן: אף אחת היום במסגרת הצבאית, מי שלא מתמוטטת, לא מקבלת שום עזרה.

<עדי ברקן: ראשית, יש בושה, שנית, לקבל קב"ן היום זה סיפור, ושלישית, גם ההורים לא רוצים שזה יירשם באיזה תיק פסיכיאטרי.

<עדי ברקן: אני רוצה לדבר אתכם על הגילאים.

<עדי ברקן: הידעתם שגיל ארבע-חמש היום הוא בעלייה מתמדת?

<עדי ברקן: עוד לא בדקתי במחלקת ילדים אבל אני מדבר על נתונים.

<עדי ברקן: 5,000 בני נוער.

<עדי ברקן: הרציתי בארבעת החודשים האחרונים ואני אתן לכם את האזורים.

<עדי ברקן: כרמיאל, קריות, רמת השרון, צהלה, דרום תל אביב, יד אליהו, באר שבע וישוב נילי.

<עדי ברקן: 5,000 בני נוער מגיל 13 עד 18.

<עדי ברקן: 63 אחוזים מהם הייתה להם או יש להם איזושהי נגיעה בהפרעות אכילה.

<עדי ברקן: אני לא מדבר על בולמיה, אני לא מדבר על משלשלים, אלא על כך שחמישה ימים הם לא אוכלים כלום אלא שותים רק מים.

<עדי ברקן: יש כאלה ששבעה ימים לועסים, לא משנה מה ולא ניכנס לזה עכשיו.

<עדי ברקן: 22 אחוזים מהבנים חושבים או עושים הפרעות אכילה ואצל בנים זאת הבעיה הכי גדולה.

<עדי ברקן: אני גבר, אני לא רוצה להיות שם.

<עדי ברקן: אני לא רוצה להיות שם.

<עדי ברקן: תקרא לזה מחלת כליות, תקרא לזה סרטן לא עלינו, אבל מה פתאום הפרעות אכילה?

<עדי ברקן: זאת מחלה של כוסיות.

<עדי ברקן: לגבי המדיה, לגבי האופנה.

<עדי ברקן: התעשייה בעולם חולה ולדעתי הגיעה היום לשיא שלה.

<עדי ברקן: נכון לאתמול, אני תכף אעביר לכם צילומים, קמפיינים שיצאו בעוד שלושה חודשים וצולמו בשבוע האחרון.

<עדי ברקן: אני בטוח שאף אחת מהדוגמניות, לא היה לה מחזור בעשר השנים האחרונות ויותר מכך, לגבי הדוגמנים עושים פוטושופ.

<עדי ברקן: לוקחים גבר חתיך עם שרירים בבטן ועושים לון פוטושופ.

<עדי ברקן: לקחנו את הקמפיין האחרון של קסטרו, לקחנו את גל גדות, יפה, מדהימה – לדעתי רזה מדי – ולקחנו את הגבר.

<עדי ברקן: קסטרו הרשה לעצמו לרשום על שלטי החוצות תחת התמונה של הגבר: תמונה זאת מרוטשת על ידי תכנית פוטושופ להצרת היקפים אבל גל גדות נראית כמו שהיא נראית.

<עדי ברקן: אחרי גל גדות יש מאות אלפי עוקבים.

<עדי ברקן: גל גדות, יש לה גם פייסבוק.

<עדי ברקן: ברגע שאנחנו נכנסים לפייסבוק, ולרוב הבנות שלנו אין מה לעשות, הן יושבות בבית וזה מה שהן עושות, הנתונים מטורפים.

<עדי ברקן: בחורות מצולמות עם תפוח ביד ואומרות: אנחנו ממהרות לעבודה, אז נאכל את ארוחת הבוקר בדרך, או שהן אוכלות המבורגר ואומרות: מגיע לנו אחרי שבוע ימים של רעב לאכול גם המבורגר.

<עדי ברקן: 400 אלף עוקבים יש להן בגילאים 13 עד 16.

<עדי ברקן: להגיד לכם את האמת?

<עדי ברקן: פלא שלא כולם בהפרעות אכילה.

<עדי ברקן: היום המדד לגבי מי אתה ומה אתה, זה הנראות.

<עדי ברקן: מי שקובע את הנראות, אלה הם מעצבי האופנה.

<עדי ברקן: כל עוד מעצבי האופנה יעשו מה שבא להם עם הפנטזיות המיניות, זה מה שיהיה.

<עדי ברקן: עבורם אישה מגיעה במידה אחת, אין דבר כזה שנקרא גנטיקה, אין דבר כזה שנקרא טליה.

