ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 19, פרוטוקול מספר 81, 2013-10-28 09:00

עמרם מצנע: אני פותח את הדיון ביישום המלצות דוח ועדת דורנר, אותה ועדה שמינתה פרופסור יולי תמיר ב-2007.

עמרם מצנע: ההמלצות הוגשו בשלהי, או אחרי, שהיא סיימה את התפקיד, לשר החינוך גדעון סער, בשנת 2009.

עמרם מצנע: בדוח אני מזהה שלושה עקרונות שבעצם עושים שינוי משמעותי בחשיבה על החינוך המשולב.

עמרם מצנע: אחד זה זכות ההורים לבחור, ככל שאפשר, את המסגרת שבה ילמד הילד.

עמרם מצנע: הדבר השני זה העיקרון של התקציב, שהולך עם הילד.

עמרם מצנע: והעיקרון השלישי זה עדיפות למסלול השילוב.

עמרם מצנע: לעקרונות האלה יש משמעויות רחבות מאוד, גם בתקציב, גם בארגון, גם הכנת הסגלים, ובעוד בנושאים רבים מאוד.

עמרם מצנע: ולכן, בעקבות הדוח הוחלט על קיום פיילוט, שלא התחיל עד היום באופן אמיתי.

עמרם מצנע: אני רוצה למשוך את תשומת לבכם ללוח הזמנים – כמה שנים חולפות מרגע שמחליטים שנושא הוא חשוב ושיש בו תחום לקוי מאוד שצריך לטפל בו.

עמרם מצנע: תראו כמה שנים לוקח עד שמתחילים בכלל לעשות את השינוי:

עמרם מצנע: ב-1988 חוקק חוק החינוך המיוחד.

עמרם מצנע: ב-2002 דוח מבקר המדינה מאיר את כל נושא הקצאת המשאבים לשילוב.

עמרם מצנע: ב-2002 יש פסיקת בג"ץ, שבין השאר כתב:

עמרם מצנע: תכליתו של חוק החינוך המיוחד הוא להעניק חינוך מיוחד בחינם לכל ילד בעל צרכים מיוחדים, כדי להביא למימוש הפוטנציאל הטמון בו ולאפשר שילובו בחברה.

עמרם מצנע: ב-2002 נעשה תיקון חוק החינוך המיוחד, בהקשר של זכאות לתלמידי השילוב.

עמרם מצנע: ב-2007, חמש שנים אחרי זה, מונתה ועדת דורנר על ידי שרת החינוך, פרופסור יולי תמיר.

עמרם מצנע: אחרי שנתיים, בינואר, פחות משנתיים, הוגש הדוח לגדעון סער.

עמרם מצנע: ב-2009, ביולי, כלומר לאחר שחלפה עוד חצי שנה, ממנה משרד החינוך ועדה לבחינת יישום דוח הוועדה.

עמרם מצנע: זו ועדה שעד היום, ככל שניסיתי לחפש, לא מצאתי מסקנות והמלצות שלה.

עמרם מצנע: באוגוסט 2012 מתחיל הפיילוט על 67 ילדים.

עמרם מצנע: ב-2012 יוצא דוח נוסף של מבקר המדינה, שמצביע על אי מימוש מטרות החוק והתרחקות מהכוונה של רוח החוק והמלצות ועדת דורנר, ומצביע על נסיגה בהיקף הילדים הלומדים בחינוך הרגיל.

עמרם מצנע: כלומר, הילדים המשולבים, מ-65% ל-55%.

עמרם מצנע: אמרתי כבר שהפיילוט שעליו סוכם עם קבלת הדוח לא יצא בעצם לדרכו, ואני יכול לומר שלפחות מאז כניסתו של שר החינוך שי פירון, הפיילוט הוא פי עשרה היום.

עמרם מצנע: זה עדיין מעט מאוד, אבל זה בהחלט נלקח יותר ברצינות.

עמרם מצנע: בזמן כתיבת הדוח היו במסגרת החינוך המשולב כ-87,000 תלמידים, ומהם בסך הכול 7,000 תלמידים שהיו מתוקצבים ישירות בהתאם ללקות שאופיינה – שימו לב, לא בהתאם ליכולת תפקוד שלהם אלא בהתאם ללקות – ו-80,000 ילדים היו אמורים, וגם היום, לקבל את ההתייחסות על ידי הקצאה של 1.85 שעות, לפי מפתח סטטיסטי של 5.4% ולא על פי המבחנים ללקויות השונות.

עמרם מצנע: יש בעיות רבות בתוך החינוך המשולב, והן מחייבות שינוי תפיסתי ותכנון מערכתי שונה לחלוטין.

עמרם מצנע: הנה רק חלק מהבעיות שעולות מהדוחות השונים לאורך כל העשור האחרון: הכשרה לסגלי הוראה; הקצבת השעות המיוחדות המיועדות לשילוב; ועדת שילוב והשמה; נושא הסייעות; נושא ההסעות; כל נושא לוחות הזמנים – מתי מחליטים לאן הילד הולך, מה הוא מקבל, מה הוא עושה – זה תמיד נכנס לתוך שנת הלימודים וכמובן מביא לעיוותים משמעותיים; התאמת מבנים; כל נושא יום הלימודים הארוך, חופשות הקיץ הארוכות; ועוד דברים נוספים רבים.

עמרם מצנע: לאורך השנים גם בית המשפט, גם מבקר המדינה, ודאי דוח ועדת דורנר, משרד החינוך – חוזרים פעם אחר פעם שמעבר לבעיות הארגון, הבעיה היא כמובן הקצת הכספים.

עמרם מצנע: המשמעות של החוק היא לא פשוטה מבחינת הקצאת כספים, אבל אני מוכרח לומר – עם אלף הבדלות – שהמציאות הזאת שבה גם הגורמים, בממשלה ומחוצה לה, למשל ועדת דורנר, מתריעים כבר שנים ארוכות על הצורך בחשיבה מחדש לגבי הקצאת משאבים, ומשרד האוצר בעצם בולם את האפשרות להיכנס לעולם החדש הזה.

עמרם מצנע: זה מזכיר לי, עם אלף הבדלות, אירועים כמו השרפה בכרמל, שבו בעצם עיקר הביקורת הציבורית היא על כך שממשלה, שצריכה להחליט ולמשול, מקיימת דיונים וועדות והחלטות, החלטות מקצועיות, ארגוניות ועקרוניות, וחוקים כמובן – אבל בסופו של דבר אנחנו נמצאים לא רק בנקודת המוצא אלא בעצם נסוגים לאחור במידה מסוימת.

עמרם מצנע: על הרקע הזה ועל הבסיס הזה אנחנו מקיימים היום את הדיון.

עמרם מצנע: אנחנו נפתח בסקירה של משרד החינוך על המצב של יישום הדוח, נשמע אחר כך את כבוד השופטת דליה דורנר, נשמע אתכם, ואני מקווה מאוד שנוכל ביחד להגיע לכמה תובנות שיאפשרו התקדמות זריזה בתהליכים ארוכי הטווח שעליהם אנחנו מדברים.

עמרם מצנע: אני רוצה לומר עוד משפט אחד.

עמרם מצנע: הניסיון האישי שלי, גם בחיפה וגם בירוחם, מלמד אותי שהתחום של שוויון הזדמנויות לילדים עם לקויות, לילדים שנחוצה התערבות, תורם תרומה משמעותית לפערים בתוך החברה הישראלית.

עמרם מצנע: וזה חלק מהניסיון שלנו לסגור פערים בין מרכז לפריפריה, פריפריה חברתית וגיאוגרפית, אבל בראש ובראשונה להגיע כבר למציאות שנהוגה כבר בעולם המערבי, מציאות שבה נותנים את מרב ההזדמנויות לילדים שלא שפר עליהם גורלם ולמשפחות שלא יכולות לעמוד בנטל הכספי וגם לא צריכות לעמוד בו, אלא לקבל את השירותים האלה חינם תוך זכאות מלאה לכך.

עמרם מצנע: מיכל, בבקשה.

<מיכל כהן: תודה רבה.

<מיכל כהן: אני רוצה ברשותך להגיד כמה דברים כלליים.

<מיכל כהן: אני רוצה לפתוח במקום של הציפייה מול האכזבה, מול האמירה שהפיילוט טרם החל.

<מיכל כהן: אז נכון שכשכותבים דוח, בעיקר דוח כזה, שבאמת נוגע באושיות החינוך המיוחד ובהיבטים רבים – אני חושבת שכשיצאנו לדרך לא הבנו עד כמה היישום יהיה מורכב – אז זה לוקח זמן.

<מיכל כהן: נכון שבמבחן התוצאה אנחנו היום נמצאים עם 700 תלמידים, אבל אני חושבת שהשנה נעשתה פריצת דרך.

<מיכל כהן: פריצת הדרך הייתה, קודם כול, בזה שיש החלטה ללכת קדימה, למרות הקשיים התקציביים.

<מיכל כהן: דבר שני, גמרנו פיתוח של כלים, כאשר הכלי המרכזי היה החינוך היסודי לכיתות ב' עד ו', ואיתו הרחבנו לשלוש רשויות.

<מיכל כהן: אני חייבת לומר שהפיילוט בהתחלה – עכשיו אני כבר מדברת על פיילוט, תכף אני אדבר על יישום – נועד לתקף את הכלים ואת ההתנהלות הארגונית.

<מיכל כהן: אגב, האמירה "התנהלות ארגונית" לא עושה צדק עם כל ההיבטים החינוכיים הנדרשים ועם שינוי התרבות במערכת החינוך, שהרי שום תקנה ושום נוהל ושום חוברת, יפה ככל שתהיה, לא תעשה את העבודה האמיתית, שהיא בעצם הכלת התלמידים ושילובם בחינוך הרגיל בצורה מיטבית.

<מיכל כהן: הדרך עוד ארוכה.

<מיכל כהן: אני הראשונה לומר שאנחנו נזדקק לתקציב, אבל הבעיה היא לא רק תקציב.

<מיכל כהן: הבעיה – בעצם האתגר – הוא להכשיר את צוותי ההוראה בחינוך הרגיל, כדי שכשמשלבים ילד ידעו לשלב אותו במיטב, כדי שהוא לא ירגיש שהוא מפסיד.

<מיכל כהן: לא הוא ולא הוריו.

<מיכל כהן: האתגר להכשיר כ-170,000 זה לא עניין של יום אחד.

<מיכל כהן: אפשר לשפוט הכול על פי מספרים ותוצאות של ילדים, אבל הדרך עוד ארוכה.

<מיכל כהן: כלי האפיון לבתי הספר היסודיים הושלמו, ואנחנו נתחיל בשנה הבאה עם כלי האפיון, שגם הוא כבר הושלם, לחטיבת הביניים.

<מיכל כהן: אנחנו מתקדמים.

<מיכל כהן: בשנה הזאת, כפי שאמרתי, קפצנו מ-70 ל-700.

<מיכל כהן: אמנם לכאורה אפשר לחייך ולומר "מה זה כבר 700 ביחס לכולם?", אבל מכיוון שהמערכת הזאת צריכה להתמודד גם עם ההשלכות.

<מיכל כהן: ..

<מיכל כהן: לכאורה, על פי המלצות ועדת דורנר, אנחנו צריכים לומר: התקציב הולך אחרי הילד.

<מיכל כהן: ומכיוון שהתקציב הולך אחרי הילד, אנחנו צריכים להיות ערים גם לכך שהיום כולם מקבלים באופן אחיד.

<מיכל כהן: המשמעות של "התקציב הולך אחר הילד" זה שיש ילדים שהיום מקבלים יותר ממה שמגיע להם ויש ילדים שמקבלים פחות ממה שמגיע להם.

<מיכל כהן: ההתמודדות הזאת – אני אומרת את זה כאנקדוטה – בפיילוט, שזה בעצם לבוא ולומר להורים "סליחה, קיבלתם יותר, עכשיו אתם צריכים לקבל פחות" היא התמודדות, אני אומרת את זה בריש גלי, שאנחנו לא יכולים לעמוד בה.

<מיכל כהן: אנחנו לא יכולים לעמוד מול הורה וילד ולומר "קיבלת יותר, עכשיו תקבל פחות, כי אנחנו עוברים לשיטה של אפיונים תפקודיים".

<מיכל כהן: ולכן היינו צריכים לקבל הכרעה שהיא קודם כול הכרעה מוסרית: זה נורא טוב שזה רשום על הדף, אבל ביום-יום יש צוותי חינוך ואנשים מול ההורים והילדים, ואנחנו לא נעמוד במשימה שאומרת "פחות כסף לחלק מהילדים", למרות שיש גם יותר כסף לחלק אחר.

<מיכל כהן: ולכן השנה הרחבנו ל-700 תוך שאנחנו, בתוך משרד החינוך, סופגים את המחיר.

<מיכל כהן: כי ידענו שמה שאנחנו רוצים זה להתקדם, מה שאנחנו רוצים זה להוכיח שהיישום הזה אפשרי.

<מיכל כהן: יש כמה דברים שאנחנו נצטרך לסגור בהיבט של שנת הלימודים הבאה, אבל השורה היותר גדולה היא שאני לא מסתכלת עכשיו בספירה לאחור, אלא אנחנו יכולים וערוכים להרחיב את היישום – לא את הפיילוט, את היישום – בבתי הספר היסודיים, ולהתחיל את הפיילוט בחטיבות הביניים בשנת הלימודים הבאה.

<מיכל כהן: אני אתן לרעיה להציג את כל הנתונים והתובנות, ובסוף נקיים על זה את הדיון המתבקש.

עמרם מצנע: בבקשה, רעיה.

<רעיה לוי-גודמן: בוקר טוב, אני רעיה לוי-גודמן, מנהלת אגף חינוך מיוחד.

<רעיה לוי-גודמן: ברשותכם, אני רוצה להתחיל בחזון ולחבר את החזון לאווירה הכללית שקיימת היום במערכת החינוך.

<רעיה לוי-גודמן: אני חייבת להגיד שהמלצות ועדת דורנר מתלבשות ככפפה על היד עם האוויר הכללית שקיימת היום במערכת, כרצף אחד עם יעד ההכלה שהוגדר בשנת הלימודים הקודמת, עם האמירה ששילוב עומד בקדימות לפני הכול, וכמובן עם הגישה שהולכת לקראת "האחר הוא אני".

<רעיה לוי-גודמן: אני רוצה להקריא ציטוט קצר מהוועדה, כדי להזכיר לכולנו לאן אנחנו הולכים ולמה: הזכות לחינוך מיוחד מגשימה את עקרון השוויון, והיא צומחת אפוא ישירות מהליבה של כבוד האדם ומהשמירה על צלמו, שכן הימנעות ממתן חינוך לילדים בעלי צרכים מיוחדים בשלבים המוקדמים של חייהם שוללת מהם את האפשרות לקבל הזדמנות שווה, להגיע למימוש עצמי, לפתח את אישיותם ולהשתלב בחברה, הכול על פי יכולתם.

<רעיה לוי-גודמן: אני מתחילה שם כי הזכות היא זכות לחינוך, בין שהבחירה היא בחירה בשילוב, שאנחנו רוצים לתת לה קדימות, ובין שהבחירה היא בחירה בחינוך המיוחד.

<רעיה לוי-גודמן: ואני מבקשת לזכור שזכות ההורים לבחור, לבחור שילוב או חינוך מיוחד, הכול על פי טובת הילד שלהם.

<רעיה לוי-גודמן: אז כמו שאמר היושב-ראש, יש כאן איזושהי כרוניקה של מדיניות שלא מתנתקת מאיזשהו רצף שחשוב לראות אותו ובעיניי הוא מראה את התהליך שבו המערכת הולכת מיישום חוק החינוך המיוחד ועד ועדת דורנר, כולל כל מה שדיברתי עליו קודם מבחינת הכלה ו"האחר הוא אני".

<רעיה לוי-גודמן: זה הרצף: חוק החינוך המיוחד, שנחקק ב-1988, שכמו הרבה חוקים, נחקק ללא תוספת לתקציב השילוב; תכנית-אב ב-1994 ליישום חוק החינוך המיוחד, שהחלה את המימון של תכנית השילוב, כאמור, רק ב-1994 – תשע שנים אחרי; ועדת מרגלית, שהמליצה שבתי הספר יקבלו תוספת תקציבים לבעלי הצרכים המיוחדים בשילוב – ואנחנו יודעים גם היום שהתקציב אמנם מתווסף מדי שנה בשנה – מדי שנה מתווספים 30 מיליון שקלים – אבל אנחנו עדיין לא במלוא התקצוב של תכנית השילוב; ב-2002 עתירת "יתד" על הפער בין המדיניות לפרקטיקה; ב-2005 ועדת דברת, שאומרת שצריך לתקצב על פי רמת תפקוד, והיא בעצם הייתה אבן הדרך לקראת ועדת דורנר; וכמובן ועדת דורנר, בראשותה של השופטת דליה דורנר, שאמרה: שנו את המדיניות, תנו להורים לבחור, ועברו לתקצוב אישי שהולך אחרי הילד, לא רק על פי לקות, אלא על פי תפקוד ולקות.

<רעיה לוי-גודמן: שלושה עקרונות יש בדוח הוועדה: בחירת ההורים את המסגרת, את סוג המסגרת.

<רעיה לוי-גודמן: ההורה יכול לבחור אם הילד שלו יהיה בתכנית שילוב, אם הילד שלו יהיה בכיתה לחינוך מיוחד בבית ספר רגיל, או אם הילד שלו יהיה בבית ספר לחינוך מיוחד.

<רעיה לוי-גודמן: הבחירה, כמו כל בחירה בחיים, היא כך שכשאתה בחור אתה מוותר על משהו אחר.