עדי קול: אני עוצרת אותך כיוון שכולנו שותפים לדעה הזאת ואנחנו רוצים להתקדם קדימה.

<קריאה: לא, אני לא מסכימה.

<קריאה: אני ממש לא מסכימה.

<שריל סיטמן: גם אני לא.

עדי קול: אני לא רוצה להיכנס לנושא החברתי.

עדי קול: אני חושבת שכולם חושבים שיש מורכבות.

עדי קול: יש כאן גורמי מקצוע.

<עדי ברקן: יש לי פתרון לכסף.

<שריל סיטמן: המחקרים החדשים ביותר אומרים שזה לא כל כך רלוונטי כמו שאתה מדגיש וזה חבל כי יש דברים הרבה יותר חשובים.

<שריל סיטמן: הטיפול ומה קורה עם הבנות האלה.

<עדי ברקן: את מדברת על הקצה.

<עדי ברקן: אני מדבר על מאות האלפים שאנחנו פוגשים פעמיים בשבוע.

עדי קול: סליחה, אני עוצרת את השיחות הפרטיות.

עדי קול: אני רוצה להתקדם.

עדי קול: עוד לא נתתי אפשרות דיבור לרופאים.

עדי קול: עדי, משפט אחד אני נותנת לך.

<עדי צרפתי: אנחנו כל הזמן מדברים כאן על מה קורה כשהמצב הוא ממש חמור ואני רוצה להעלות את המחשבה על מניעה ראשונית, איך אפשר יהיה לעשות את זה.

<עדי צרפתי: זה יכול לחסוך כסף רב.

עדי קול: נכון.

<עדית סרגוסטי: כמובן כולנו מברכים על התוספת, אבל היא מתבססת על פרמטר אחד שאומר צפי של 3,500 מטופלים, שהוא נראה טיפה בים.

<עדית סרגוסטי: השאלה השנייה היא לגבי הערכה למשך הטיפול שעלתה כאן.

<עדית סרגוסטי: מההיבט הכלכלי לעצור טיפול בטרם עת, ולו רק מההיבט הכלכלי הנקי, זה אבסורד אין כדוגמתו.

<עדית סרגוסטי: כל אחד ואחת מכאן תספר את הסיפור שלה איך עצירה של טיפול בטרם עת עתה למדינה הרבה יותר כסף ממה שהמדינה יכלה להשקיע בהמשך הטיפול.

<עדית סרגוסטי: זאת נקודה אחת בעיקר לגבי הטבלה היפה ועל מה היא מבוססת.

<עדית סרגוסטי: נקודה שנייה היא לגבי ה-קייס מנג'מנט שעדי הזכירה ואני חושבת שזה הכרחי.

<עדית סרגוסטי: דוקטור בר-אל העלה את זה.

<עדית סרגוסטי: רופא משפחה יכול לתת היבט מאוד מסוים אבל חסר מאוד מאוד אותו מישהו שירים את הטלפון למקום אליו הבחור או הבחורה יכולים להיכנס אחרי שהם סיימו את האשפוז.

<עדית סרגוסטי: רופא משפחה לא יעשה את הדברים האלה וזה מאוד חסר.

<עדית סרגוסטי: נקודה שלישית לגבי שיקום.

<עדית סרגוסטי: יש כיום שני בתים שיקומיים ויש צפי להקמה של עוד שניים, אבל עדיין זאת טיפה קטנה בים הענק של הצרכים ואני אשמח לקבל התייחסות לכך.

<עדית סרגוסטי: נקודה אחרונה.

<עדית סרגוסטי: לאורך הדיון עלה כמה פעמים שבתל השומר לא יכולים להוסיף כרגע עוד מיטות מכיוון שעומדים לעבור למחלקה החדשה ושהם לא יכולים להקצות מיטה לגברים וכולי.

<עדית סרגוסטי: אנחנו יודעים על תיירות רפואית שמתקיימת במחלקה להפרעות אכילה בתל השומר ואני אשמח לשמוע התייחסות גם בנושא זה.

<עדית סרגוסטי: אני יודעת שזה מפורסם רשמית ועם השפה הרוסית ששגורה בפי ראיתי את זה באתר שמתייחס לתיירות רפואית ופונה לדוברי רוסית.

<עדית סרגוסטי: אני אשמח לשמוע מה עמדת המשרד בעניין הזה.

עדי קול: מהרופאים, יש עוד מישהו שרוצה להוסיף?

<ליביו סיגלר: אני מייצג את מכבי שירותי בריאות.

<ליביו סיגלר: בהזדמנות זאת אני רוצה להודות גם למנכ"ל וגם לדוקטור לובין ודוקטור ברש ויתר נציגי המשרד על שהרימו את הכפפה שאני חושב שכל הקופות הרימו וגם אחרים כאן, שצריך לעשות תקצוב דיפרנציאלי להפרעות אכילה.

<ליביו סיגלר: באמת כל הכבוד.

<ליביו סיגלר: אני מקווה שזה באמת יעבור.

<ליביו סיגלר: לנו זה מאוד מאוד חשוב.

<ליביו סיגלר: תודה רבה לכם.

<ליביו סיגלר: זה מראה שאתם קשובים ופרו-אקטיביים וזה מצוין.

<ליביו סיגלר: נקודה שנייה היא לגבי טיפול יום להפרעות אכילה.

<ליביו סיגלר: כרגע – בקופת חולים מכבי, ואני יודע שגם בקופות אחרות, נערכים – לא בנויים מהתקציבים הנוכחיים לפתח שירותי אשפוז יום בקהילה.

<קריאה: ממילא זה לא יעיל.

<ליביו סיגלר: ולכן זה לא חלק מהתכנית אותה כרגע אנחנו עושים.

<ליביו סיגלר: אני אשמח לשמוע את השותפים שלי מהקופות האחרות, אבל בהחלט זה נדרש והייתי מציע לחשוב על משהו נוסף שהוא לא רק אשפוז יום אלא משהו באמצע, מה שנקרא טיפול אמבולטורי אינטנסיבי שיוכל לכלול נניח שלוש פעמים בשבוע מספר שעות כל פעם, שזאת לפעמים אופציה שלא מחליפה את אשפוז היום אבל יכולה להיות מדרגה מאשפוז יום אל הטיפול האמבולטורי השלם.

<איתן גור: המצב השתנה וחייבים להכיר תודה לכל הצוות שדחף את כל העסק הזה מהפנייה הראשונית של משפחת חבשוש, נדמה לי ב-2007.

<איתן גור: בשנתיים האחרונות, כבר בזמן כהונתו של סגן השר ליצמן – חשוב גם לתת לו את הקרדיט שלו – רוני וגדי דחפו מאוד את עניין הפרעות האכילה ושינו את המפה.

<איתן גור: אני מתייחס רק לעניינים של מבוגרים כי אין לי שום ידיעה על מה שקורה בקרב הילדים, אבל כרגע מספר המיטות שמתוכננות ממרץ 2014 לדעתי עונה על הצרכים של המדינה.

<איתן גור: ארבעים מיטות, מספר שלדעתי עונה על הצרכים של אשפוז במדינה.

<איתן גור: לא צריך להוסיף מעבר לזה מיטות אשפוז מלאות.

<איתן גור: צריך אולי להוסיף עמדות טיפול יום ואת זה באמת כדאי לתת בפריפריה כי במרכז יש הרבה, אבל מיטות אשפוז לכשעצמן – לדעתי אין צורך.

<שריל סיטמן: כמה יש במרכז?

<איתן גור: טיפול יום?

<איתן גור: יש שלושים מיטות.

<איתן גור: טיפול יום במרכז.

<שריל סיטמן: חלקן הן לא טיפול יום.

<איתן גור: הדבר שמטריד אותי יותר מכל זאת באמת הרפורמה.

<איתן גור: מדברים כאן על תמחור של מנוי, לא הצלחתי להבין לגמרי את מה שהסברתם על מחיר המנוי כי למיטב ידיעתי היום הוא עומד על 1,700 שקלים.

<איתן גור: עד כמה שאני מבין את המהות של הרפורמה, אף אחד לא יכריח את קופות החולים להשתמש בשיטת המנויים והן יוכלו לעשות ככל העולה על דעתן מבחינת קניית השירותים מהמרכזים השונים.

<איתן גור: לכן אני בכלל לא בטוח שיש לנו איזה מענה לרפורמה.

<איתן גור: ביום שתתחיל הרפורמה, לדעתי סביר מאוד להניח שקופות החולים יאמרו למקום כמו המרפאה בתל השומר שהן לא קונות ממנה שירותים אלא הן מספקות שירותים בעצמן ובעניין הזה נגמרה כל מסגרת המרפאה בתל השומר או במקומות אחרים.

<איתן גור: לצורך זה אני חושב שמשרד הבריאות – וזה לענות על השאלה שלך שריל מה זה טיפול יום, מה צריך לתת בטיפול יום – כרגולטור צריך לקבוע מהי החבילה הטיפולית בטיפול יום במרפאה ומהו הסף ממנו חייבים לאשפז חולה.