<רעיה לוי-גודמן: עד כמה שננסה לצמצם את ההבדלים בין המסגרות השונות, במובהק תמיד יהיו הבדלים שההורה, בבואו לבחור, צריך להביא אותם בחשבון.

<רעיה לוי-גודמן: הדבר השני זה מודל תקצוב שמבוסס על רמת התפקוד.

<רעיה לוי-גודמן: אני מבקשת להזכיר שלא נמצא הכלי בעולם שמתאים לישראל, שיכול היה לקבוע את רמת התפקוד של התלמיד.

<רעיה לוי-גודמן: אז הצוות, בהובלה של הרמ"ה, פיתח כלי ייחודי בעולם.

<רעיה לוי-גודמן: אני יכולה להגיד לכם שבכנס שבו השתתפתי, כנס בנושא אחר, וישבתי לדבר על רמות התפקוד עם אנשים מאוסטרליה וגם עם אנשים מהביטוח הלאומי שלנו – הכלי הזה הוא באמת ייחודי.

<רעיה לוי-גודמן: ועכשיו הוא הולך למקום של דיאלוג לגבי איפה עוד אפשר להשתמש בו, לטובת דברים אחרים ולא רק לטובת רמות תפקוד במערכת החינוך.

<רעיה לוי-גודמן: זה כלי ייחודי, שלפתח אותו ולבדוק אותו ולנסות אותו – זה לא משהו שאפשר לעשות בהינף יד, אלא זה תהליך מקצועי מאוד מורכב ואחראי.

<רעיה לוי-גודמן: הדבר הנוסף זה תקציב הולך אחרי ילד.

<רעיה לוי-גודמן: זה נשמע מאוד פשוט, אבל כולנו חיים במדינת ישראל ויודעים שצורת התקצוב הולכת לפי כיתה, באופן אוטומטי: יש כיתה; יש בחינוך המיוחד סייעת לכיתה; יש נוסחה מסוימת לטיפולים נלווים – פרא-רפואיים, רופא, עובד סוציאלי, אחיות, בהתאם לצורך של התלמידים; ונבנית כיתה באופן אוטומטי כמעט.

<רעיה לוי-גודמן: ואילו פה אנחנו באים למקום שאומר: פרקו את כל המודלים של התקצוב שהיו לכם ותבנו משהו אחר לגמרי.

<רעיה לוי-גודמן: כל ילד יבוא עם הוואוצ'ר האישי שלו, ועם זה תבנו כיתות, עם זה תיתנו לו את התכנית האישית שלו.

<רעיה לוי-גודמן: אני מזכירה שאנחנו בתך מערכת שיש לה לוח זמנים מסוים, שיש לה עובדי הוראה קבועים במערכת, שיש לה מוסדות שצריכים להתנהל.

<רעיה לוי-גודמן: וכל הנושא של תקציב אישי, ילד שבא עם הוואוצ'ר האישי שלו, מחייב בחינה מחודשת של הכול.

<רעיה לוי-גודמן: ואני תכף אספר לכם למה הגענו בתהליך הזה.

<רעיה לוי-גודמן: אבל אני רוצה רגע אחד של הפוגה.

<רעיה לוי-גודמן: יש כאן קריקטורה שמדברת על מה קורה כשצריך לפנות שלג בכניסה למוסד חינוכי.

<רעיה לוי-גודמן: ההתלבטות היא איפה לפנות קודם, את המדרגות או את הכניסה עבור הילד הנכה.

<רעיה לוי-גודמן: כולנו יודעים שאם יפנו קודם את הדרך לילד הנכה, גם הילדים שיכולים לעלות במדרגות יוכלו לעבור.

<רעיה לוי-גודמן: זה מראה איך אנחנו רוצים להביא לקדמת הבמה את מה שנכון לעשות קודם.

<רעיה לוי-גודמן: אני רוצה שנלמד ביחד מהנתונים, כי הנתונים על מערכת החינוך ומערכת החינוך המיוחד הם מאוד משמעותיים לנו מבחינת התובנות ותכניות העבודה.

<רעיה לוי-גודמן: אני נותנת כאן פריסה של שלוש השנים האחרונות של תלמידים בתכנית השילוב.

<רעיה לוי-גודמן: אני רוצה שנראה שבשנתיים וחצי האחרונות, מ-2011 ועד 2013, יש לנו עלייה משמעותית בתכנית השילוב ובשילובם של ילדים עם צרכים מיוחדים.

<רעיה לוי-גודמן: עדיין, כמובן, מרבית הילדים הנהנים מתכנית השילוב הם ילדים בעלי לקויות למידה.

<רעיה לוי-גודמן: יחד עם זאת, יש לנו הרבה לקויות שאנחנו יכולים לראות בהן עלייה מאוד משמעותית:

<רעיה לוי-גודמן: אנחנו יכולים לראות עלייה משמעותית בשילוב של ילדים עם אוטיזם, אנחנו יכולים לראות שילוב משמעותי של ילדים עם הפרעות נפשיות – אם לפני שנתיים היו לנו 350 תלמידים עם הפרעות נפשיות ששולבו בחינוך הרגיל, אז בתשע"ג היו קרוב ל-1,000.

<רעיה לוי-גודמן: זו עלייה מאוד משמעותית, שמחייבת עשייה מאוד מורכבת וחשובה במערכת החינוך.

<רעיה לוי-גודמן: כמו כן, אנחנו יכולים לראות עלייה מאוד יפה גם בלקויות אחרות.

<רעיה לוי-גודמן: אפשר לראות עלייה של 204% בשילוב של תלמידים עם אוטיזם בשלוש השנים האחרונות; וגם בהפרעות הנפשיות; גם בפיגור הבינוני; גם ילדים עם לקויות פיזיות; ואפילו ילדים עם פיגור קשה; וכמובן ילדים עם מחלות ותסמונות נדירות, שמקבלים תמיכות מחוק חינוך מיוחד.

עמרם מצנע: מעניין שדווקא בפיגור קל ומשכל גבולי יש נסיגה.

עמרם מצנע: דווקא שם היה צריך להיות - - -

<קריאות: כי אין להם זכאות לסייעת.

<רעיה לוי-גודמן: זו נקודה מאוד משמעותית שאנחנו שמנו אותה לבדיקה ותכנית עבודה.

<רעיה לוי-גודמן: אנחנו נפגשים עם אקי"ם בנושא של ילדים עם פיגור קל והיעדים שלנו לעבודה.

<רעיה לוי-גודמן: חלק ניכר מהילדים נמצאים בתוך כיתות לקויי למידה בתוך בתי הספר הרגילים, ואנחנו שואלים את עצמנו למה.

<רעיה לוי-גודמן: מניתוח הנתונים בהחלט אפשר לבנות הרבה מאוד דברים לתכנית העבודה שלנו, שהולכת במקביל ליישום של דוח דורנר.

<רעיה לוי-גודמן: ותרשה לי, כבוד היושב-ראש, לחלוק עליך: אנחנו מיישמים את דוח דורנר.

<רעיה לוי-גודמן: אנחנו לא בפיילוט, אנחנו מיישמים.

<רעיה לוי-גודמן: ותכף גם נפרוס את כל מה שנעשה בשנתיים האחרונות.

<רעיה לוי-גודמן: אני חוזרת לנתונים.

<רעיה לוי-גודמן: אפשר לראות שוב את העלייה במספר התלמידים עם הלקויות המורכבות.

<רעיה לוי-גודמן: הזזתי הצדה את לקויי הלמידה, כדי להראות את העלייה המספרית של תלמידים עם לקויות מורכבות שמשתלבים היום בחינוך הרגיל.

<רעיה לוי-גודמן: וזאת, שוב, כמגמה ומתוך תעדוף של שילוב על פני חינוך מיוחד.

<רעיה לוי-גודמן: אני רוצה להראות את המספר הבא, ולא סתם.

<רעיה לוי-גודמן: כי לכאורה יש ירידה בלקויות הלמידה, אבל אין באמת ירידה בלקויות הלמידה, אלא מה שיש כאן הוא תהליך מקצועי ארוך ועמוק בתוך מוסדות החינוך להבטיח שילדים שמקבלים תמיכה ממשאבי החינוך המיוחד הם אכן ילדים עם לקויות, ולא ילדים מתקשים ולא ילדים טעוני טיפוח ולא ילדים בסיכון.

<רעיה לוי-גודמן: להבטיח שמי שמקבל תמיכה ממשאבי חינוך מיוחד יהיה תלמיד עם לקות.

<רעיה לוי-גודמן: וזה תהליך מאוד ארוך, והוא עדיין ממשיך בתוך המוסדות, כדי לעזור למנהלים ולצוותי החינוך לעשות את ההבחנה בין ילד בעל לקות לילד מתקשה, ולהבין מי זכאי למשאבי חינוך מיוחד, על מנת להבטיח שמשאבי חינוך מיוחד ילכו לאותם אלה שעבורם חוקק החוק, ולא עבור ילדים אחרים, שמקבלים תמיכות מסלים אחרים שיש במערכת החינוך.

<רעיה לוי-גודמן: אני רוצה להצביע פה על המגמות בחינוך המיוחד עצמו, בכיתות חינוך מיוחד בבתי הספר.

<רעיה לוי-גודמן: אני גם רוצה להודות לד"ר נורה כהן, שעזרה לנו בניתוח כל הנתונים.

<רעיה לוי-גודמן: לפנינו יש מגמות.

<רעיה לוי-גודמן: אני משתמשת במונח "מגמות" כי אנחנו מדברים על ניתוח נתונים של עשר שנים, מ-2003 ועד 2012.

<רעיה לוי-גודמן: בשקף הזה אנחנו יכולים לראות שמספר התלמידים בכיתות החינוך המיוחד בחינוך היסודי ובחטיבות הביניים גדל בעשר השנים האלה מ-28,000 תלמידים ל-49,000.

<רעיה לוי-גודמן: זה גידול של 76% במספר התלמידים בכיתות חינוך מיוחד.

עמרם מצנע: זה לא כולל את בתי הספר לחינוך מיוחד?

<רעיה לוי-גודמן: זה כולל, תכף אני אעשה את ההפרדה.

<רעיה לוי-גודמן: באותה תקופה גדל סך כל התלמידים במערכת החינוך ביסודי ובחטיבת הביניים ב-17.5% בלבד.

<רעיה לוי-גודמן: זאת אומרת שיש גידול מאוד משמעותי במספר התלמידים בכיתות החינוך המיוחד.

<רעיה לוי-גודמן: חשוב להגיד שבכיתות החינוך המיוחד היו בעבר, בכל שלבי החינוך, 2.8% מהתלמידים, וב-2012 זה כבר עלה ל-4.1% מכלל הילדים.

<רעיה לוי-גודמן: למה?

<רעיה לוי-גודמן: זה נובע מכמה סיבות, להערכתנו: אחת, מודעוּת; שתיים, אבחון מקצועי יותר; שלוש, חוסר מענה בחינוך הרגיל לחלק מהלקויות - - -

עיסאווי פריג': זה מוגדר כהישג, הגידול הזה?

<רעיה לוי-גודמן: לא, אני לא אמרתי שזה הישג, זה נתון.

<רעיה לוי-גודמן: מצד אחד אפשר להתייחס אל זה כהישג, כי יש מענה מקצועי.

<רעיה לוי-גודמן: אבל מצד שני אנחנו צריכים לשאול את עצמנו אם אמנם כל התלמידים האלה צריכים להיות בחינוך המיוחד; ואם הם יכולים להיות בחינוך הרגיל, אז מה צריך לעשות כדי שהם יהיו בחינוך הרגיל.

<רעיה לוי-גודמן: כלומר, צריך להסתכל על זה משני הצדדים, כמו שאמרתי קודם לגבי בחירה.

<רעיה לוי-גודמן: בחירה בחינוך מיוחד נותנת דברים מסוימים ובחירה בחינוך רגיל נותנת דברים אחרים.

<רעיה לוי-גודמן: אני עוברת לתרשים השני:

<רעיה לוי-גודמן: אחוז התלמידים בכלל הכיתות של החינוך המיוחד ביסודי ובחטיבות הביניים מתוך האוכלוסייה, מ-2003 ועד 2012.

<רעיה לוי-גודמן: התרשים הוא דרך נוספת להראות את הצמיחה באחוז התלמידים בכלל הכיתות של החינוך המיוחד.

<רעיה לוי-גודמן: אנחנו מסתכלים כאן על מספר התלמידים בכיתות החינוך המיוחד בחינוך היסודי ובחטיבות הביניים תוך הפרדה בין כיתות חינוך מיוחד בבתי ספר רגילים לבין תלמידים בבתי ספר לחינוך מיוחד.

<רעיה לוי-גודמן: אנחנו יכולים לראות שהגידול במספר התלמידים בחינוך המיוחד מסתכם ב-48.5%, ואילו קצב הגידול בכיתות החינוך המיוחד בבתי הספר הרגילים הגיע באותן שנים ל-93%.

<רעיה לוי-גודמן: זה גידול מאוד משמעותי במספר כיתות החינוך המיוחד בתוך בתי הספר הרגילים – מ-17,500 תלמידים ל-34,000.

עמרם מצנע: והילדים האלה, אלמלא היו פותחים את הכיתות לחינוך מיוחד, איפה הם היו?

<רעיה לוי-גודמן: או בשילוב או בבתי ספר לחינוך מיוחד.

<רעיה לוי-גודמן: זה תלוי בחומרת הלקות ובחומרת התפקוד.

<רעיה לוי-גודמן: ילדים בכיתות חינוך מיוחד, על פי רוב, משתלבים באופן חלקי בתוך המערכת הרגילה.

<רעיה לוי-גודמן: זה תלוי במצבם וזה תלוי במדיניות השילוב של בית הספר שבו הם לומדים.

יעקב אשר: זה השילוב הקלאסי - - -

<מיכל כהן: לא, זה לא שילוב.

עמרם מצנע: אין ויכוח – בהגדרות זה לא שילוב.

<רעיה לוי-גודמן: לא בכדי אני לא מציגה את הנתון הזה כחלק מתכנית השילוב, אלא אני מציגה את זה כחלק מנתוני החינוך המיוחד.

<רעיה לוי-גודמן: יחד עם זאת, במערכת החינוך יש דרגות שונות של שילוב, וגם ילדים בכיתות חינוך מיוחד בבתי ספר רגילים משתלבים, בהתאם ליכולתם ובהתאם למדיניות בית הספר שבו הם לומדים.

<רעיה לוי-גודמן: הגידול במספר התלמידים בשנים 2003 עד 2012 הוא לא אחיד בלקויות השונות:

<רעיה לוי-גודמן: אנחנו יכולים לראות שיש לקויות שהגידול שלהן תאם את הגידול הטבעי באוכלוסייה, אבל במקביל אנחנו יכולים לראות שיש לקויות שבהן מספר התלמידים הוכפל.

<רעיה לוי-גודמן: בלקות הלמידה למשל, המספר גדל מ-15,000 ל-29,000 ואף למעלה מזה.

<רעיה לוי-גודמן: בהפרעות התנהגות המספר עלה מ-2,000 ל-5,300.

<רעיה לוי-גודמן: באוטיזם הוא עלה מ-900 ל-2,900.

<רעיה לוי-גודמן: זה גידול מאוד משמעותי במספר התלמידים בכלל הכיתות בחינוך היסודי ובחטיבת הביניים.

<רעיה לוי-גודמן: השקף הבא מראה לנו שיש מספר לקויות שיש בהן הבדל ניכר בין הגידול במספר התלמידים בבתי הספר של החינוך המיוחד.

<רעיה לוי-גודמן: אנחנו רואים שבזמן שמספר התלמידים האוטיסטים ובעלי הפרעות התנהגות בבתי הספר של החינוך המיוחד הוכפל במהלך העשור, גדל מספר התלמידים בלקויות האלה בכיתות החינוך המיוחד בבתי ספר רגילים פי חמישה.

<רעיה לוי-גודמן: זאת אומרת שיש לנו יותר כיתות של ילדים על רצף האוטיזם בתוך בתי ספר רגילים.

<רעיה לוי-גודמן: אצל לקויי הלמידה, לעומת זאת, מספר התלמידים בכיתות החינוך המיוחד בבתי הספר הרגילם אמנם הוכפל, אבל בבתי הספר של החינוך המיוחד עלה המספר שלהם ב-150%.

<רעיה לוי-גודמן: זאת אומרת שעדיין יש הפניה של ילדים עם לקויות למידה גם לבתי הספר לחינוך מיוחד, ולא רק לכיתות החינוך המיוחד.

<קריאה: ברור, כי הם לא מקבלים כמעט כלום בתוך החינוך הרגיל.

<רעיה לוי-גודמן: אני רוצה לעבור על מה שעשינו עד כה – כדי לשבור את הפתיחה שנאמר בה שלא נעשה ולא התחיל.

<רעיה לוי-גודמן: הרחבנו את יישום הפיילוט מ-70 לכמעט 700.

<רעיה לוי-גודמן: וזה לא סתם – ההחלטה על ההרחבה היא החלטה מורכבת, החלטה שאומרת שאנחנו צריכים להוביל את המהלך באחריות.

<רעיה לוי-גודמן: בנוסף, עברנו מרשות אחת, העיר חולון, לשלוש רשויות, בפיזור של שלושה מחוזות.

<רעיה לוי-גודמן: היינו בחולון במחוז תל-אביב, השנה היינו גם במחוז חיפה – בטירת הכרמל, וגם במחוז ירושלים – במעלה אדומים.

<רעיה לוי-גודמן: זאת כדי לנסות ללמוד כמה שיותר מרשויות שונות, בעלות מאפיינים שונים, ולהסיק מזה כמה שיותר תובנות בעניין.

<רעיה לוי-גודמן: בנוסף, אנחנו בנינו את כל תהליך בחירת ההורים.

<רעיה לוי-גודמן: חשוב לי להגיד שבחירת ההורים בתשע"ב הייתה בחירה קשה, שנעשתה ברגע האחרון וללא הדרכה טובה.

<רעיה לוי-גודמן: לעומת זאת, השנה עשינו הדרכה לצוותים, ליועצות, לפסיכולוגים ולמורים, איך עוזרים להורים לבחור.

<רעיה לוי-גודמן: כי לבחור זה דבר קשה – יש נטייה מצד אחד ללכת למוכר ולידוע, ויש, מצד אחר, תהליך בחירה של העזה, ויש גם תהליך בחירה שאומר "אני לא יודע, אני חייב עזרה".

<רעיה לוי-גודמן: לכן צריך היה ללמד גם את הצוותים.

<רעיה לוי-גודמן: אז כתבנו חוברות הדרכה, גם בקובץ מורחב וגם בקובץ מצומצם, לאלה שלא רוצים לקרוא את כל ההשלכות של הבחירה.

<רעיה לוי-גודמן: התהליך הזה בוצע בכל שלוש הרשויות.

<רעיה לוי-גודמן: בנוסף, בנינו תהליכי הטמעה ואת תחנת השטח ליישום השינוי.

<רעיה לוי-גודמן: זה לא דבר פשוט להגיד למנהל בית ספר לשנות את כל דרך העבודה שלו, להגיד למורה לשנות את כל דרך העבודה שלו בהפניית ילדים לוועדות, להגיד לרשות המקומית לנהל ועדה מסוג אחר, שכן זו לא ועדת השמה אלא זו ועדת זכאות, ולהגיד גם לפסיכולוג: זו לא ועדת השמה שנותנת זכאות אלא זו ועדה שבוחנת גם את ההשלכות של תקציב אישי.

<רעיה לוי-גודמן: בנוסף, עשינו ימי עיון בכל המחוזות, לכל מובילי המערכת בשלושת המחוזות האלה, לכל המפקחים, לכל הפסיכולוגים, לכל מנהלי מחלקות החינוך, לכל היועצים, לכל המנהלים; ולכל בית ספר שהיה בתוך היישום נעשתה הדרכה והובלה קבועה וצמודה של כל היישום של התהליך הזה.

עמרם מצנע: את תאמרי אחר כך כמה מילים על מה זה הפיילוט?

<רעיה לוי-גודמן: בטח.

<רעיה לוי-גודמן: בנוסף, הושלם כלי האפיון לבתי הספר היסודיים.

<רעיה לוי-גודמן: הכלי ממוחשב, אינטרנטי, אפשר למלא אותו מכל מחשב.

<רעיה לוי-גודמן: המחנכת ממלאת אותו, והיא נעזרת בצוות הבין-מקצועי.

<רעיה לוי-גודמן: הכלי הזה עובר למערכת אינטרנטית של משרד החינוך, שמתרגמת אותו לוואוצ'ר אישי של ילד.

<רעיה לוי-גודמן: גם עשינו תהליכי הכשרה לצוותים על איך ממלאים את השאלון.

<רעיה לוי-גודמן: הצוותים יודעים למלא שאלון הפניה לוועדת השמה.

<רעיה לוי-גודמן: הצוותים גם קיבלו שאלון נוסף – שאלון התפקוד – והם היו צריכים ללמוד לעשות אותו.

<רעיה לוי-גודמן: כי לא כל מורה רגיל יודע לענות על שאלות של רמת תפקוד, אלה שאלות מקצועיות, והוא צריך בהן עזרה.

<רעיה לוי-גודמן: יש כאן תהליך של למידה, תהליך של הכשרה, תהליך של ליווי – זה מתווה שלם לפיתוח מקצועי תומך שילוב, זה לא עניין של דקות.

<רעיה לוי-גודמן: בנוסף, בנינו מתווים לפיתוח המקצועי של כל הצוותים במערכת החינוך.

<רעיה לוי-גודמן: כל המתווים שבנינו מוכרים לצורך פיתוח מקצועי במסגרת "אופק חדש", על מנת שלמורים יהיה כדאי ללכת.

<רעיה לוי-גודמן: זה יוכר להם כגמול, ויתרום לשכרם.

<רעיה לוי-גודמן: גם בנינו תכנית לפיתוח מקצועי למנהלי מחלקות חינוך בהקשר של החינוך המיוחד בכלל ודורנר בתוכו.

<רעיה לוי-גודמן: וגם בנינו מתווה לפיתוח מקצועי של הסייעות.

<רעיה לוי-גודמן: אני שמחה להגיד שהמפע"ם, שאחראי על הפיתוח המקצועי של העובדים האלה, קיבל בשמחה רבה את המתווים שבנינו, לחיזוק השותפות הזאת.

<רעיה לוי-גודמן: אנחנו מדברים פה על שותפות מאוד משמעותית בין מערכת החינוך לבין הרשויות המקומיות והשלטון המקומי.

<רעיה לוי-גודמן: זו עוד חוליה שבה בנינו השנה את המתווים המקצועיים החשובים האלה.

<רעיה לוי-גודמן: מה עשינו בראי המספרים?

<רעיה לוי-גודמן: בתשע"ב, כמו שאמרנו, היינו בשכבת כיתות ג' בעיר חולון.

<רעיה לוי-גודמן: מדובר על 29 בתי ספר, 70 תלמידים שהשתתפו בפיילוט - - -

עמרם מצנע: 29 בתי ספר זה בכל גוש דן.

<רעיה לוי-גודמן: לא, רק בחולון.

עמרם מצנע: בחולון לבדה יש 29 בתי ספר לחינוך מיוחד?

<רעיה לוי-גודמן: לא, אנחנו מדברים על בתי ספר יסודיים, גם רגילים וגם חינוך מיוחד.

<רעיה לוי-גודמן: זו הזדמנות להגיד תודה לחולון, שהייתה הרשות הראשונה שהסכימה לקפוץ לאש, ליישם, וללמד אותנו הרבה מאוד דברים.

<רעיה לוי-גודמן: וכמו שמיכל אמרה כאן, באמת "התגלחנו עליהם" ולמדנו מהם רבות על המורכבות של העניין.

<קריאה: ראוי לציין שרק ילד אחד מתנהל ב - - - משולב.

<קריאה: אחד.

עמרם מצנע: סליחה, תשימי לב שאת היחידה שקופצת כל הזמן.

<רעיה לוי-גודמן: לשמחתנו הרבה, גם מעלה אדומים וגם טירת הכרמל הסכימו להיכנס לפיילוט.

<רעיה לוי-גודמן: חשוב להגיד שיש רשויות שלא מוכנות.

<רעיה לוי-גודמן: פנינו לרשויות שאמרו: תגמרו, תבינו את הכול ותלמדו את הכול, ואז תחזרו אלינו.

<רעיה לוי-גודמן: לא כל רשות הסכימה כל כך מהר להיכנס לעניין.

<רעיה לוי-גודמן: וכמו שמיכל אמרה קודם, יש חשיבות מאוד גדולה להבטיח לאותן רשויות שהסכימו שהתלמידים שלהן לא ייפגעו.

<רעיה לוי-גודמן: כי שום רשות לא תסכים להיכנס ליישום אם לא מבטיחים להם שהתלמידים לא יקבלו פחות ממה שהם קיבלו לפני הכניסה ליישום.

<רעיה לוי-גודמן: אז יש לנו 700 תלמידים שנכנסו השנה לפיילוט והתחילו את תשע"ד עם תקציב אישי, ומתוך התקציב האישי נבנתה להם התכנית האישית עם כל המערך של ההוראה, הטיפולים והתמיכות, תמיכות הן של מומחים בתחום והן תמיכות של סייעות, עוד לפני פתיחת שנת הלימודים.

עמרם מצנע: רגע, אני רוצה להבין.

עמרם מצנע: מדובר על 700 ילדים שההורים שלהם קיבלו החלטה לשלוח את הילדים למשולב?

<רעיה לוי-גודמן: לא, אני אסביר.

<רעיה לוי-גודמן: 700 תלמידים נכנסו לתוך התהליך של היישום.

<רעיה לוי-גודמן: זה אומר שבית הספר נערך לוועדת האפיון שלהם באופן שונה מוועדת ההשמה.

<רעיה לוי-גודמן: מילאו עבור 700 הילדים האלה שאלון אפיון, הילדים האלה עלו לוועדת זכאות וחלקם נמצאו זכאים וחלקם לא, ולאחר שנמצאו זכאים לתמיכה מהחינוך המיוחד ניתנה להורים שלהם הזכות לבחור, כאשר הם יודעים מהו הוואוצ'ר שעומד לרשותם.

עמרם מצנע: אלה ילדים שקודם לכן לא היו?

<רעיה לוי-גודמן: מתוך 700 ילדים, 99 היו לפני כן בתכנית שילוב וקיבלו תמיכה מסל סטטיסטי.

<רעיה לוי-גודמן: 99 מ-700, זה המון.

<רעיה לוי-גודמן: זה אומר שילדים שלפני כן קיבלו רק את ההקצאה הסטטיסטית, בית הספר או ההורים בחרו להעלות אותם לוועדה כדי לבחון את הזכאות שלהם למשאבים גדולים יותר מהחינוך המיוחד.

<קריאה: אל תתבלבל, זה לא שילוב.

<קריאה: מה זה "הקצאה סטטיסטית"?

<רעיה לוי-גודמן: הקצאה סטטיסטית זה תקציב שכל בית ספר מקבל במסגרת השילוב עבור תלמידים הלומדים בבית הספר, ובית הספר יכול להחליט כמה שעות הוא נותן לכל ילד שעבר ועדת זכאות.

<רעיה לוי-גודמן: התקציב הזה ניתן באופן אוטומטי לכל בית ספר על סמך מספר הילדים הלומדים בו.

<רעיה לוי-גודמן: וכמו שאמר היושב-ראש קודם, ההקצאה מבוססת על נוסחה אחידה בכל מדינת ישראל, וזה לא משנה אם זה פריפריה או לא – יש לנו נוסחה שאומרת ש-5.4% מילדי בית הספר יכולים לקבל 1.85 שעות שבועיות למוסד החינוכי.

<רעיה לוי-גודמן: זאת ההקצאה הסטטיסטית – בית הספר מקבל אותה עבור סך הילדים בעלי הצרכים המיוחדים בבית הספר.

<רעיה לוי-גודמן: וילדים עם לקויות מורכבות המשתלבים בבית הספר, מקבלים תקציב נוסף, ייעודי עבורם, באמצעות המתי"אות.

<רעיה לוי-גודמן: כל ילד בעל לקות מורכבת מקבל 2.7 שעות שבועיות עבור שילובו במערכת החינוך.

<רעיה לוי-גודמן: השעות האלה מיועדות בדרך כלל למומחי התחום מטעם המתי"א ולטיפולים נוספים עבור אותם תלמידים.

<רעיה לוי-גודמן: חלק מהילדים האלה, אם הם נמצאו זכאים לכך, מקבלים תמיכה מסוג סייעת, כחלק מתכנית השילוב שלהם.

<רעיה לוי-גודמן: אני חוזרת לדבר על 700 הילדים.

<רעיה לוי-גודמן: מתוכם, 99 היו בשילוב, וקיבלו הקצאה סטטיסטית, ולהורים שלהם ניתנה האפשרות לבחור.

<רעיה לוי-גודמן: אני יכולה להגיד שמתוך ה-99 האלה, 24 בחרו שילוב, והשאר בחרו ללכת לכיתות חינוך מיוחד בבית ספר רגיל.

<רעיה לוי-גודמן: בנוסף לזה, שלושה ביקשו בית ספר לחינוך מיוחד.

<רעיה לוי-גודמן: הם היו בשילוב, וביקשו בית ספר לחינוך מיוחד.

עמרם מצנע: תחזרי על זה בבקשה.

<רעיה לוי-גודמן: מתוך ה-99, יש לנו: 24 שביקשו להישאר בשילוב, שלושה שהלכו לבית ספר לחינוך מיוחד...

<רעיה לוי-גודמן: חשוב להגיד שאלה שלושה עם הפרעות התנהגות קשות; ואני מזכירה שבמקרה של ילדים עם הפרעות התנהגות קשות, להורים אין זכות בחירה, כי ההמלצות של הוועדה והיישום שלהן מחריגים את נושא הפרעות ההתנהגות הקשות: ההורה יכול לבחור בתנאי שהילד לא מסכן את עצמו או את סביבתו.

<רעיה לוי-גודמן: ולכן בשלושת המקרים האלה ההורים לא יכלו לבחור, והילדים הלכו לבית ספר לחינוך מיוחד.

<רעיה לוי-גודמן: כל השאר – מתוך ה-99 – נשארו בבית ספר רגיל, עם תכנית שילוב, עם תקציב גבוה יותר ממה שהיה בתקצוב הסטטיסטי.

<רעיה לוי-גודמן: יש לנו 14 ילדים שעברו מכיתת חינוך מיוחד לשילוב.

<רעיה לוי-גודמן: הם היו לפני כן בכיתת חינוך מיוחד בבית ספר רגיל, והוריהם ביקשו לעבור לשילוב, והם עברו.

<רעיה לוי-גודמן: יש לנו ארבעה שביקשו לעבור מבית ספר לחינוך מיוחד לשילוב, אבל בגלל שהבעיה הייתה בעיית התנהגות, זה לא אושר להם.

עמרם מצנע: אבל מה עם הרוב?

<רעיה לוי-גודמן: הרוב ביקש להישאר איפה שהוא היה – מי שהיה בשילוב נשאר בשילוב, מי שהיה בכיתות חינוך מיוחד נשאר שם, ומי שהיה בבית ספר לחינוך מיוחד ביקש להישאר.

עמרם מצנע: אז הרוב בעצם נשארו בסטטוס שלהם.

<קריאה: וצריך להסיק מזה מסקנות.

עמרם מצנע: חברים, אני אתן לדבר אחר כך.

<רעיה לוי-גודמן: חשוב להגיד שאנחנו מקבלים לא מעט פניות וטלפונים ומכתבים נרגשים, גם מתלמידים וגם מהורים, שמבקשים: אל תיגעו בחינוך המיוחד.

עמרם מצנע: כנראה שעצם מתן זכות הבחירה, ההרגשה של ההורה שהוא בעצמו יחליט, היא מאוד מקילה.

<רעיה לוי-גודמן: אני ממשיכה.

<רעיה לוי-גודמן: פותח מודל תקציבי שמיועד לילדים עם צרכים מיוחדים בחינוך היסודי, נגזרו התקציבים האישיים על רמת התפקוד וסוג הלקות מתוך תקציב כולל, ותורגם התקציב לשירותים פדגוגיים ברמת הפרט.

<רעיה לוי-גודמן: זאת אומרת שכל ילד שעבר את ועדת האפיון ונמצא זכאי – התהליך הושלם.

<רעיה לוי-גודמן: הוא פתח את שנת הלימודים תשע"ד עם מערך שירותים פדגוגיים - - -

עמרם מצנע: לוועדת הזכאות יש מספיק סמכויות כדי לקבוע את הסל, או שזו בירוקרטיה?

<רעיה לוי-גודמן: לא, זו לא בירוקרטיה בכלל.

<רעיה לוי-גודמן: הסל נקבע על סמך שאלון האפיון, ויוצא בסוף מספר, יוצא ואוצ'ר, יוצא צ'ק.

<רעיה לוי-גודמן: כתוב: יש לך כך וכך יחידות תמיכה.

<רעיה לוי-גודמן: אחרי שהילד קיבל זכאות, יושבים עם ההורים בתהליך הבחירה ואומרים להם: יש לו זכאות כזו וכזו; אם תלך לחינוך המיוחד, תקבל אחת, שתיים, שלוש; אם תלך לכיתת חינוך מיוחד, תקבל ארבע, חמש ושש; ואם תלך לשילוב, תקבל שבע, שמונה, תשע – הכול באותו תקציב.

<רעיה לוי-גודמן: אלו האפשרויות, עכשיו תבחר.

עיסאווי פריג': ילד שלא מופיע בטבלת הזכאות, גם לו צריך לפתוח את האפשרות להיות שם.

<רעיה לוי-גודמן: חוק החינוך המיוחד הוא חוק.

<רעיה לוי-גודמן: ועדות הזכאות הן ועדות סטטוטוריות.

<רעיה לוי-גודמן: מי שמגיע לוועדה ונמצאה לו זכאות, מקבל תקציב.

<רעיה לוי-גודמן: אבל מי שלא התחיל את התהליך או שלא נמצאה לו זכאות – לא יכול להיכנס.

עיסאווי פריג': אבל הצרכים שונים מילד לילד.

<רעיה לוי-גודמן: זה ברור שהצרכים שונים.

<רעיה לוי-גודמן: יש לנו 180,000 תלמידים שנתמכים מהחינוך המיוחד, וכל אחד מהם שונה.

<רעיה לוי-גודמן: כל ילד הוא אחד, יחיד ומיוחד.

<רעיה לוי-גודמן: האבחון הוא אישי, אישי לגמרי.

<רויטל לן כהן: לא, יש טבלה סגורה - - -

עמרם מצנע: את תקבלי את זכות הדיבור בהמשך.

עיסאווי פריג': מעניין אותי מה שרויטל אמרה לגבי הטבלה הסגורה.

עיסאווי פריג': אני רוצה להבין את הסוגיה הזאת.

<רעיה לוי-גודמן: אני לא יודעת מה זה טבלה סגורה - - -

<רויטל לן כהן: שיש רק שש לקויות - - -

עמרם מצנע: רויטל, סליחה.

<רעיה לוי-גודמן: אני לא יודעת מה זה טבלה סגורה.