<איתן גור: יש לי חשש מאוד גדול שברגע שהקופות יצטרכו לשלם עבור כל יום אשפוז, יבואו הבקרים שלהן אחרי עשרה ימים ויאמרו שהחולה לא נמצאת במצב קריטי, שחררו אותה והן לא יקנו שירותים במרפאה אלא ייתנו שירותים משל עצמן שלא יענו על הצרכים של החולות האלה.

<איתן גור: מבחינת טיפול יום, כמו שאתם אומרים, יש וריאביליות מאוד גדולה.

<איתן גור: אצלנו טיפול יום, באים ב-8 בבוקר, מקבלים שתי ארוחות, שלושה טיפולים קבוצתיים, טיפולים פרטניים ויכולים להישאר עד 8 בערב.

<איתן גור: במקומות אחרים זה אומר לבוא לשעתיים-שלוש ולקבל קבוצה וטיפול פרטני.

<איתן גור: הרגולטור צריך לקבוע מהי החבילה, מהו הסף ממנו צריך לאפשר אשפוז ולקופה לא יהיה SAY להגיד שהחולה הזאת לא מתאימה לאשפוז וגם ברגע שהיא נכנסת לאשפוז, מהו משך הזמן הסביר כדי לאפשר לה לסיים את הטיפול.

<איתן גור: אני אומר את זה כי עד שנת 1996 בבתי החולים הציבוריים, במחלקות הפסיכיאטריות, היו באים הבקרים של קופות החולים והיו משחררים את החולים לפעמים אחרי יומיים-שלושה וזה מטעמי תקציב, דבר שהוא ברור לגמרי.

עדי קול: גדי, סקירת נקודות שנשמח לקבל עליהן התייחסות.

עדי קול: סוגיה שעלתה על ידי כולם וגם לאורך השיחות שלי היא משך הטיפול.

עדי קול: מה עושים עם השנה הזאת שנגמרה, מה עושים אחריה?

עדי קול: שאלת המספרים ועדית שאלה לגבי הטבלה.

עדי קול: האם אתם חושבים על נושא של טייס אוטומטי?

עדי קול: גידול טבעי, איזה גידול טבעי אתם לוקחים בחשבון אם בכלל?

עדי קול: פתרונות לגברים, מודעות, צבא, תיירות רפואית.

עדי קול: לא הזכרתי את זה אבל זה עלה.

עדי קול: האם כשמגיע חולה מחוץ לארץ ומשלם, יש לו עדיפות על פני החולים מישראל?

<איתן גור: לא על חשבון אף חולה ישראלית.

<איתן גור: לא על חשבון אף חולה ישראלית.

<קריאה: היא לא מקבלת חדר נפרד?

<איתן גור: לא.

<איתן גור: היא לא מקבלת חדר נפרד.

<איתן גור: ממש לא נכון.

<איתן גור: בעשר השנים שאני נמצא בתל השומר היו שתי חולות שהגיעו מחוץ לארץ והן תמיד היו מעבר לחולות הישראליות ואף פעם לא על חשבון חולה ישראלית.

עדי קול: עובדתית נשמע שיש המתנה של החולות.

<קריאה: החולות הישראליות מחכות בתור חודשים.

עדי קול: איך זה יכול להיות?

<איתן גור: אני אומר עוד פעם.

<איתן גור: המחלקה קלטה חולה מעבר.

<איתן גור: היא שכבה במסדרון.

<קריאה: וגבר אי אפשר?

<איתן גור: קודם כל, צריך לשים את זה בפרופורציה.

<איתן גור: אני אומר עשר שנים, שני אנשים.

<איתן גור: שנית, לגבי חולה שמטופלת, נגיד בחורה שבאה מרוסיה, היא לא מקבלת פסיכותרפיה, היא לא משתתפת בקבוצות כי היא לא יודעת עברית ולכן אני לא צריך להקצות לה אנשי צוות.

<איתן גור: היא באה ומקבלת את המזון שלה.

<איתן גור: זה מה שהיא מקבלת.

<איתן גור: לכן אני לא יכול לקבל חולה בלי לתת לה טיפול פסיכולוגי.

<קריאה: פסיכיאטר רואה אותה?

<קריאה: אחות מטפלת בה?

<קריאה: חצי מצוות המחלקה מטפל בה.

<איתן גור: הוויכוח הזה הוא מיותר.

<איתן גור: חבל.

עדי קול: יש לנו המון שאלות בכל נושא.

עדי קול: אני עוד לא העליתי בכלל נושא שדיברו אתי עליו, על אוביסיטי וטיפול בהפרעות אכילה נוספות.

עדי קול: פנו אלי ויהיו פניות נוספות.

עדי קול: יש המון נושאים אבל בואו ננסה לקבל תשובות על מה שכבר העלינו.