<רעיה לוי-גודמן: אני אגיד שכל ילד שהופנה לוועדה נבחן באופן אישי, יש לו תקציב אישי, ונבנית לו תכנית לימודים אישית.

<רעיה לוי-גודמן: אין כאן טבלה סגורה, יש כאן עניין של מי עולה לוועדה.

<רעיה לוי-גודמן: הוא חייב להיות ילד עם לקות, לא ילד מתקשה סתם.

<רעיה לוי-גודמן: חשוב לי להגיד שיש מגמה של שינוי במשרד מאז כניסת השר האחרון: במקביל ליישום, יש השקעה תקציבית גדולה מאוד בילדים עם צרכים מיוחדים במערכת החינוך.

<רעיה לוי-גודמן: אנחנו בשעת חיוך.

<רעיה לוי-גודמן: יש תקצוב של תלמידים למשלחות לפולין; יש הנגשה של הטיולים השנתיים – מימון של הסעות מונגשות וליווי בטיולים; יש הארכה של יום הלימודים לאוכלוסיות עם מוגבלות שכלית-התפתחותית; ולילדים עם מוגבלות פיזית, יש סייעות בקיץ.

<רעיה לוי-גודמן: מדובר ביותר מ-100 מיליון שקלים שניתנו בחודשים האחרונים לחינוך המיוחד.

<רעיה לוי-גודמן: וזה לא עניין של מה בכך, זה הולך במקביל ליישום.

<רעיה לוי-גודמן: אנחנו משקיעים באמת הרבה עשייה, באהבה גדולה, ליישום דוח דורנר.

<רעיה לוי-גודמן: יחד עם זאת, חשוב להגיד שהמערכת עוד עובדת ועוד עושה הרבה מאוד דברים למען התלמידים, ואני מקווה שנמשיך ונצליח לעשות.

<קריאה: אבל עדיין לא מיישמים את כל חוק חינוך מיוחד.

<רעיה לוי-גודמן: אני רוצה להגיד לוועדה, ולהגיד לך, כבוד השופטת: אנחנו, בתוך ההווי של העבודה, וכבר יש לנו מושגים, יש דבר שנקרא "דורנרית".

<רעיה לוי-גודמן: זו שפה, טרמינולוגיה בתוך המערכת.

<רעיה לוי-גודמן: הצוותים מדברים במונחים של תקציב אישי, וגם ההורים מדברים כך.

<רעיה לוי-גודמן: אני רוצה לתת לכם ציטוטים של הורים: אנחנו מתלבטים האם לבחור במוכר או להעז וללכת עם החלום; יש כאלה ששמחים שהשילוב הוא בר-השגה ומלווה בתמיכה משמעותית; יש כאלה ששמחים על עצם האפשרות לבחור ולהחליט לבד; יש כאלה שאמרו "הקץ לשימוש בכספינו הפרטיים למימון שילוב ילדינו".

<רעיה לוי-גודמן: וגם הצוות מדבר "דורנרית": "מאפשר לשלב תלמידים בכיתה שלי בעזרת התקציב המותאם לצרכים של הילד"; "זה מוסרי ונכון, ויחד עם זאת מעלה חששות ומורכב"; "לדבר על תקציב אישי ועל רמת תפקוד ולא לפי לקות – זה צדק חברתי".

<רעיה לוי-גודמן: הכול זה ציטוטים מתוך צוותים חינוכיים.

<רעיה לוי-גודמן: יש לנו אתגרים בדרך, עוד לא סיימנו את העבודה.

<רעיה לוי-גודמן: אנחנו עובדים כל הזמן, עובדים בשמחה, ובמקצועיות – להערכתי – אבל יש לנו לא מעט אתגרים.

<רעיה לוי-גודמן: אנחנו נמצאים עכשיו לקראת סיום כלי האפיון לחטיבות הביניים, ובינואר הוא יוצא לפיילוט הראשון.

<רעיה לוי-גודמן: בנוסף: כלי אפיון לגני חובה במעבר לכיתה א' – שכפי שאמרתי, אין כאלה בעולם; כלי אפיון שמתאים לגילאי שלוש-ארבע, במעבר לגן חובה – שזה כלי אחר מאשר לאלה שעולים לכיתה א'; וכלי אפיון לחטיבה העליונה.

<רעיה לוי-גודמן: כמו כן, אנחנו נמצאים בראשיתה של בניית מודל תקציבי לשכבות הגיל הנוספות – חטיבות הביניים, גני ילדים וחטיבה עליונה.

<רעיה לוי-גודמן: בנוסף, אנחנו בונים את מערכות המחשוב של משרד החינוך – מתקן כיתה לתקן ותקצוב אישי של ילד, שזו מערכת מחשוב מאוד מורכבת.

<רעיה לוי-גודמן: ובנוסף, אנחנו כמובן עובדים על הנושא של הפיתוח המקצועי של השתלמויות להטמעת דוח דורנר במחוזות.

<רעיה לוי-גודמן: יש לי כמה תובנות לפני שאני מסיימת.

<רעיה לוי-גודמן: התובנה הכי משמעותית בעיניי היא שהמלצות ועדת דורנר ניתנות ליישום.

<רעיה לוי-גודמן: היישום מזמן שיפור משמעותי מאוד בדיאלוג בין ההורים לצוותי החינוך.

<רעיה לוי-גודמן: צוותים יושבים עם ההורים בתהליך הבחירה, ויש שיפור מאוד משמעותי.

<רעיה לוי-גודמן: ברור לנו לגמרי שיישום המלצות הדוח מחייב תוספת תקציב.

<רעיה לוי-גודמן: בתקציב שיש לנו היום, זה יהיה בלתי אפשרי.

<רעיה לוי-גודמן: תובנה נוספת ומשמעותית היא שצפוי גידול באוכלוסיית התלמידים עם הצרכים המיוחדים שישתלבו במערכת החינוך הרגילה, ואנחנו מברכים על כך.

<רעיה לוי-גודמן: כמו כן, צפוי גידול באוכלוסיית התלמידים הפונים בבקשה לתקציב אישי.

<רעיה לוי-גודמן: מהיישום בשלוש הרשויות בלבד אנחנו רואים ש-99 מתוך 700 כבר ביקשו תוספת של תקציב אישי.

<רעיה לוי-גודמן: פנינו לאן?

<רעיה לוי-גודמן: פנינו ליישום.

<רעיה לוי-גודמן: מאמצים רבים הושקעו על מנת להביא את מסקנות הוועדה לכדי יישום.

<רעיה לוי-גודמן: משרד החינוך עמד ביעדים שהציב לעצמו ושהתחייב אליהם בפני הוועדה בינואר 2012.

<רעיה לוי-גודמן: הוא עמד בלוח הזמנים שאליו התחייב.

<רעיה לוי-גודמן: יש לנו עוד עבודה רבה, אבל אנחנו ערוכים לקראת היישום, וההרחבה שלו תיקבע בקרוב מאוד.

<רעיה לוי-גודמן: תודה רבה.

עמרם מצנע: תודה רבה לרעיה.

עמרם מצנע: זו בהחלט הייתה סקירה מרתקת.

עמרם מצנע: מיכל, האם אני צריך להבין שמשרד החינוך עומד בפני החלטה פורמלית של אימוץ דוח ועדת דורנר?

עמרם מצנע: כי עד היום זה לא נעשה.

<מיכל כהן: אני חושבת שניתנה החלטה לאמץ את דוח דורנר, אבל אופן היישום – שתלוי בעוד אי-אילו גורמים – בימים אלה נשקל כיצד לעשותו.

<מיכל כהן: אנחנו יודעים שאנחנו נרחיב, אבל קצב ההרחבה, קצב היישום, קצב הגדילה, יהיו בהתאם לתקציב ובהתאם לדברים נוספים שאנחנו שוקדים עליהם.

<מיכל כהן: אני חושבת שבימים הקרובים, אם לא בחודש הקרוב, אנחנו נידרש להחלטה מה לעשות בתשע"ה ומה נעשה אחר כך.

<מיכל כהן: אנחנו מדברים על יישום שהוא ארוך, אבל הוא כבר החל.

<מיכל כהן: הוא החל בפריצה של תשע"ד, ואני מקווה שאנחנו נעשה את זה גדול יותר כשנסיים.

<מיכל כהן: ..

<מיכל כהן: כפי שראיתם, רק ב-2017 אנחנו מסיימים את כל כלֵי האפיון.

<מיכל כהן: זאת אומרת שצריך לקחת בחשבון שבכל שנה שאנחנו מכניסים עוד שכבה.

<מיכל כהן: זה ייקח זמן, אבל כבר היום זה במצב של התקדמות, שתוכתב, בין השאר, על ידי התקציב.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: השופטת דורנר, בבקשה.

<דליה דורנר: כמובן שאני מברכת על ההתקדמות והדברים ששמעתי.

<דליה דורנר: אני מצטערת שהדברים נמשכו הרבה שנים, מפני שהמשמעות היא שיש ילדים שלא נהנו מכל הדברים הטובים שהמלצנו עליהם.

<דליה דורנר: ואני עוד יודעת – מפניות אליי שלא יכולתי לעשות איתן דבר – שכאשר הורה אינדיבידואל פנה עם הבעיות שלו לבית המשפט, אז אמרו לו: תלך הביתה, יש ועדת דורנר שמטפלת בזה.

<דליה דורנר: ומדובר על 2009, כאשר היום אנחנו עוד מעט ב-2014.

<דליה דורנר: זה קשה להורים וקשה לילדים.

<דליה דורנר: אבל כמובן שאני מברכת על כך.

<דליה דורנר: אני הכרתי את שר החינוך, את שי, ב"הכול חינוך", ואני יודעת שיש לו גישה מיוחדת מאוד לחינוך המיוחד, וכאשר בירכתי אותו על מינויו, הוא הבטיח לי שהוא יטפל בזה, וזה דבר שמעודד אותי.

<דליה דורנר: וגם יושבים פה אנשים שעוסקים בזה והנושא הזה הוא בחייהם.

<דליה דורנר: אז צריך לראות גם את חצי הכוס המלאה.

<דליה דורנר: להיות אופטימיים.

<דליה דורנר: עכשיו אני רוצה לומר דברים לגבי הדוח.

<דליה דורנר: אני נכנסתי לנושא הזה כשופטת, בפסק דין "יתד", כאשר משרד החינוך הודיע, באמצעות היועצת המשפטית, שהוא לא מחויב בכלל לתקצב שילוב.

<דליה דורנר: הוא אמר: "אם יהיה לי כסף אני אתן, אבל לא כתוב בחוק חינוך חובה שאנחנו צריכים לתקצב חינוך מיוחד.

<דליה דורנר: אין לי כסף לזה.

<דליה דורנר: שלום".

<דליה דורנר: ואז ניתן פסק דין שאני שמחה בו, פסק הדין של "יתד".

<דליה דורנר: ואז הכנסת חוקקה את הפרק של חוק חינוך משולב.

<דליה דורנר: אבל אין ילדים משולבים – יש ילד בעל צרכים מיוחדים, והוא יכול להיות פה ויכול להיות שם.

<דליה דורנר: לכן זה לא היה נכון לעשות זאת בפרק נפרד.

<דליה דורנר: ואז פנו עוד פעם לבית המשפט העליון, פנתה אימא בשם מרציאנו, על כך שפשוט לא מקיימים, לא את פסק הדין ולא את החוק.

<דליה דורנר: ואז משרד החינוך אמר שבלי 125 מיליון הוא לא יכול להתחיל, אז אנחנו נתנו צו להוציא את הכסף.

<דליה דורנר: ואז הכנסת התכנסה ומחתה על פסק הדין, שמתערב לה בתקציב.

<דליה דורנר: אבל זה הכול היסטוריה, היום המצב השתנה.

<דליה דורנר: מבחינת ההמלצה שלנו, ההמלצות לא היו מופנות לילדים שמקבלים דרך התוספת הסטטיסטית איזושהי עזרה.

<דליה דורנר: לא על כך חשבנו.

<דליה דורנר: אמרו לנו שיש תקציב של 10% לילדים דיסלקטים, שצריכים עוד חצי שעה אולי כדי לכתוב את המבחן, כי יש להם קצת הפרעות קשב.

<דליה דורנר: אבל הנכויות המורכות, הילדים בעלי הצרכים המיוחדים, האוטיסטים, המפגרים, תסמונת-דאון, חירשים, עיוורים, חולים במחלות קשות וכמובן ילדים בעלי הפרעות התנהגות קשה – לזה המקום.

<דליה דורנר: עכשיו אני רוצה להעיר כמה הערות כדי שיבינו מה קרה.

<דליה דורנר: קודם כול, ממה שאני שומעת היום אני ממש מתעודדת.

<דליה דורנר: אני נפגשתי עם מורים שלגמרי התמרמרו על כך שמאפשרים להורים לבחור.

<דליה דורנר: אמרו: מה זה "ההורים יבחרו"?

<דליה דורנר: אמרתי: תראו, העולם השתנה, אפילו לגבי רופא – יש חוק הזכויות החולה.

<דליה דורנר: .. רופא זה דבר אחר, אבל אנחנו המומחים בדבר הזה.

<דליה דורנר: אגב, אנחנו בהמלצותינו הלכנו אחרי הניסיון במדינות OECD.

<דליה דורנר: הגיע מומחה, שכמובן היה צריך לעשות התאמות מאוד חשובות, שנעשו.

<דליה דורנר: גם שם יש תקציב שהולך אחרי הילד וגם בחירת ההורים.

<דליה דורנר: אגב, כאשר הילד גדל גם שואלים את פיו.

<דליה דורנר: הילד יודע.

<דליה דורנר: אבא ואימא יודעים הכי טוב, ואחר כך הילד.

<דליה דורנר: הערכתי הייתה – ואמרתי את זה – שלא יהיה שינוי גדול, אבל להורים תהיה הרגשה שהם בחרו.

<דליה דורנר: ואכן הסתבר... ואנחנו המלצנו על פיילוט, והמדען היה צריך לטפל בזה כדי לעשות התאמות.

<דליה דורנר: עכשיו אני פונה דווקא אליך, כחבר כנסת.

<דליה דורנר: הכול טוב ויפה, אבל צריך לתקן את החוק.

<דליה דורנר: כי כל הדברים האלה לא מתלבשים בדיוק לפי המצב החוקי הקיים.

<דליה דורנר: יותר מזאת: יש לנו בדוח הוועדה הצעת חוק, שהיא כמובן חוקתית – אני רואה את הזכות של הילד כזכות של כבוד האדם, שוויון וחירות וכל מה שאתה צריך.

<דליה דורנר: ..

<דליה דורנר: זה כתוב בפתח הוועדה.

<דליה דורנר: והבנתי, ממה ששמעתי, ששרים – לא הנוכחי – פוחדים מחוקים.

<דליה דורנר: מה זה "ילכו לבג"ץ"?

<דליה דורנר: בג"ץ זה פתולוגיה, זה סימן שזה לא פועל בצורה נכונה.

<דליה דורנר: אבל פשוט יש טעות קונספטואלית: כשהעסק לא פועל – אז באים לבית המשפט.

<דליה דורנר: כשמשרד החינוך לא רוצה לתקצב ילדים שצריכים שירותים מיוחדים – אז באים לבית המשפט.

<דליה דורנר: אבל משרד החינוך היה צריך לתקצב מלכתחילה.

<דליה דורנר: ואם לא יקיימו – אז ילכו לבג"ץ, או לבית משפט מנהלי.

<דליה דורנר: אבל אני חושבת שאי אפשר יהיה לקיים את כל ההמלצות בלי קבלת החוק.

<דליה דורנר: יש הצעת חוק, הכנסת תבדוק ותראה, ואני מאוד ממליצה.

<דליה דורנר: אני שומעת ממךְ שהעניין כבר הופנם פנימה.

<דליה דורנר: הייתה התנגדות חריפה, ואני דיברתי עם ההורים.

<דליה דורנר: ויש עוד בעיה שצריך להתגבר עליה מבחינה ציבורית: ההורים של ילדים שאינם סובלים מלקויות – הייתה איזה התנגדות.

<דליה דורנר: מה פתאום יפילו עליהם.

<דליה דורנר: ..

<דליה דורנר: אבל הם טועים לגמרי.

<דליה דורנר: אני נפגשתי עם בתי ספר שיש בהם ילדים משולבים.

<דליה דורנר: זה רק הוסיף לילד הרגיל.

<דליה דורנר: הילד האחר – זה מקדם אותו.

<דליה דורנר: זה עושה אותו אדם יותר טוב, אדם שמכיר באחר ויודע לעזור.

<דליה דורנר: גם הוא נהנה מזה.

<דליה דורנר: זה דבר שצריך לעשות בבתי ספר.

<דליה דורנר: אגב, המלצנו על מתן הכשרה במסגרת סמינרים למורים איך לטפל בילדים בעלי צרכים מיוחדים.

<דליה דורנר: ואני מקווה שבפעם הבאה שתזמנו אותי תגידו שהעניין נגמר.

עמרם מצנע: אנחנו בהחלט חותמים על זה.

עמרם מצנע: אנחנו מתחילים עם הדוברים.

עמרם מצנע: נרשמו שתי מנהלות בתי ספר מחולון, יעל אסף ורותי קרן.

עמרם מצנע: בבקשה.

עמרם מצנע: אני מבקש מהדוברים לתמצת ולא לחזור על דברים קודמים.

משולם נהרי: יש לי שאלה: מה התקציב הנדרש כדי ליישם את חוק חינוך מיוחד במלואו?

עמרם מצנע: שילוב.

משולם נהרי: לא, חוק חינוך מיוחד.

עמרם מצנע: רעיה, את יכולה לנקוב במספר?

עמרם מצנע: מיליארד?

עמרם מצנע: אני שמעתי כמה מספרים?

<רעיה לוי-גודמן: יושב פה איש של מינהלת כלכלה ותקציבים - - -

<קריאות: - - -

<מיכל כהן: אין לנו הערכה כרגע לשלוף מהמותן.

עמרם מצנע: אני שמעתי כמה מספרים.

עמרם מצנע: אחד מדבר על 900 מיליון, ויש כאלה שעוברים את המיליארד.

משולם נהרי: אני רק רוצה לומר - - -

עמרם מצנע: אבל אתה רצית רק לשאול.

עמרם מצנע: תן קודם למנהלות, אני אתן לך לדבר.

משולם נהרי: לא, אני כבר סיימתי.

משולם נהרי: אני רק רוצה לומר שברגע שאנחנו נדע מה המספר של החסר התקציבי – שהוא גבוה מאוד – נבין כמה ילדים שבאמת זכאים, לא מצליחים להגיע לחינוך המיוחד.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: יעל אסף, בבקשה.

<יעל אסף: שמי יעל אסף, אני מנהלת בית ספר "ניב" בחולון, שמונה 520 ילדים ויש בו ארבע כיתות חינוך מיוחד: שתי כיתות לילדים עם לקות שלPDD ושתי כיתות לילדים עם בעיות רגשיות מורכבות.

<יעל אסף: בבית הספר יש תשעה ילדים עם לקויות מורכבות שמשולבים בכיתות הרגילות.

<יעל אסף: זה בית ספר שאני מאוד גאה לנהל אותו.

<יעל אסף: אני מנהלת את בית הספר שמונה שנים, ולפני כן הייתי במגזר של החינוך המיוחד: חינכתי כיתות של החינוך המיוחד והייתי מדריכה בחינוך המיוחד.

<יעל אסף: ואני גם אחות לאמיר, אחי הבוגר, שיש לו פיגור קל.

<יעל אסף: אני אומרת את הדברים האלה כי אני חושבת שזה צובע את ההסתכלות שלי על הנושא.

<יעל אסף: אני מברכת, גם בשם רותי, אני חושבת, על דוח דורנר.

<יעל אסף: אני חושבת שהוא משקף גישה חברתית-ערכית ששיווענו לה.

<יעל אסף: אנחנו כאן גם כדי לומר תודה, אבל גם כדי להאיר כמה דברים שצריך לשים לב אליהם, כדי שלא ניפול בסוף למערבולת שתקים את הגולם על יוצרו.

<יעל אסף: אני רוצה לדבר על ההסתכלות דרך פריזמה של החינוך הרגיל.

<יעל אסף: אני חושבת שבסופו של עניין צריך תמיד להסתכל על "משתמש הקצה", על הילדים, גם על הילדים בעלי הצרכים המיוחדים אבל גם על הילדים בחינוך הרגיל.

<יעל אסף: צריך להסתכל על כל הילדים.

<יעל אסף: אני מאוד מסכימה עם כך שילד עם צרכים מיוחדים שנמצא בחברה רגילה משביח את החברה הרגילה, עוד הרבה לפני שהוא מורווח מהעניין הזה – אני רואה את זה חדשות לבקרים אצלי בבית הספר.

<יעל אסף: אבל, כדי שמורה תהיה מסוגלת להעניק את השירות שהיא אמורה לתת, צריך לחשוב על מה היא צריכה, כולל מספר התלמידים בכיתה.

<יעל אסף: אני מזמינה אתכם לבית הספר כדי לראות את הרצון העז של המורים, ואני יכולה לומר שזה ככה בכל מערכת החינוך בחולון, כולל הרשות.

<יעל אסף: אבל זה עומד מול חוסר האונים שבלעמוד מול 37 או 40 ילדים.

עמרם מצנע: יש אצלך כיתות של 40 ילדים?

<יעל אסף: יש לי כיתות גם של 40 ילדים, כן.

<יעל אסף: והרצון המאוד גדול של מורה לתת מענה, מורה שלא ממש הוכשרה, כי היא לא מורה לחינוך מיוחד וגם לא תהיה כזאת – זה מאוד קשה.

<יעל אסף: וצריך לשים לב לזה.

<יעל אסף: מורה כזאת שמשלבת ילד עם לקויות מורכבות, אמורה לקבל – ואצלנו היא מקבלת – הנחיה ממומחית תחום מטעם החינוך המיוחד ומהמתי"א.

<יעל אסף: זה אומר שאני צריכה לפנות לזה זמן להדרכה.

<יעל אסף: בתוך המערך של "אופק חדש" – כשיש לנו גם את שעות השהייה, שמנוצלות עד תום – אם אנחנו אומרים למורה "תכילי ילד מורכב" והיא אומרת "חפצה אני לעשות את זה" – זה דבר שצריך לפנות לו זמן.

<יעל אסף: אני עכשיו מוציאה אותה משיעור כדי שהיא תקבל הדרכה של מומחית תחום, ואני לוקחת בעבור זה מילוי מקום, דבר שהוא אפילו כמעט לא חוקי.

<יעל אסף: לכן צריך לחשוב גם על הדברים האלה.

<יעל אסף: הן לא תוכלנה להמשיך לעשות את זה בלי הליווי הזה.

<יעל אסף: הליווי הזה הוא משמעותי.

<יעל אסף: אני, בוגרת חינוך מיוחד בהכשרתי, מומחית לחינוך מיוחד, לא יכולה לתת להן את הסיוע הזה, כי אני אמורה לנהל את בית הספר.

<יעל אסף: אז זה משהו שצריך מאוד לחשוב עליו.

<יעל אסף: אני רוצה לומר עוד משהו שקרה בפועל בעניין התקציב.

<יעל אסף: ארבע הכיתות של החינוך המיוחד... סליחה, החינוך הרגיל.

<יעל אסף: כשילד הגיע עם הוואוצ'ר, שאנחנו קוראים לו "סל דורנר", אנחנו נדרשנו לדבר עם ההורים ולהסביר להם מה הם יכולים לעשות עם הסל הזה, כאשר יש עלויות לכיתה – יש עלויות לכיתות חינוך מיוחד ויש עלות לכיתה רגילה.

<יעל אסף: קרה מצב שילד הגיע מהחינוך המיוחד, שולב בחינוך הרגיל, ולא נמצא בוועדת הזכאות שהוא זכאי לקבל סל דורנר.

<יעל אסף: ..

<יעל אסף: הגיע למערכת הרגילה, בכיתה רגילה, אחרי שהוא היה ארבע שנים בחינוך המיוחד, והוא זכאי לקבל את המקסימום בסל השילוב, שזה שלוש או ארבע שעות.

<יעל אסף: זה היה מאוד קשה.

<יעל אסף: ואם היו מוצאים אותו זכאי והיו פותחים את הוואוצ'ר, יכול להיות שהוא בעצם היה זכאי ליותר שעות.

<יעל אסף: אז צריך לשים לב גם לדברים האלה.

<יעל אסף: והדבר הנוסף הוא שאין לנו, המנהלים, שום גמישות לעשות משהו עם הסל מרגע שהוא נקבע.

<יעל אסף: אם הגיע אליי, לחינוך הרגיל, ילד עם לקות מורכבת מאוד, הגיע מבית ספר אחר על סמך שאלון שבית ספר אחר הזין, ואצלי אני רואה שיש לו תפקוד שונה – אני לא יכולה לעשות שום דבר, אני לא יכולה לנייד את השעות האלה לשום דבר אחר.

<דליה דורנר: סליחה, אבל לפי ההמלצה יש בדיקה אחרי שנה.

<יעל אסף: אני מדברת על השנה הנוכחית.

<יעל אסף: נתקלתי בזה השנה עם הילדים שמשולבים אצלי.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: רותי, בבקשה.

<רותי קרן: שמי רותי קרן, מנהלת בית ספר "אריאל שרון" בחולון.

<רותי קרן: בעברי ניהלתי את המחלקה לטיפול בפרט בחולון, שימשתי יו"ר ועדת השמה שש שנים, פתחתי את כיתות ה-PDD הראשונות בחולון, לפני כ-15 שנה.

<רותי קרן: כך שפנינו לשילוב, כפי שיעל אמרה.

<רותי קרן: כמו שאמרה כבוד השופטת דורנר, הרווחים של הילדים בחינוך הרגיל כשיש ילדים חינוך מיוחד בבית הספר הם עצומים.

<רותי קרן: זה פשוט תענוג לראות את הנתינה של הילדים הרגילים – איך הם לומדים לתת, לכבד ולקבל את האחר.

<רותי קרן: אנחנו באמת בעד.

<רותי קרן: אבל המכשולים בפני המנהלים בדרך הם מאוד קשים.

<רותי קרן: אני אמשיך את הנושא של החינוך הרגיל.

<רותי קרן: הגיעו אליי ילדים שלמדו שנה שעברה בכיתה מיוחדת.

<רותי קרן: הם קיבלו זכאות.

<רותי קרן: הזכאות שלהם הייתה לדוגמה 4.5 נקודות.

<רותי קרן: הם צריכים לתת 1.8 לתקצוב של הכיתה עצמה, וזו בעיה בפני עצמה, כי נשאר להם 2.8 בערך או אולי קצת יותר לפעמים.

<רותי קרן: זה אומר שיש להם שעת טיפול רגשי ובערך שעתיים של הוראה מתקנת – וזה לילד ששנה שעברה למד עם עשרה ילדים וסייעת.

<רותי קרן: פתאום הוא בכיתה של 38 ילדים.

<רותי קרן: זאת אומרת, אין מספיק מענה לילדים האלה, במיוחד לילדים עם לקויות למידה.

<רותי קרן: אין מספיק מענה ותמיכה כשלומדים מדעים ואנגלית וחשבון ועברית.

<רותי קרן: רוב התמיכה לילדים היא בשפה.

<רותי קרן: כמנהלת בית ספר שרוצה לתת מענה לילדים ברוב התחומים שהם לומדים, אני מוצאת את עצמי אומרת "אוקיי, יש לי ארבע שעות, אז מה קודם?

<רותי קרן: שפה".

<רותי קרן: ואז הוא מקבל את רוב המענה בשפה.

<קריאה: אנחנו נכנסים למיקרו.

<קריאה: הדיון פה הוא הרבה יותר... מה זה?

עמרם מצנע: חברים, תסלחו לי.

<רותי קרן: אצלי בבית הספר יש שלוש כיתות של חינוך מיוחד, ואחת מהן היא כיתה ה', שהיא כולה תוצרת של דורנר.

<רותי קרן: כיתה רגשית.

<רותי קרן: השנה הגיעה ילדה חדשה לכיתה עם תקציב של 4.5.

<רותי קרן: ילדה עם קשיים רגשיים משמעותיים.

<רותי קרן: בתוך השאלון עלו קשיים רגשיים, אך כנראה לא קשיים התנהגותיים נוספים או נכות כלשהי, כך שהניקוד שלה היה נמוך.

<רותי קרן: המורה בכיתה שווה 9.2 בכיתה רגשית - - -

עמרם מצנע: תודה, אני מבין את הבעיה העקרונית, אבל אי אפשר להיכנס כרגע לתקנים של השעות.

עמרם מצנע: אתן בטח לא מייצגות, כי שתיכן עם ניסיון בחינוך מיוחד.

עמרם מצנע: מעניין לשמוע מה קורה בבית ספר שבו למנהלת אין ניסיון כזה והיא נחשפת ומתחילה להתמודד עם הבעיות האלה בלי ניסיון.

עמרם מצנע: נועה ביתן, מ"אקים ישראל", בבקשה.

עיסאווי פריג': אני מעוניין לשמוע הורים, לא רק את הצד המנהלי.

עמרם מצנע: נועה, בבקשה.

<נועה ביתן: אני רוצה להעלות שלוש נקודות.

<נועה ביתן: הראשונה קשורה יותר למינוח: שמתי לב שלכל אורך הדיון השתמשתם במונח "פיגור שכלי".

<נועה ביתן: המונח הזה שונה באופן רשמי לפני כשנה במשרד הרווחה.

<נועה ביתן: היום המונח הרשמי הוא "מוגבלות שכלית-התפתחותית".

<נועה ביתן: אני מבקשת להקפיד על כך.

<נועה ביתן: הסוגיה השנייה היא הבעיה שיש עם המוגבלות השכלית הקלה, שכמו שראינו בנתונים, הייתה ירידה משמעותית באחוזי השילוב שלה בשנים האחרונות.

<נועה ביתן: אני מאוד שמחה, רעיה, שיש נכונות לשתף פעולה ולעבוד על הנושא הזה.

<נועה ביתן: זה נובע, בין היתר, מזה שילדים עם מוגבלות שכלית קלה לא נכללים בתוך קבוצת הלקויות המורכבות.

<נועה ביתן: וזה משהו שצריך לשנות אותו, כי מדובר בקבוצה לא כל כך גדולה, כ-2,500 ילדים, שהצרכים שלהם הם כן מורכבים, ואם לא ייתנו להם את הצרכים המותאמים להם, הם לא יוכלו להיכנס לשילוב, וכל הזמן יישארו בפיגור.

<נועה ביתן: הנקודה השלישית זה כל הנושא של הטמעת עמדות בקרב ילדי החינוך הרגיל, שזו סוגיה שהיא מאוד חשובה, ולדעתי היא גם קשורה לזכות הבחירה של ההורים.

<נועה ביתן: היום כשההורים באים לבחור הם מאוד חוששים מהסטיגמה ומאיך שהילדים יתנהגו איתם, וזה משפיע על ההורים לבחור דווקא בחינוך המיוחד ולא בחינוך הרגיל.

<נועה ביתן: לדעתנו זה משהו שמשרד החינוך צריך לקחת על עצמו – לעשות איזושהי תכנית מערכתית בכל מערכת החינוך הרגילה.

<נועה ביתן: אנחנו גם הצענו שתהיה חובה בחוזרי מנכ"ל למפגשים סדירים בין בתי ספר לחינוך רגיל לבתי ספר לחינוך מיוחד, וככה הקשר הבין-אישי הזה יוכל לפוגג את העמדות השליליות.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: חבר הכנסת יעקב אשר.

יעקב אשר: תודה.

יעקב אשר: קודם כול, אני מברך על הדוח הזה ועל התחלת היישום שלו, ואני מקווה שבאמת ימשיכו ליישם אותו.

יעקב אשר: יש בדוח שני חלקים, ואחד מהם זה מעורבות הורים, שזה קונפליקט בוועדות כאלה ואחרות, ועדות השמה כאלה ואחרות.

יעקב אשר: לכן אני חושב שהבחירה של ההורים היא דבר נכון, בכפוף כמובן לבדיקה המקצועית.

יעקב אשר: אני מברך על זה.

יעקב אשר: הדבר הכי חשוב הוא התקציב שהולך עם הילד, שזה בעצם מעלה באופן מעשי את הטיפול של המדינה באותם ילדים.

יעקב אשר: יש לי שאלה: הזכאות להסעה יורדת אם ילד משתלב בכיתה רגילה?

<קריאות: לא.

יעקב אשר: כי את הזכויות של אותם דברים מסביב, הדברים הטכניים שמגיעים לילד – אסור שהוא יאבד אותן ברגע שהוא נכלל כביכול בכיתה הרגילה.

יעקב אשר: יש לי הערה קטנה לגבי מה שרעיה אמרה על הגידול במספר הילדים בחינוך המיוחד.

יעקב אשר: אמרת שחלק מזה זה אבחון מקצועי יותר.

יעקב אשר: לפעמים זה יכול להיות הפוך, כלומר, לפעמים דווקא אבחון מקצועי יותר יכול להוריד את כמות הגידול, וצריך לבדוק למה זה.

יעקב אשר: אני חושב שזרוע מאוד חשובה זה האפיון בגני הילדים.

יעקב אשר: אני חושב, וכל אחד יכול להבין את זה לבד, שגני הילדים זה כור ההיתוך הראשוני של אותם ילדים שבאים עם הבעיות שלהם, מכל סוג שהוא, כולל בעיות התפתחותיות קשות יותר.

יעקב אשר: גני הילדים, ואני ראיתי את זה כששימשתי כראש עיר – ככל שטיפלנו יותר ונתנו דגש בגני הילדים, כך נפתחו פחות כיתות של חינוך מיוחד בשלבים של היסודי.

יעקב אשר: לכן הזרוע הזאת היא השלמה חשובה מאוד.

יעקב אשר: כי בסופו של דבר אין לנו עניין שמספר הילדים יגדל, אלא ההפך – שניתן את הטיפול הממוקד במי שצריך, בלי לפספס בדרך כאלה שנצטרך אחר כך לטפל בהם.

יעקב אשר: כמובן שהכלי של מדידה הוא נורא חשוב.

יעקב אשר: זה רק שנה של הפיילוט, ככה שלבוא היום ולשאול הרבה שאלות – אי אפשר.

יעקב אשר: אבל צריך להעמיד במבחן את בחירת ההורים, לראות האם זה יצליח או לא.

יעקב אשר: אני מאמין שיעשו את זה.

יעקב אשר: יש לי שאלה נוספת: מה קורה לאותם ילדים שצריכים טיפול פרטני, ילדים שנמצאים בתוך הכיתה, משולבים באופן מלא על פי ההמלצות הללו, אבל יש דברים, אולי פרא-רפואיים, שבגללם צריך להוציא את הילד מהכיתה?

יעקב אשר: מה ההשפעה?

יעקב אשר: האם נבחן מתי לעשות את זה, בזמן הלימודים הרגיל או בצורה אחרת?

יעקב אשר: והאם זה פוגע איזושהי פגיעה תדמיתית בילד?

יעקב אשר: כי יושבת כיתה, ופתאום ילד יוצא החוצה באופן קבוע למשהו פרטני.