<גדי לובין: הסוגיה של רצף הטיפול, זאת אומרת, הוספה של טיפול יום ואשפוז יום היא סוגיה שאנחנו דנים בה.

<גדי לובין: גם המסמך שדוקטור צוברי העברת אלינו, ישבנו עליו ביחד והוא גם חלק מהחומרים שיועברו לאפיון של המשרד.

<גדי לובין: בוודאי שיש לנו את הרצון לפתוח מסגרות משולבות שנותנות רצף טיפולי מקצה לקצה.

<גדי לובין: יש כאן, בכנות, בעיה מאוד משמעותית של מקורות, של תקצוב, של תקציב ליתר דיוק, וזה נושא לעבודה מאוד חשובה עם הקופות לקראת הרפורמה.

<גדי לובין: בואו נהיה לרגע ציניים ונדבר על שיקולי עלות תועלת של קופות ולא על השאיפה שלהן להיות גוף מקצועי טוב, גוף רפואי מקצועי טוב.

<גדי לובין: המרכיב היקר ביותר – אני מדבר עכשיו על הציר הכלכלי – כמו שכולם יודעים, בסדר גודל יותר מכל שיטת טיפול אחרת, הוא האשפוז.

<גדי לובין: לכן גם לקופות תהיה מוטיבציה לפתח את החלופות ותהיה מוטיבציה לקצר את האשפוז, אבל אך ורק לטובת חלופה שתהיה יעילה ומתאימה יותר.

<גדי לובין: אם היא לא תהיה, אותה בחורה או בחור יחזרו לאשפוז, לאותו דבר יקר לקופות, ואני שוב מדבר על החשיבה הכלכלית ואני נותן לקופות קרדיט שהן חושבות הרבה מעבר לכלכלה וכך אני גם מתרשם מעבודה שלי אתן בהקשרים אחרים בנושא בריאות הנפש.

<גדי לובין: בלי ספק שהרפורמה מייצרת אתגר מאוד גדול ומהווה שינוי מאוד משמעותי.

<גדי לובין: כמו כל שינוי בסדר גודל כזה, יש כאן סיכון ויש כאן סיכוי.

<גדי לובין: כמובן שיש לנו עכשיו שנה לייצר מצב שהסיכוי הוא זה שיתממש ולא הסיכון.

<גדי לובין: בהחלט אני מתרשם שהקרקע בהחלט בשלה, גם מבחינת הקופות, לייצר חלופות יותר נכונות גם ביחס למה שקורה היום.

<גדי לובין: יותר נכונות, הכוונה מדרג שלם של היצע טיפולי ולא רק מרפאה ואשפוז.

עדי קול: הרגולציה שדיברו עליה, כבר נקבעה מה תהיה מידת הרגולציה שלכם?

עדי קול: מה יהיו הכללים?

עדי קול: מה הסף?

עדי קול: מתי נכנסים לאשפוז ולכמה זמן?

עדי קול: זה משהו שכבר כתוב כחלק מהרפורמה?

<גדי לובין: האפיון של המסגרות בוצע.

<גדי לובין: הנושא של הרגולציה, אנחנו נערכים אליו עכשיו.

<גדי לובין: אני לא יכול להגיד לך שהרגולציה, סוג הרגולציה, קרי, הטופס אתו תגיע הבקרית או הבקר הוא זה שכבר מוכן היום אבל האפיון של המסגרות – כן, בהחלט כן.

עדי קול: אני רוצה שיתייחסו גם לשאר הנושאים בהם דיברנו.

<איגור ברש: שתי נקודות.

<איגור ברש: נושא של קומורבידיטי, מאוד חשוב.

<איגור ברש: בכל מקרה כזה שוקלים מה יותר חשוב בנקודת זמן זו, דיכאון או משבר הסתגלותי או הפרעת אכילה או אובדנות.

<איגור ברש: מחלקה פסיכיאטרית רגילה יותר רגילה להתמודד וערוכה להתמודד עם תחלואה פסיכיאטרית כבדה כולל סיכון, כולל אובדנות, מאשר מחלקה להפרעות אכילה.

<איגור ברש: בכל נקודת זמן אם יש גם וגם, שוקלים מה הכי מתאים.

<איגור ברש: עצם העובדה שאדם סובל מהפרעות אכילה, היא לא אומרת שבמצב ספציפי זה הוא חייב להיות במחלקה להפרעות אכילה.

<שי שופטי: אי אפשר להפריד.

עדי קול: זה לא דיאלוג.

<איגור ברש: הנקודה השנייה היא שיתוף פעולה.

<איגור ברש: טיפול בלי שיתוף פעולה הוא הרבה פחות יעיל.