יעקב אשר: האם זה פוגע והאם יש לזה פתרונות?

יעקב אשר: אני רק שואל.

יעקב אשר: כמובן צריכים להיות מאוד זהירים שהתקציב שמגיע עם הילד לא יתערבב בתוך תקציב בית הספר בכלל.

יעקב אשר: יש גם בעיות, כמו שאמרה המנהלת קודם, של חוסר תקציב.

יעקב אשר: אבל בנושא של ניוד תקציבי, צריך להיות מאוד זהיר ומאוד חכם עם זה.

יעקב אשר: זה גם מאוד תלוי במנהלת שדעתה נתונה לחינוך המיוחד.

יעקב אשר: אני אומר מניסיון שיש מנהלים שיותר מעניין אותם בית הספר מבחינת ההישגים והדברים האלה, ופחות הדברים האלה.

יעקב אשר: לכן אני גם מציע שכמו שיש לנו סרגלי מדידה למצוינות, למשל בגרויות או מבחנים אחרים, שיהיה סרגל מדידה לבתי ספר שיראה אילו מנהלות בתי ספר נותנות דגש על אותם ילדים מתקשים וילדים בעלי לקויות כאלה ואחרות.

יעקב אשר: דבר אחרון.

יעקב אשר: מהיותי איש חרדי, אני הייתי חושב שבפיילוט הזה יהיה גם פיילוט לציבור החרדי והערבי, כדי שנלמד את זה ביחד.

יעקב אשר: כי אני מאמין שיבוא יום וזה ייושם על כל מדינת ישראל.

יעקב אשר: אמנם זה תלוי הרבה בתקציב, אבל את הבדיקה וההיתכנות צריך לעשות כבר היום.

יעקב אשר: תודה רבה.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: גברת שרה וינרב, בבקשה.

<שרה וינרב: לי יש זכות לא להיות אשת חינוך אלא הורה לילד עם עיכוב שכלי-התפתחותי.

<שרה וינרב: אני שייכת לקבוצת הורים שמקימה בתשע"ה תיכון שבו יהיו... יש שם קבוצה של 50 הורים, ומתוכם שבעה ילדים בעלי צרכים מיוחדים.

<שרה וינרב: אנחנו מקימים בית ספר תיכון בגוש עציון, בהמשך לבית ספר יסודי שאני קוראת לו "גן עדן" שבו הילדים לומדים מכיתה א' ועד ח' בתכנית משלבת לגמרי, מהיום הראשון ועד היום האחרון.

<שרה וינרב: כל הבעיות ששמעתי כאן – ואני מורה בעברי, אז מותר לי עכשיו להגיד את כל האמירות – הן תלויות מורה, תלויות רצון הילדים, תלויות ברצון ההורים ששולחים.

<שרה וינרב: אני חייבת להגיד לכם שבית הספר הזה שינה עמדות בקרב כל גוש עציון, וגם בארץ לדעתי.

<שרה וינרב: אני גאה להיות חלק מהשותפות.

עמרם מצנע: זה בית ספר מוכר?

<שרה וינרב: מוכר ורשמי.

<שרה וינרב: הוא עכשיו במעמד של בית ספר ניסויי - - -

עמרם מצנע: ניסויי בתחום השילוב?

<שרה וינרב: כן.

<שרה וינרב: שמו הוא בית ספר "ראשית", ואני מזמינה את מי שלא היה שיבוא.

<שרה וינרב: זה פשוט מדהים.

<שרה וינרב: לי יש ילדה רגילה, והיא גדלה באווירה אחרת, באווירה לא מתנשאת.

<שרה וינרב: "אם הילד עם העיכוב ההתפתחותי מעצבן אותי, אני מתעצבן עליו, ואם הוא טוב אליי הוא טוב אליי".

<שרה וינרב: ומערכת היחסים היא מדהימה.

<שרה וינרב: כשהילדים האלה היו לקראת כיתה ז' הם אמרו: רגע, עד עכשיו זה היה מצוין, אז למה פתאום אני צריך לעשות את השינוי הזה?

<שרה וינרב: למה אני צריך פתאום להיות בלי הילד שמאתגר אותי ועוזר לי וכולי?

<שרה וינרב: אז אנחנו מקימים בתשע"ה תיכון.

<שרה וינרב: אמרו לנו שאנחנו צריכים להקים שני מוסדות – לחינוך מיוחד ורגיל.

<שרה וינרב: אבל אנחנו מנסים להימנע מזה.

<שרה וינרב: הרי מה החידוש הגדול?

<שרה וינרב: אנחנו רוצים שהמחנך של התיכון ישכב על הגדר בשביל כל הילדים, כולל הילדים עם הצרכים המיוחדים.

<שרה וינרב: יש כאן רצון של המערכת ושל המועצה, יש לנו פרויקטור שמתוקצב על ידי תורמים להקים את בית הספר, ויש לנו ילדים.

<שרה וינרב: אבל המכשלה הגדולה היא הבירוקרטיה.

<רעיה לוי-גודמן: יש לי סיור בגוש עציון עוד שבועיים, גם בעניין הזה.

<רעיה לוי-גודמן: אני בגוש עוד שבועיים, ולא יהיה צריך להקים שניים מופרדים – יימצא לזה פתרון.

<שרה וינרב: אז כבר היה שווה לבוא עד הכנסת.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: יעל וייס-ריינד, מנכ"לית "אופק לילדינו", בבקשה.

<יעל וייס-ריינד: "אופק לילדינו" זו עמותה ארצית של הורים לילדים עם עיוורון ולקויות ראייה.

<יעל וייס-ריינד: אני קודם כול רוצה לברך על זה שהפיילוט יצא לדרך וקיבל נפח בשנה האחרונה.

<יעל וייס-ריינד: אני גם מברכת על כך שבינואר יושלם הכלי של האפיון של ילדים בני 4-3 - - -

<רעיה לוי-גודמן: חטיבת ביניים.

<יעל וייס-ריינד: חטיבת ביניים, סליחה.

<יעל וייס-ריינד: אני אומרת את זה כי אני רוצה לחלוק אתכם: אתמול הייתי במרכז לעיוור, והיה שם מפגש עם ראש השירות לעיוור.

<יעל וייס-ריינד: היו שם אנשים רבים עם עיוורון ולקויות ראייה, והיה דו-שיח.

<יעל וייס-ריינד: ואחת הבעיות המרכזיות שעלתה בשיחה היה נושא התעסוקה.

<יעל וייס-ריינד: תעסוק ושילוב של אנשים בוגרים בחברה.

<יעל וייס-ריינד: ואני מסתכלת על הילדים שלנו ואומרת לעצמי: בקצב הזה, האם אנחנו לא מפספסים פה עוד דור?

<יעל וייס-ריינד: ילדים שבעוד חמש-שש שנים עוד לא יהיו להם הכלים לפעול בחברה הכללית, בחברה ישראלית; ילדים שיהיה להם חוסר ביטחון בהתמודדות עם יציאה מעבר למסגרת המוכרת שהם מכירים; ילדים ש...

<יעל וייס-ריינד: צריך להיאבק על זה שטכנולוגיות מתקדמות.

<יעל וייס-ריינד: .. ואנחנו מדינה מפותחת, הטכנולוגיות קיימות בה, אבל אנחנו לא מסוגלים להנגיש טכנולוגיות מגילאים צעירים.

<יעל וייס-ריינד: הרי כל מי שמכיר ילדים יודע שבגיל שנתיים-שלוש הם כבר משחקים בפלאפונים.

<יעל וייס-ריינד: ואני מסתכלת על האנשים שהיו במפגש הזה, אנשים בני 30, 40, 50 ואפילו 60.

<יעל וייס-ריינד: הם עובדים במפעלים מוגנים, עושים עבודות שהם הרבה מתחת ליכולות שלהם ולכישורים שלהם, בגלל שזה דור שפוספס.

<יעל וייס-ריינד: ולכן אני יצאת פה בקריאה לגבי הדחיפות של הנושא.

<יעל וייס-ריינד: יש פה מסר חינוכי ומסר ערכי: אנחנו כחברה, לא רק שאנחנו צריכים להכיל את האנשים האלה – אנחנו מרוויחים מהנוכחות שלהם.

<יעל וייס-ריינד: יש שם אנשים עם כישרונות בלתי רגילים, ואנחנו כחברה מפספסים.

<יעל וייס-ריינד: לכן אני חושבת שצריך להאיץ את הקצב.

<יעל וייס-ריינד: אני באמת מברכת על ההתקדמות שנעשתה, אבל אני יוצאת פה בקריאה להאיץ את הקצב.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: מר מוסא מריסאת, אב לשלושה ילדים נכים, בבקשה.

<מוסא מריסאת: שלום לכולם.

<מוסא מריסאת: אני לא באתי מתחום החינוך, אני רופא במקצועי, רופא לטיפול נמרץ ילדים, והתמזל מזלי שנולדו לי שלושה ילדים עם פיגור קשה.

<מוסא מריסאת: הם מונשמים, עם האכלה דרך הבטן.

<מוסא מריסאת: היתרון שלי שאני רופא, אז אני מטפל בהם בבית.

<מוסא מריסאת: אבל אני באתי לדיון לא בגלל השילוב, כי אני לא מבין מה זה שילוב וגם המצב של הילדים שלי הוא לא מצב של שילוב.

<מוסא מריסאת: אבל יש שתי בעיות מאוד חשובות - - -

עמרם מצנע: מה גיל הילדים?

<מוסא מריסאת: תאומים בני שש וילדה בת שבע.

<מוסא מריסאת: עדיין אין אבחנה למחלה הזאת, היא מהנדירות בעולם.

<מוסא מריסאת: אני באתי לוועדה כדי להציג שתי בעיות.

<מוסא מריסאת: חשוב לילד שיהיה באיזה מסגרת שמיועדת לו, אבל לפני המסגרת, היעד עד שיגיע מהבית לבית הספר שלו הוא יעד מאוד מסוכן, ומאוד חשוב לדון בזה.

<מוסא מריסאת: אלה ילדים מאוד מסוכנים במהלך הנסיעה, הם יכולים להידרדר בכל שנייה, והמערך של הליווי מהבית ועד בית הספר הוא לקוי במידה ניכרת.

<מוסא מריסאת: אין מישהו שמלווה את הילדים, אין מערך, אין הדרכה למלוות האלה מה לעשות, הן לא יודעות בכלל מה לעשות, העיקר לשבת באוטו ולשבת עם הילד – במיוחד אחרי שבשנתיים האחרונות עשו הפרטה לחברת הסעות שקיבלו את מערך הליווי הזה, וכרגיל, חברות ההסעות מעסיקות - --

עמרם מצנע: אפשר לשאול איפה אתה גר ואיפה בית הספר?

<מוסא מריסאת: אני גר בכפר ואדי סלאמה, באזור כרמיאל, והילדים לומדים בכפר ירכא, שזה כמעט 45 דקות נסיעה.

<מוסא מריסאת: חוויתי על בשרי כמה מקרים במהלך הנסיעות.

<מוסא מריסאת: אז אני באתי בשביל העניין הזה – לדבר על מערך הליווי וההסעות, שזה מערך מאוד חשוב לילדים עם פיגור עמוק וקשה.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: דרך אגב, הוועדה תקיים דיון מיוחד בנושא של הסעות בחינוך המיוחד.

עמרם מצנע: חבר הכנסת פריג', בבקשה.

עיסאווי פריג': אני לא רוצה לקחת יותר מדי זמן, כי אני מאוד מעוניין לשמוע כמה שיותר הורים, כי בעיניי שם טמונה הבעיה.

עיסאווי פריג': אנחנו, חברי הכנסת – מיכל ורעיה – לא מבינים גדולים בחינוך מיוחד.

עיסאווי פריג': אתם יכולים לסדר אותנו, למכור לנו כל מיני מושגים.

עיסאווי פריג': לא נבין, אני אומר לך שלא נבין.

עיסאווי פריג': בעיניי, מבחן התוצאה הוא שקובע.

עמרם מצנע: אני מוחה על כך שחברי הכנסת לא מבינים.

עיסאווי פריג': במובן שצריכים לתת מענה.

עיסאווי פריג': מבחן התוצאה, כמו ששמענו מד"ר מריסאת ורבים אחרים, הוא בעיניי שקובע, חברים.

עיסאווי פריג': אני מקבל פניות מהציבור של בעיות של הורים מחינוך מיוחד, ולוקח לי חודשים, ואז אני מגיע לדרך אטומה.

עיסאווי פריג': אז אני רוצה להגיד בקצרה שניים או שלושה דברים.

עיסאווי פריג': החינוך המיוחד הרי הולך כבן זוג עם השלטון המקומי.

עיסאווי פריג': אתה לא יכול לקדם חינוך מיוחד בלי שלטון מקומי.

עיסאווי פריג': אז מהדברים שלמדתי וראיתי, בשלטון המקומי יש כל כך הרבה גופים שעוסקים באותם דברים, ולכן אני מציע כאן חשיבה עמוקה ואסטרטגית לגבי איגום משאבים בתוך הרשות המקומית ובתוך משרד החינוך, כדי לייצר כמה שיותר משאבים, כדי לתרגם את כל התכניות שאנחנו חושבים עליהן למעשים.

עיסאווי פריג': כי בכל נושא שאנחנו מדברים עליו אומרים "יש כסף – יש פתרון".

עיסאווי פריג': אבל אם אין כסף, אז מה נעשה?

עיסאווי פריג': מה, אין פתרון?

עיסאווי פריג': 100 מיליון שהמצאנו עכשיו הביאו פתרון חלקי ועשו את הדבר היפה שראינו.

עיסאווי פריג': אז בואו נחשוב על מקורות תקציב אחרים; על איגום המשאבים, במיוחד של החינוך המיוחד, שעומדים ברשויות.

עיסאווי פריג': אם נצליח.

עיסאווי פריג': כי הרבה גורמים עוסקים באותו דבר.

עיסאווי פריג': אני לא רוצה להתייחס עכשיו למבחן התוצאה, כי אלה דברים שנתבקשתי לא להעלות אותם כאן.

עיסאווי פריג': אני אעלה אותם ברמה האישית, כי רמת התוצאה היא הרבה יותר גרועה ממה שאנחנו מציגים.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: רויטל, הבמה שלך.

<רויטל לן כהן: אני רוצה להגיד שמשהו באמת השתנה בחודשים האחרונים, גם בדיאלוג שלנו עם משרד החינוך.

<רויטל לן כהן: ואני מאוד מעריכה את השינוי והשיתוף, ובאמת יש הרגשה שאנחנו מתחילים ללכת לדרך משותפת.

<קריאה: המשיח יגיע.

<רויטל לן כהן: אני רוצה להגיד שאני נמצאת פה בשלושה כובעים.

<רויטל לן כהן: אני נמצאת בכובע של קואליציית הורים לילדים עם צרכים מיוחדים, כמי שמייצגת אלפי הורים וילדים; אני נמצאת פה גם בכובע של מנהלת טיפול שמטפלת באופן פרטני במקרים מאוד קשים של הורים שנתקלים בקשיים מול משרד החינוך; ואני גם נמצאת פה בכובע של אימא של אלעד, שהוא ילד עם אוטיזם שמשולב בחינוך הרגיל.

<רויטל לן כהן: כשהוא היה בן ארבע הייתי צריכה לעשות שביתה מתחת לבית של יולי תמיר כדי לקבל סיוע עבורו בגן.

<רויטל לן כהן: בעקבות זה ובעקבות לחצים של הרבה שנים – זה היה ב-2007 – החליטה יולי תמיר להקים את ועדת דורנר, שהתכנסה ב-2008, וסיימה ב-2009.

<רויטל לן כהן: היום הילד שלי כבר בכיתה ה'.

<רויטל לן כהן: הוא היה בן ארבע אז.

<רויטל לן כהן: ולכן אני מתחברת למה שאמרה הנציגה של "אופק לילדינו": יש פה דורות שלמים ש...

<רויטל לן כהן: אנחנו לא מספיקים.

<רויטל לן כהן: צריך להבין שלא מדובר פה רק בכסף, אלא במשהו אנושי ומוסרי.

<רויטל לן כהן: ואפרופו כסף, כל ילד עולה לנו עשרות מונים בבגרותו כשהוא גדל להיות אדם שלא יודע להשתלב בחברה והחברה דוחה אותו.

<רויטל לן כהן: אחד הדברים שאנחנו רואים זה שכשהילדים "הנורמטיביים" לא מכירים את הילדים הם דוחים אותם, כי הם פשוט לא מכירים.

<רויטל לן כהן: עכשיו לגופו של עניין.

<רויטל לן כהן: אחד הדברים שאנחנו צריכים לעשות זה לשנות בחוזרי מנכ"ל את הזכאויות הישנות, שלא מתאימות בכלל לשילוב של ילדים.

<רויטל לן כהן: וכשאני מדברת על שילוב, אני לא מדברת על התוספות הסטטיסטיות שניתנות בתוך בית הספר, אלא אני מדברת באמת על הילדים המשולבים.

<רויטל לן כהן: כי כמו שילד עם אוטיזם זכאי לסייעת ולסל, אז גם ילד עם ADHD חמור או עם לקויות למידה קשות מאוד לא מסוגל לקרוא את המפה החברתית, וזקוק לסייעת לא פחות מילד שיושב בתוך הטבלה הזאת.

<רויטל לן כהן: אבל מאחר שהוא לא יושב בטבלה, הוא לא מקבל.

<רויטל לן כהן: ואז יוצא ילד מתוסכל, והביטוי של זה זה בעיות אלימות קשות, ואז שולחים אותו לחינוך המיוחד ולא נותנים לו אפילו לבחור, כי יש לו בעיות אלימות.

<רויטל לן כהן: וכשההורים אומרים שלוּ הילד היה מקבל את הסיוע הוא לא היה מגיע למצב של בעיות אלימות, אז אומרים להם: לא, קודם נעשה לו תכנית התנהגותית, וכשהאלימות תפחת ניתן לו אפשרות.

<רויטל לן כהן: אבל היא לא תפחת, כי לא הנגשנו עבורו את מה שהוא צריך, הוא יישאר מתוסכל.

<רויטל לן כהן: ולכן יש כאן ביצה ותרנגולת, וצריך לעשות זה "קאט" ולהתחיל לתת מענה יותר רחב לקבוצה הרבה יותר רחבה של ילדים.

<רויטל לן כהן: אני רוצה להתייחס לנושא של כלי האפיון.

<רויטל לן כהן: כלי האפיון – ואמר את זה גם יואל רפ, שכתב את כלי האפיון ופיקח עליו – הוא לא טוב, הוא לא באמת נותן מענה.

<רויטל לן כהן: אני חושבת שהבעיה הכי קשה בו זה שאנחנו מדברים פה על ילדים עם צרכים מיוחדים, אבל בודקים את התפקוד שלהם.

<רויטל לן כהן: תפקוד זה משהו מאוד משתנה – הוא משתנה לפי הסביבה, הוא משתנה לפי מזג האוויר, לפי כמות הילדים.

<רויטל לן כהן: תפקוד של ילד זה הדבר הכי פחות קבוע שאפשר להגיד עליו.

<רויטל לן כהן: הדבר הכי קבוע שאפשר להגיד עליו זה הצרכים שלו.

<רויטל לן כהן: והצרכים שלו לא נבדקים.

<רויטל לן כהן: אז אי אפשר לעשות כלי אפיון שנותן תשובה לפי תפקוד...

<רויטל לן כהן: אגב, התפקוד הזה לוקח בחשבון את המצב של הילד עכשיו, כשהוא מקבל סיוע, ואז גוזר מזה מה הוא צריך.

<רויטל לן כהן: אבל אז יוצא שאם השנה יהיה לו סיוע, אז רמת התפקוד שלו תהיה יותר גבוהה, ואז שנה הבאה ניתן לו פחות תקציבים, ואז שנה אחר כך רמת הסיוע תרד, ואז עוד פעם נגיד שהוא צריך יותר סיוע, ובסוף נהפוך את הילד לאיזה אקורדיון כזה של סיוע.

<רויטל לן כהן: אני גם חושבת שאחד הדברים שאנחנו לא לוקחים בחשבון זה שהמסגרת הרגילה, לא רק המורים אלא גם הילדים וגם ההורים שלהם, צריכים עבודת הכנה.

<רויטל לן כהן: כשהורים בבית ספר מכנסים את ועד ההורים כי עומד להיכנס לכיתה א' ילד עם צרכים מיוחדים והם לא מוכנים שזה יפגע בילדים שלהם – זו תוצאה של כשל מערכתי.

<רויטל לן כהן: שלא היטיבו להכניס את השילוב לתוך בתי הספר.

<רויטל לן כהן: עוד אחת מהבעיות הקשות היא שמנהל עדיין יכול להגיד שהוא לא מוכן לשלב אצלו בבית הספר, ובמקום שיגידו למנהל הזה שהוא מפוטר, אומרים להורה: אין לנו מה לעשות, אנחנו לא יכולים להכריח, וגם, אתה לא היית רוצה להכניס את הילד שלך למסגרת שבה המנהל לא רוצה את הילד.

<רויטל לן כהן: סליחה, מנהל שלא רוצה לשלב לא יכול להיות בתוך מסגרת חינוך שחורתת על דגלה שילוב.

<רויטל לן כהן: אחת הבעיות הקשות כשאנחנו מתייחסים לתמיכות שילדים מקבלים זה הנושא של מעטפת והנושא של הנגשות.

<רויטל לן כהן: אחד הדברים היקרים, כשמדברים על ילדים בחינוך המיוחד, זה הנושא של הסעות, הנושא של הדרכת הצוותים.

<רויטל לן כהן: משרד החינוך מתייחס להסעות ולהדרכה בתור מעטפת, ואז הוא אומר: אוקיי, עכשיו בואו נשווה תקציבים.

<רויטל לן כהן: נו, באמת, אם זה הכי יקר, אז אנחנו מראש לא משווים פה את התקציבים.

<רויטל לן כהן: כל הרעיון היה להגיד: הילד הזה מקבל משהו, עוד לפני שאנחנו יודעים לאן הוא הולך.

<רויטל לן כהן: ואז הוא צריך להסתדר עם המשהו הזה.

<רויטל לן כהן: ואם ההסעה מאוד יקרה, אז זה יורד מהתקציב, והאם ההדרכה מאוד יקרה, אז זה גם יורד מהתקציב.

<רויטל לן כהן: לא יכול להיות שילד משולב – הכול נמצא בתקציב שלו; וילד בחינוך מיוחד – הכול נמצא במעטפת שלו.

<רויטל לן כהן: זה מאוד לא הגיוני, זה לא שוויוני, ולא לזה כיוונה כבוד השופטת, לא בפסקי הדין שהיא נתנה ולא בדוח ובמסקנות.

<רויטל לן כהן: דבר נוסף, הנושא של ההנגשות.

<רויטל לן כהן: במשרד החינוך יש עדיין תפיסה שהנגשה זה רמפה או כיתה אקוסטית.

<רויטל לן כהן: לא.

<רויטל לן כהן: הנגשה זה סייעת, הנגשה זה הדרכה, הנגשה זה עוד המון דברים שהם לא מוחשיים, לא כאלה שאפשר לגעת בהם.

<רויטל לן כהן: הנגשה זה גם לאפשר לילד שמתקשה בארגון המלל שלו לעבוד עם טאבלט.

<רויטל לן כהן: אבל אז אומרים להורים "אנחנו לא מסכימים, כי הילדים האחרים יקנאו", וכשכבר כן מסכימים אז אומרים להם "אתם תקנו".

<רויטל לן כהן: איך אפשר לשלב ככה?

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: רותם גנץ, נציג מועצת התלמידים, בבקשה.

<רותם גנץ: תודה רבה.

<רותם גנץ: אני אתן כמה דגשים שלנו, הגוף הנבחר של בני נוער בישראל, חשוב לראות ביישום של דוח דורנר, ואומר עוד כמה נקודות מהניסיון שלי.

<רותם גנץ: אני אתחיל מהעניין של התקצוב.

<רותם גנץ: מאוד חשוב לנו לראות שהתקציב ילך אחרי הילד לא משנה באיזה מסגרת הוא יבחר.

<רותם גנץ: דבר שני, מאוד חשוב לנו שהתקציב יהיה על פי סך כל הסלים של הילדים שלומדים בבית הספר, זאת אומרת, שלא יהיה מצב שילד מגיע עם סל מסוים אבל כדי לממן דברים אחרים או כדי לאזן תקציבים בתוך הכיתות, לוקחים לילד נקודות.

<רותם גנץ: הנקודות האלה שייכות לילד, לא לאף אחד אחר.

<רותם גנץ: בנוסף, חיזוק של ועדות האפיון – לתת להם יותר כלים, כדי באמת לאפיין בצורה מדויקת את קבוצת האפיון של הילד.

<רותם גנץ: פיקוח – חובה על המשרד לפקח על המסגרות השונות בכל הענקת השירותים לילדים עם צרכים מיוחדים.

<רותם גנץ: גם מאוד חשוב לנו שהמשרד יחליט עד איזה גיל להורים יש אוטונומיה להחליט ומאיזה גיל הילד בעצמו יתערב לאן הוא הולך.

<רותם גנץ: שתי נקודות נוספות.

<רותם גנץ: כפי שמיכל אמרה, השנה נבחר בוועידת מועצות התלמידים והנוער הארצית נושא שנתי שנקרא "האחר הוא אני".

<רותם גנץ: במחוז שלי, מחוז חיפה, התחלנו פרויקט שנקרא "חממ"ה" – חינוך מיוחד מועצות התלמידים.

<רותם גנץ: במסגרת הפרויקט הזה אנחנו מגיעים לבתי ספר שבהם לומדים ילדים עם הפרעות נפשיות והפרעות התנהגות קלות.

<רותם גנץ: אנחנו גם מקימים פרויקט שנקרא "מועצה חונכת מועצה", כדי שמועצות תלמידים ונוער רשותיות יוכלו לשלב בתוכן ילדים עם צרכים מיוחדים.

<רותם גנץ: וכפי שכבוד השופטת דורנר אמרה, הילדים יודעים לאן הם רוצים ללכת.

<רותם גנץ: אני, במסגרת תפקידי, יושב בוועדות ערר מחוזיות של ילדים ואני שומע הרבה מאוד מקרים שבהם בגלל התערבות חיצונית בהחלטה לאן הילד ילך, נגרם לו עוול.

<רותם גנץ: אני אתן דוגמה: בבית הספר הריאלי, שאני לומד בו, מתבצע שילוב כפיילוט.

<רותם גנץ: זה אמנם מועט, אבל עם הרבה תשומת לב של הילדים.

<רותם גנץ: והדבר מוצלח מאוד.

<רותם גנץ: כל מה שצריך הוא להסיר מהדרג המקצועי והדרג הפדגוגי את הדאגה מזה שלא יהיו להם מספיק תקציבים.

<רותם גנץ: צריכים לדעת להכשיר אותם, וככה אפשר יהיה ליצור שילוב ראוי.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: גלי גוב ארי, בבקשה.

<גלי דובש גוב ארי: אני אימא לנער עם שיתוק מוחין שנמצא בחינוך המיוחד.

<גלי דובש גוב ארי: אני מרשה לעצמי לדבר בשם כל ההורים.

<גלי דובש גוב ארי: אני חושבת שאין הורה שרוצה שהילד שלו יהיה בחינוך המיוחד, נקודה.

<גלי דובש גוב ארי: הסיבה שהורים לא הלכו על העניין הזה בפיילוט היא שלא החברה ולא המערכת נמצאים היום במקום של להכיל בלי לפגוע.

<גלי דובש גוב ארי: חוץ מזה, הסתכלתי על השקף הזה דבר ראשון שנכנסתי, ואני רואה שקונספט ההכלה עדיין נתפסת כהתאמת הנמוך לגבוה.

<גלי דובש גוב ארי: אבל אני חושבת שכדי שילדים כמו הבן שלי יוכלו מתישהו לעבור, צריך לשים לב שמשקיעים לא רק בהכשרה של מורים אלא שגם תהיה תכנית לימודית מסודרת שמוקצית לטובת הכנסת התלמידים עצמם לשילוב.

<גלי דובש גוב ארי: זה לא רק להתאים את הנמוך – לפעמים הגבוה צריך להתכופף.

<קריאה: למה שהגבוה יתכופף?

<גלי דובש גוב ארי: אני אומרת בקונספט הזה, כי זאת הדוגמה.

<גלי דובש גוב ארי: זה לא נכון, אבל הדוגמה - - -

<קריאה: ילד - - - הוא בעל צרכים מיוחדים - - -

<גלי דובש גוב ארי: לא, כי זה הקונספט – אתם מסתכלים על זה רק בלמידה.

<גלי דובש גוב ארי: זה לא שהנמוך בלמידה צריך להתאים את עצמו לגבוה, אלא השילוב וההכלה הם בכל כך הרבה היבטים.

<קריאה: כן, אבל ילד גבוה לא צריך להתכופף.

<קריאה: התפקיד שלנו זה לעזור לו להיות יותר גבוה.

<גלי דובש גוב ארי: זו רק הדוגמה שניתנה - - -

<קריאה: אני לא מבינה למה - - -

עמרם מצנע: חברים, בבקשה.

<גלי דובש גוב ארי: חוץ מזה, אני חושבת שבחינוך המיוחד אין שום ראייה מערכתית לגבי מה עושים ברוח הדברים שנאמרו בוועדת דורנר – איך מכינים תלמידים בחינוך המיוחד להגיע ולהשתלב יותר ויותר.

<גלי דובש גוב ארי: זה מתחיל בשילוב חלקי, שזו חיה שבכלל לא מעוגנת בשום חוזר מנכ"ל.

<גלי דובש גוב ארי: קיימים כאלה דברים: תלמידים יוצאים לשילוב חברתי או לימודי, אבל זה תלוי תקציב שיש או אין, תלוי רצון טוב או טובה של המערכת, אבל לא משהו שמוגדר בצרכים או בסל התקצוב או כמטרה שהמערכת החליטה שהיא מציבה לעצמה.

<גלי דובש גוב ארי: אז הגיע הזמן שגם עם זה יהיה איזשהו תהליך.

<גלי דובש גוב ארי: חוץ מזה, אני רוצה לדבר על סטנדרטים בחינוך המיוחד.

<גלי דובש גוב ארי: גם כאן, כדי ללכת לקראת מגמה של להוציא תלמידים מהחינוך המיוחד, צריך להכיל אותם בכל הרמה המערכתית, גם למשל בתכניותup to date, מבחינת תכנים דיגיטליים.

<גלי דובש גוב ארי: אני מייצגת ועד הורים בבית ספר, והתרמנו תורמים יקרים ונדיבים כדי להכניס מערכות של תקשוב בבית הספר, כי אנחנו בכלל לא כלולים בתכנית הרב-שנתית כמו תלמידים בבתי הספר הרגילים.

<גלי דובש גוב ארי: ויש עוד הרב הדברים שצריך לעשות.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: ממכללת "לוינסקי" נרשמו שתיים – ד"ר פלד וד"ר הבל.

עמרם מצנע: מי מכן תדבר?

<אורלי הבל: קוראים לי אורלי הבל, אני ראש התכנית לחינוך מיוחד במכללת "לוינסקי".

<אורלי הבל: אני מסכימה עם הרבה מהדברים שנאמרו פה.

<אורלי הבל: אני מברכת כמו כולם, אבל גם מסתכלת קדימה ורוצה להעלות פה עוד סוגיה שלדעתי צריכים לתת עליה את הדעת.

<אורלי הבל: אני גדלתי בחינוך המיוחד במחוז תל-אביב, הייתי יושבת-ראש ועדות ערר ומנהלת מסגרת לילדים עם נכויות פיזיות.

<אורלי הבל: לפני הכניסה לאקדמיה עבדתי כ-15 שנה בליווי תלמידים משולבים, עם הקמת המתי"אות.

<אורלי הבל: אנחנו מדברים פה כל הזמן על תקציבים ועל אותם דברים אינסטרומנטליים, אבל אם לא נבין שאנחנו צריכים לעשות, גם בתוך משרד החינוך, שינוי מהותי בתפיסה, כך שכל מורה יהיה חייב להיות מורה לחינוך מיוחד, אנחנו באמת יכולים ללכת כולנו הביתה.

<אורלי הבל: בתוך המכללה שלנו יש תכניות הכשרה ליסודי ולעל-יסודי, ואני בקשרי עבודה עם עמיתים שלי, כך שהתכנים עולים מהשטח.

<אורלי הבל: מורים שאנחנו מבקשים מהם לשלב ילדים צריכים ללמוד את המקצוע הזה.

<אורלי הבל: זה משהו שמחקרים מראים.

<אורלי הבל: צריך לדעת איך לעבוד עבודת צוות, צריך לדעת מה זה לקויות.

<אורלי הבל: צריך לדעת מה ההבדל בין שילוב לבין הכלה.

<אורלי הבל: אלה שתי מילים שהן מכבסת מילים אם אנחנו לא שמים בהן תוכן.

<אורלי הבל: וצריך לדעת שגם ילדים בעלי יכולות גבוהות יותר, הם גם בעלי צרכים מיוחדים.

<אורלי הבל: זאת גם התפיסה שלי כהורה לארבעה ילדים – לכל ילד יש צרכים מיוחדים.

<אורלי הבל: יש מודלים בעולם.

<אורלי הבל: יש מודל למידה אוניברסלי שמדבר על הנגשת הסביבה הלימודית.

<אורלי הבל: אנחנו כל הזמן עושים תיקונים.

<אורלי הבל: מורה בבית ספר יסודי לא צריכה לעשות טובה שהיא משלבת ילד.

<אורלי הבל: היא לא עושה גמילות חסדים, היא לא צריכה להיות נחמדה ונעימה – זה צריך להיות בבסיס.

<אורלי הבל: בתכניות ההכשרה, במקום שיכריחו ללמוד דברים שהם באמת ארכאיים, שמורים ידעו היום איך להטמיע טכנולוגיה בשביל כל התלמידים.

<אורלי הבל: זה מצד אחד.

<אורלי הבל: מצד שני, ישבתי כיושבת-ראש ועדות ערר, וראיתי הורים והסתכלתי להם טוב-טוב בלבן של העיניים.

<אורלי הבל: וראיתי את חוסר היכולת של צוותים בחינוך המיוחד, שאמורים להיות אורים ותומים בעבודה עם הורים, לעבוד עם הורים ובאמת-באמת להסתכל עליהם כעמיתים לעבודה.

<אורלי הבל: ההקשרים של ילד בחינוך מיוחד הם מאוד מגוונים: מה שאתם רואים בבית ספר זה לא מה שקורה בבית, זה לא מה שקורה במיליה אחר.

<אורלי הבל: ההקשר הוא מאוד משמעותי, והוא משנה את התפקוד של ילד מהקצה אל הקצה.

<אורלי הבל: אנחנו צריכים בתוך החינוך המיוחד להכשיר את העובדים שלנו לעבוד עם הורים.

<אורלי הבל: צריך לתת למורים בחינוך המיוחד יותר עבודת צוות עם עובדים פרא-רפואיים.

<אורלי הבל: אולי אני מדברת מהמבט שלי, כי התחלתי את דרכי כקלינאית תקשורת ואחרי זה עברתי לעבוד עם משפחות, ודווקא את הדוקטורט שלי עשיתי בחינוך ובתכניות לימודים.