<איגור ברש: עם זאת אנחנו מודעים לצורך של אשפוז כפוי להפרעות אכילה ועם תוספת המיטות אנחנו פותרים בעיה זאת כי תהיה יחידה סגורה במחלקה החדשה.

<איגור ברש: איגוד הפסיכיאטריה גם ניסח נייר עמדה שהפרעת אכילה חמורה מלווה בסיכון פיזי ומהווה עילה לאשפוז כפוי, לגבי בגירים.

<איגור ברש: לגבי קטינים, יש חוק נוער שפותר לנו את הבעיה הזאת של אשפוז כפוי.

<איגור ברש: בהחלט קיימים מצבים שמאשפזים בלי שיתוף פעולה בתקווה שאחרי זמן מה ועם מאמץ טיפולי נגיע לשיתוף פעולה.

<איגור ברש: בטיפול אמבולטורי אי אפשר לטפל בבן אדם בלי שיתוף פעולה.

<איגור ברש: לשיתוף פעולה מבחינה קלינית יש חשיבות מאוד משמעותית בהצלחת הטיפול.

<רוני גמזו: אני אענה לעדית על השאלה של התיירות הרפואית.

<רוני גמזו: אני חושב שגם התבטאתי וגם פעלתי.

<רוני גמזו: תיירות רפואית כתופעה בתחום בריאות הנפש היא פסולה.

<רוני גמזו: מה שאיתן מתאר, מקרה ספורדי אחד בזמן ארוך, זה חלק מהדברים שיכולים להתרחש ואני חושב שאני סומך על השיפוט שלו ועל האתיקה שלו שזאת לא תופעה ב-שיבא ואני יודע שזאת לא תופעה.

<רוני גמזו: בכלל, בבריאות הנפש זה פסול כתופעה אבל אני לא רואה כאן תופעה.

<רוני גמזו: אם זה קרה פעם בזמן כלשהו, אני מוכן גם לגבות אותם על מקרה כזה.

<רוני גמזו: אני לא חושב שאני רואה כרגע תופעות כאלו ואחרי איזושהי יוזמה באיזשהו בית חולים עצרנו את זה ואני לא רואה תופעה כזאת.

עדי קול: לא קיבלתי התייחסות לעבודה שלכם מול הצבא, אם יש.

עדי קול: המודעות, איך עוסקים בנושא הזה ואם אתם בכלל עושים משהו.

עדי קול: דיברנו על ברושור ועל האופציה להוצאתו.

עדי קול: לא התייחסתם לטיפול בגברים, איזה בשורה יש לכם לתת לנו, אם בכלל, ואם לא, אתם יכולים לחשוב על זה ולחזור.

<איגור ברש: לגבי הצבא, זה מהכניסה לצבא ותוך כדי השירות.

<איגור ברש: בכניסה לצבא, ככלל הצבא לא יודע על אשפוזי קטינים עם הפרעות אכילה אם האשפוז היה בהסכמה ולא נשלחה הודעת מטפל לפי החוק.

<איגור ברש: רוב המטופלים או המטופלות שאושפזו בגין הפרעת אכילה בהיותם קטינים, הצבא לא מקבל מידע על זה לפי חוק הנוער.

<גדי לובין: בנימה אופטימית אני אציין שיש לא מעט בנות שעברו אשפוז ודיווחו והתגייסו והצטיינו.

<גדי לובין: אני מכיר אישית לא מעט בנות כאלה.

<גדי לובין: זה גם קורה ובידיעה צלולה הצבא מקבל, מלווה ורווה רווח ונחת.

עדי קול: אבל אתה מסכים שעדיף שהצבא ידע.

<איגור ברש: כן.

<איגור ברש: עדיף שהצבא ידע.

<איגור ברש: עד לפני שבע-שמונה שנים הצבא קיבל מידע על פי החלטת הכנסת.

<גדי לובין: חשוב לדעת שידיעה לא פוסלת אדם מלשרת בצבא.

עדי קול: אתם אומרים שיש תיקון לחוק הנוער.

עדי קול: אני אבדוק את זה.

<איגור ברש: מידע על אשפוזי קטינים מגיע אוטומטית.

<איגור ברש: לא פרטנית אלא אוטומטית, רק לגבי אשפוזים כפויים ואשפוזים במהלכם הועברה הודעה.

<איגור ברש: שאר האשפוזים הפסיכיאטריים, לרבות הפרעות אכילה, לא מדווחות.

<איגור ברש: אם בן אדם בלשכת הגיוס מספר ומביא מסמכים, הוא נבדק.

<איגור ברש: קיימים פרופילים על הפרעות אכילה.

<איגור ברש: בן אדם עם הפרעת אכילה יכול לקבל פרופיל 64 או 45, לאו דווקא פרופיל של אי כשירות.

<איגור ברש: חלק גדול מקבלים פרופיל של כשירות עם מעקב קב"ן במהלך השירות.

<איגור ברש: בצבא קיימות קבוצות להפרעות אכילה, למשל בצריפין פועלת קבוצה.

<קריאה: בירפ"א.

<איגור ברש: גם ב-ירפ"א פועלת קבוצה.

<איגור ברש: יש פסיכיאטרים ואנשי מקצוע אחרים שמתמקצעים בתחום ועובדים.

<איגור ברש: בצבא יש גם מוטיבציה נוספת.

<איגור ברש: אתה אומר לחייל או לחיילת שזה המשקל המינימלי התקין ואם אתה תהיה פחות מזה, נאלץ לשחרר אותך.

<איגור ברש: רוב האנשים עם אנורקסיה הם אנשים חכמים ואינטליגנטים, אנשים שאפתנים, והם לא רוצים להשתחרר עם פרופיל 21.

<איגור ברש: יש מוטיבציה לשתף פעולה, מה שקיים הרבה פחות באזרחי.

<אלה פז: כשדיברנו על צבא, דיברנו על חוסר מודעות.

עדי קול: דיברנו על חוסר מודעות ולא על אנשים שכבר אומרים ואז מטפלים בהם.

עדי קול: זה תמיד יותר קל.

<אלה פז: אנשים שבאים חולים והם מוצהרים כך.

עדי קול: אני מסכימה אתך.

עדי קול: דיברנו על זה.

עדי קול: אני רואה את התהליך והשאלה אם משרד הבריאות לוקח על עצמו איזושהי אחריות להכשיר וליידע את הצבא.

עדי קול: אני לא יודעת אם בהכרח זה המקום שלכם אבל אני מעלה את זה.

<גדי לובין: אנחנו משרתים בצבא.

<גדי לובין: אנחנו מילואימניקים.

עדי קול: אני יודעת.

עדי קול: כל מי שפגשתי במשרד הבריאות הוא יוצא צבא.

עדי קול: לא שמעתי את עמדתכם לגבי מה אתם יכולים להציע כאשר אנחנו רואים עכשיו שהמספרים עולים, אנחנו בתת אבחון, מקומות בעייתיים ומודעות.

עדי קול: בעיקר מודעות.

<גדי לובין: הכללים לגבי מודעות שנכונים לגבי נשים, נכונים גם לגבי גברים.

<גדי לובין: הרגישויות הן אותן רגישויות.

עדי קול: את הרגישות כולנו מכירים.

עדי קול: למרות הרגישויות, מה אנחנו עושים?

עדי קול: לכן שאלתי על ברושורים.

עדי קול: שאלה ספציפית ששאלתי אותך כבר בעבר היא האם לא צריך להיות במשרד הבריאות – ואני שואלת גם את המנכ"ל – איזשהו שיח שלהם עם גופים כמו משרד החינוך?

עדי קול: לא בגלל שצריך להכניס את זה לבתי הספר אלא להבין איך זה עולה.

עדי קול: היום יש סוכנויות שאנחנו מכניסים לבתי ספר על פגיעות מיניות.

עדי קול: אני הבנתי שחלק מהפרעות האכילה נולדות מפגיעות מיניות.

עדי קול: לכם יש את המידע.

עדי קול: איפה נעשה השיח ביניכם לבין גופי החינוך, ביניכם לבין הציבור?

עדי קול: אני לא מדברת על תקשורת, אני לא מדברת על כך שידברו על הפרעות אכילה בכל מקום אלא אני שואלת מה אתם עושים כדי למנוע.

עדי קול: אני מסכימה עם עדי שאם תמנעו את זה, זה חסכון כלכלי בטוח.

עדי קול: זאת הייתה השאלה שלי.

<גדי לובין: אני מבין.

<גדי לובין: אני לוקח לתשומת לבי את ההערה שלך.

<גדי לובין: עם בריאות הציבור אנחנו עושים עבודות יפות בעולם בריאות הנפש בתחומים אחרים.

<גדי לובין: זרקת כפפה שאני מרים.

<גדי לובין: עושים בנושא של מניעת אובדנות, בנושא של איתור דיכאון אחרי לידה, כמה דברים שאנחנו עושים עם רפואה קהילתית.

עדי קול: אני רוצה גם את זה.

<גדי לובין: בהחלט נקבל את מה שאת אומרת וניכנס גם בתחום הזה לעובי הקורה אתם כי הם הכתובת של משרד הבריאות, שלנו, לעבוד מול הגורמים שציינת.

<גדי לובין: בסדר.

עדי קול: אני מאוד מעריכה את זה.

עדי קול: שוב, לסוגיית גברים חולים.

עדי קול: איך אנחנו מבטיחים שאם מישהו צריך בית שיקומי, לא יצטרך לשכור דירה ליד?

<גדי לובין: את זה כבר רשמתי כאן.

<גדי לובין: עוד לפני שאני יוצא מהכנסת, אני אוודא שבהוסטל השיקומי שעומד להיפתח השנה יהיה מענה לגברים.

<גדי לובין: זה רשום וברור.

עדי קול: מעולה.

עדי קול: אני מאוד מודה לך.

<גדי לובין: הבית השלישי יהיה בבאר שבע.

<גדי לובין: ירושלים לא רחוקה.

<גדי לובין: לגבי ירושלים נעשה מאמץ שבסוף 2014 נגיע לשם.

עדי קול: תודה רבה.

עדי קול: אתם צריכים להבין, כל הדברים האלה הם התקדמויות, תשובות ונכונות של אנשי המקצוע וגם של המנכ"ל שיושב כאן שעתיים, דבר שבדרך כלל לא קורה.

עדי קול: אצלנו בוועדה דווקא זה קורה ואנחנו מצליחים.

עדי קול: ישב אתנו מנכ"ל משרד המשפטים לישיבה ארוכה ואני חושבת שאנחנו משתדלים להיות נחמדים.

עדי קול: אנחנו מאוד מאוד מעריכים את זה.

עדי קול: אנחנו מתחילים בהתקפות ולאט לאט אנחנו נרגעים.

עדי קול: אני מאוד מאוד מודה על הסבלנות, על ההשתתפות, על הדיאלוג.

עדי קול: דעו שזה לא מובן מאליו.

עדי קול: איגור ואני מדברים הרבה על כל מיני נושאים ואני חושבת שזה נושא שהם כל כך מבינים, מכירים ופתוחים לקבל.

עדי קול: אני אסכם גם לגבי הנקודות שעלו.

עדי קול: הנושאים של התמחור.

עדי קול: שאלתי את פרופסור גמזו איך זה שאיתן גור לא מכיר את הנושאים האלה של המנויים והבנתי שהם לא עובדים ישירות מול קופות החולים, אבל כל פעם עולה שצריך להיות שיתוף פעולה יותר משמעותי לקראת התהליך הזה, לקראת הרפורמה, איך כל האנשים בשטח ידעו מה התקציב, מה אפשר לעשות אתו ומה האפיון – דיברתם על אפיון – הזה.

עדי קול: אני מבינה את החרדה של דוקטור גור לגבי ההגדרה, מתי צריך ללכת לאשפוז ומתי לא, וזאת גם החרדה שלי כי הניסיון שהוא צבר בטיפול הזה במחלקה המתמחה היחידה, חבל שיאבד עתה כשזה יעבור לקופות החולים.

עדי קול: אני מאוד מודה לכל מי שהיה כאן.

עדי קול: אני יודעת שלא באתם על סיפוק

עדי קול: כם כי אנחנו אף פעם לא מקבלים את כל מה שאנחנו רוצים.

עדי קול: זה חלק מהתסכולים שאני גיליתי כאן בכנסת ואני מניחה שגם אתה.

עדי קול: אנחנו בעולם של משאבים מוגבלים אבל כל התקדמות כזאת היא מאוד מאוד משמעותית והיא קורית בזכותכם.

עדי קול: אם אתם לא הייתם מרימים את הכפפה ופונים אלי ואנחנו לא היינו ממשיכים את הדיאלוג הזה ביחד, זה לא היה קורה.

עדי קול: אנחנו לא נפסיק.

עדי קול: מן הסתם זה לא הדיון האחרון.

עדי קול: יש לנו כמה תאריכי יעד כאשר אחד הוא מרץ לגבי המיטות הנוספות ב-שיבא ועוד התקדמות.

עדי קול: אני גם רוצה שנמשיך את הדיאלוג ביחד ברפואת משפחה ופסיכיאטריה כדי לראות איזה עוד נושאים עולים.

עדי קול: אל תפסיקו להציף ולהעלות בעיות כי אתם רואים שזה עוזר.

עדי קול: אם יש סוגיות, פנו אל הוועדה לפניות הציבור כי היא הכתובת.

עדי קול: נשמח אם נמשיך כולנו להתמודד ולעסוק בסוגיה שהיא משמעותית חשובה ובעיני מפחידה.

עדי קול: תודה רבה.

עדי קול: אנחנו ניפגש שוב במושב הבא.