<אורלי הבל: אבל אני יודעת שמה שמורה יודעת זה לא מה שקלינאית יודעת, שזה לא מה שמרפאה בעיסוק יודעת.

<אורלי הבל: הידע הוא ידע גדול, וצריך ללמד אנשים לעבוד עבודת צוות בתוך בתי הספר הרגילים ובתוך בתי הספר לחינוך המיוחד.

<אורלי הבל: אני אסיים, כי אני יודעת שיש פה הרבה אנשים שעוד רוצים לדבר.

<אורלי הבל: יש עוד נקודה אחת, שהעלתה יעל אני חושבת, הנקודה של התלמידים הבוגרים.

<אורלי הבל: אני יכולה לחתום שבמעברים בין היסודי לבין חטיבת הביניים, 50% מהילדים שהיו ביסודי – ואני אומרת עכשיו משהו גס, מבלי שבדקתי או מדדתי – מגיעים לחינוך המיוחד; שלא לדבר על המעבר בתיכון.

<אורלי הבל: המורים בבתי הספר היסודיים הם כאילו יותר נשמה, יותר "מאמא", אבל זה גם לא מספיק.

<אורלי הבל: הילדים האלה – בפירוש מגיע להם.

<אורלי הבל: לחלקם יש יכולות אולי אפילו גבוהות יותר מבחינה טכנולוגית מאשר לילדים רגילים.

<אורלי הבל: אבל רק הורים שיש להם היום כסף יכולים להרשות לעצמם מערכת תמיכה כמו case manager.

<אורלי הבל: להורים שאין את האפשרויות האלה אין בכלל זכות בחירה.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: בהחלט הערת את תשומת לבנו לכמה דברים.

עמרם מצנע: אסתר קרמר, בבקשה.

<אסתר קרמר: אני אסתר, אימא לשלושה ילדים עם PDD וילדה אחת עם HDAD.

<אסתר קרמר: שלושת הילדים משולבים בחינוך הרגיל, לצערי בלי מספיק סיוע.

<אסתר קרמר: את הסיוע אני צריכה לשלם מהכסף שלי.

עמרם מצנע: אפשר לשאול איפה?

<אסתר קרמר: הם משולבים ב"בית יעקב".

<אסתר קרמר: כל אחד מהילדים קיבל 16 שעות, ואפשר להבין ש-16 שעות לא יכולות להספיק לילד שמשולב עם תכנית התנהגותית, כשאני משלמת גם את ההנחיה, כי גם זה דבר שלא מתוקצב בחינוך החרדי.

<אסתר קרמר: חשוב לי שיהיה איזשהו זירוז של תהליך.

<אסתר קרמר: שמשהו יקרה.

<אסתר קרמר: בנוסף, יש לי ילדה עם HDAD שבכלל לא זכאית לשום סל.

<אסתר קרמר: היא יושבת על השעות הסטטיסטיות שדיברו עליהן פה.

<אסתר קרמר: זאת אומרת שהיא לא מקבלת שעות, זאת אומרת שאני משלמת בשביל ארבע שעות שבועיות למישהי שמכניסה אותה.

<אסתר קרמר: בית הספר כבר הודיע לי שהם לא מוכנים להחזיק אותה.

<אסתר קרמר: היא קשה, היא עושה בעיות, היא משתוללת, אבל היא לא זכאית לחינוך מיוחד, כי היא ילדה עם קוגניציה מאוד גבוהה.

<אסתר קרמר: כלומר, יש פה איזשהו פער – ילדה עם קוגניציה גבוהה לא זכאית לשום דבר.

<אסתר קרמר: חוץ מזה, אני עוסקת במשרה מלאה באחריות על השילוב.

<אסתר קרמר: אין שום אחריות על שילוב בבית הספר, זה תפקיד שלי.

<אסתר קרמר: רק השבוע עבדתי כעשר שעות על העניין של שילוב: לדבר עם המורה, לדבר עם המנחה של המורה, לדבר עם המנהלת.

<אסתר קרמר: אני מגיעה בבקרים, שהם יקרים, כי בהם אני לא יכולה להגיע לעבודה או לייצר כסף, ואני צריכה להגיע ולתאם את כל תכנית השילוב.

<אסתר קרמר: דבר, נוסף, שגם דיברה עליו קצת הדוברת לפניי, זה החלק של המורות.

<אסתר קרמר: המורות מאוד נחמדות ומאוד עוזרות לי, ואני כל הזמן זאת שאומרת את התודה.

<אסתר קרמר: כי הן עושות איתי חסד.

<אסתר קרמר: אני מצ'פרת אותן בשביל החסדים האלה – המורות האלה מקבלות ממני את כל התודות שבעולם.

<אסתר קרמר: כי זה עדיין נחשב בגדר חסד, ולא כזכות בסיסית.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: אנחנו לקראת סיום.

עמרם מצנע: ד"ר ירדני, מהמחלקה להתפתחות הילד, משרד הבריאות, בבקשה.

<הדר ירדני: אני ממשרד הבריאות, מהמחלקה להתפתחות הילד ושיקומו.

<הדר ירדני: יש שתי הערות שמחברות את המשרד שלנו לדיון הזה.

<הדר ירדני: אחת זה הנושא של הטיפול במקצועות הבריאות.

<הדר ירדני: זה חסר מאוד בבתי הספר של החינוך המיוחד, אין מספיק עובדי מקצועות הבריאות.

<הדר ירדני: ואני לא מדברת על טיפול באומנות או טיפול ביצירה, שזה יפה וחשוב אבל זה לא מקצועות הבריאות.

<קריאה: גם בשילוב היחידני אין מספיק.

<הדר ירדני: לכן הילדים והוריהם נאלצים לפנות לקופות החולים בסיום יום הלימודים.

<הדר ירדני: מלבד הטרחה הגדולה והאי-צדק להורים ולילדים, זה גם מעמיס על המכונים להתפתחות הילד, ואותם ילדים שלא נמצאים בחינוך המיוחד, התור שלהם מתארך ונדחה.

<הדר ירדני: אני חושבת שצריך לטפל בזה.

<הדר ירדני: נושא קטן נוסף, נושא ההסעות.

<הדר ירדני: אני יודעת שזה לא הדיון, אבל מאוד התחברתי למה שאמר עמיתי הרופא.

<הדר ירדני: בשבועות האחרונים אנחנו נמצאים פה בדיונים מאוד סוערים וקשים בנושא ההסעות לילדים במעונות יום שיקומיים.

<הדר ירדני: אחת ההצעות זה אולי לשלב את זה עם הילדים לחינוך.

<הדר ירדני: אני חושבת שזה נושא שחייבים לתת עליו את הדעת.

<הדר ירדני: הוא מאוד לא מטופל ומאוד מסוכן.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: אני רוצה לעבור לסיכומים.

עמרם מצנע: יש מישהו שעוד לא דיבר?

עמרם מצנע: אם כן, קצר מאוד.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: אני אביבית ברקאי-אהרונוף, מארגון "בזכות".

<אביבית ברקאי-אהרונוף: אני רוצה להתחבר לדברים שאסתר אמרה קודם.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: בשנת 2007 הגישו מספר ארגונים, ביניהם גם "בזכות", עתירות בנושא של חוסר השוויון התקציבי וההפרה של פסק דין "יתד".

<אביבית ברקאי-אהרונוף: בפסק הדין השופט אומר ש"אין עילה להתערבותנו, מאחר שהייתה התפתחות דרמטית, קמה ועדת דורנר".

<אביבית ברקאי-אהרונוף: לדבריו: "הנחתי היא כי גורמי המינהל יוסיפו ויפעלו בשקידה הראויה לשם השלמת בחינת ישימותן של המלצות ועדת דורנר תוך זמן סביר".

<אביבית ברקאי-אהרונוף: אני חושבת שפה בעצם לא הייתה התייחסות ל"שאלת הבינתיים", כפי שקרא לה חבר הכנסת זבולון אורלב בישיבה שהייתה כאן בשנת 2010.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: בינתיים הנתונים מצביעים – ודוח מבקר המדינה מצביע על זה ביתר שאת – שמספר הילדים בשילוב מצטמצם.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: בינתיים התקציב שהולך לחינוך המיוחד הוא כמעט פי שלושה ביחס לתלמידים המשולבים בבתי הספר הרגילים.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: כלומר, בינתיים ההפליה שנאמר עליה שהיא לא חוקית, בינתיים היא נמשכת.

עמרם מצנע: אוקיי.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: עוד רגע, ברשותך.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: בינתיים לילד עם תסמונת-דאון מתחלפים במהלך השנה 16 סייעים וסייעות ואז אומרים לו "מצטערים, השילוב לא הצליח" ומפנים אותו לוועדת השמה.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: בינתיים, ילד עם CP שמשולב בבית ספר רגיל ונדרש למחשב, אומרים לו "מצטערים, אנחנו לא יכולים לאפשר לך מחשב, כי שאר הילדים יקנאו", ואז אחרי ארבעה חודשים אומרים "מצטערים, השילוב לא הצליח" ומפנים אותו לוועדת השמה.

עמרם מצנע: תודה.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: ברשותך, רק משפט סיום.

עמרם מצנע: לא, לא, אי אפשר.

עמרם מצנע: הדובר בא, בבקשה.

עמרם מצנע: קצר.

<בשמת בר-נדב: שמי בשמת, אני מ"אלו"ט", ואני אימא לילד עם אוטיזם שמשולב בחינוך רגיל.

<בשמת בר-נדב: אני רוצה להמשיך את דבריה של אביבית ולציין שנראה, מהנתונים שהובאו בפנינו בפגישות עם משרד החינוך, שההפליה תימשך גם לאחר יישום דוח דורנר.

<בשמת בר-נדב: כי לצד תקציב אישי שהולך אחרי הילד ואמור להיות שוויוני – אנחנו עדיין לא ראינו אותו, למרות שביקשנו – לצדו יש מעטפת, ובמעטפת יש הבחנה ברורה בין ילדים עם אותה לקות ועם אותה דרגת תפקוד: כשההורים יבחרו חינוך מיוחד המעטפת תהיה גדולה יותר, לעומת הורים שיבחרו שילוב יחידני, ואז המעטפת תהיה קטנה יותר.

<בשמת בר-נדב: זאת אומרת שההפליה שכולם יצאו נגדה הולכת להימשך גם לאחר יישום דוח דורנר.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: הבא בבקשה.

<מיכל מנקס: אני מיכל, ממרכז השלטון המקומי.

<מיכל מנקס: אני מבקשת להדגיש מספר דברים.

<מיכל מנקס: אנחנו יכולים להמשיך ולדון על כמה הדברים לא ממש טובים או לא לגמרי שוויוניים, אבל אני חושבת שעכשיו אנחנו במקום שהוא פריצת דרך.

<מיכל מנקס: משרד החינוך נמצא יותר מתמיד בשיתופי פעולה, בקשב להורים, לצרכים, לרשויות, ולא נעשים צעדים חד-צדדיים.

<מיכל מנקס: קודם התפרצתי, ואני מתנצלת.

<מיכל מנקס: אבל חבל על כל רגע שמחכים.

<מיכל מנקס: נוכל להמשיך להתעכב ביישום של הדוח כשניכנס לפרטי הפרטים, שהם חשובים.

<מיכל מנקס: אמנם אין ספק שיש עוד דברים שצריך לבנות ולסדר ולהסדיר, אבל התקווה שלי מהוועדה הזאת, מהדיון הזה, היא שיוכרזו לוחות זמנים ליישום הדוח, נקודה.

<מיכל מנקס: אם לא נתחיל, לא נלמד.

<מיכל מנקס: ובהכירי את הנפשות הפועלות, אנחנו נלמד ונתקן לאורך הדרך.

עמרם מצנע: תודה, מיכל.

עמרם מצנע: בבקשה.

<רות יצקן: שמי רות יצקן, אני מנהלת המחלקה לטיפול בפרט בחולון.

<רות יצקן: אני אוסיף רק דבר אחד עקרוני: נושא המסגרות.

<רות יצקן: יש לנו היום ילדים שלא נמצאת עבורם מסגרת.

<רות יצקן: לא נמצאת עבורם מסגרת כי ברגע שיש להם בחירה.

<רות יצקן: ..

<רות יצקן: למשל יש לי ילד עם PDD שמתעקש כבר שנתיים על מסגרת, אבל אין לי לאן להכניס אותו.

<רות יצקן: עם הזמן יהיו לנו יותר ויותר ילדים כאלה, וצריך לקחת את זה בחשבון.

עמרם מצנע: הבחירה היא רק בעיר?

<רות יצקן: לא, אבל אין בכל האזור.

<רות יצקן: יש לי שני ילדים היום, וזה ילך ויגבר וצריך לתת על זה את הדעת.

עמרם מצנע: תודה.

<שלי שנדור: אני ד"ר שלי שנדור, נציגת אגודת היועצים החינוכיים.

<שלי שנדור: אני רוצה להעיר כמה הערות - - -

עמרם מצנע: אחת, תבחרי הערה אחת.

<שלי שנדור: לנושא יישום השילוב: אני חושבת שוועדת דורנר צריכה גם לתת את הדעת על הצוות הקיים.

<שלי שנדור: חוק השילוב הוא באמת חוק חדיש, ואני הייתי מעורבת בשלבים הראשונים של החקיקה שלו, ב-2002.

<שלי שנדור: צריך באמת שיהיה פרסונל שמסוגל ליישם את דוח דורנר בשטח.

<שלי שנדור: כרגע, כמו ששמענו, מי שיכול לתת את המענה בתוך המסגרת של החינוך הרגיל – שאגב, לפי הנתונים זה מה שההורים מעדיפים, יש פחות ופחות רצון של הורים לרשום את ילדיהם לחינוך המיוחד, ויותר לחינוך הרגיל - - -

<קריאה: לא נכון.

<שלי שנדור: צריך שהפתרון המקצועי יהיה בתוך בתי הספר הרגילים, ומי שמסוגל לתת פתרון, מי שיש לו את ארגז הכלים לנושא השילוב, זה היועצים החינוכיים.

<שלי שנדור: כיועצת חינוכית אני גם רוצה להגיד כאן שבתקצוב, מכל הנתונים שקיבלנו, לא ראיתי שום התייחסות לילדים בעלי צרכים מיוחדים שהם מחוננים.

<שלי שנדור: ובתוך זה נופלת גם קטגוריה עצומה של ילדים עם דיסלקציה, שהם בעלי יכולת - - -

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: אלון פוטרמן פה?

עמרם מצנע: אין לך מה להגיד בתור יועץ לוועדה?

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: אנחנו עוברים לסיכומים.

עמרם מצנע: רעיה, בבקשה.

<רעיה לוי-גודמן: אני לא יודעת אם יש לי מקום לענות על כל הדברים, אבל אני אשתדל.

<רעיה לוי-גודמן: העליתם הרבה דברים מאוד חשובים, ורשמתי את כל הנקודות, עד שיגיע הפרוטוקול.

<רעיה לוי-גודמן: אני רוצה להגיד שכן יש פריצת דרך משמעותית ועשייה חשובה, בשותפות מאוד גדולה.

<רעיה לוי-גודמן: אני לא מסכימה שהכלי הוא לא טוב.

<רעיה לוי-גודמן: הכלי הוא טוב, אבל הוא לא מושלם, ובהחלט צריך להתקדם איתו.

<קריאה: אז תאפשרו ערעור על ההחלטות שלו.

<רעיה לוי-גודמן: ישבו עליו מרב המומחים שקיימים היום במדינת ישראל.

<רעיה לוי-גודמן: אני חושבת ואני מסכימה שצריך לעשות תהליכים גם עם ההורים ה"רגילים", אבל בואו נהיה הוגנים – זו לא בעיה רק במערכת החינוך אלא זה בכלל החברה בישראל.

<רעיה לוי-גודמן: אבל אנחנו אומרים בריש גלי שלמערכת החינוך יש תפקיד בגיבוש חברת מופת, שמקבלת כל אחד.

<רעיה לוי-גודמן: ויחד עם זאת, תפקידו של כל אזרח במדינה הזאת הוא לעשות את הדברים, לא רק של מערכת החינוך.

<רעיה לוי-גודמן: עלו כאן דברים בהקשר של נגישות.

<רעיה לוי-גודמן: אני רוצה להגיד שאנחנו מדברים על הנגישות, אנחנו עובדים על זה בצוותי עבודה, גם מבחינה פדגוגית, גם מבחינה טכנולוגית, גם מבחינת מבנים, ולא רק מבחינת רמפה ומעליות.

<רעיה לוי-גודמן: אנחנו מדברים על חלוקת משאבים שוויונית, אבל לעולם – לעולם – בית ספר לחינוך רגיל לא יהיה בית ספר לחינוך מיוחד, על כל המשמעויות מבחינת המעטפת המקצועית - - -

<רויטל לן כהן: ועל זה אנחנו מוחים - - -

עמרם מצנע: רויטל, רויטל.

<רעיה לוי-גודמן: עלו כאן סוגיות שאני לא חושבת שהיה מקום להיכנס אליהן, סוגיות של משמעויות תקציביות.

<רעיה לוי-גודמן: אנחנו לא בכדי לא נכנסנו להרחבה גורפת, כי הנושא של בניית כיתות מתקציב אישי הוא נושא מאוד-מאוד-מאוד מורכב.

<רעיה לוי-גודמן: הסוגיות שהעלה צוות חולון הן סוגיות שידועות לנו עד פרטי הפרטים, ואנחנו עובדים עליהן ולומדים אותן ובוחנים אותן, כדי לבנות את הכיתות בצורה מושכלת, על מנת שיישארו לתלמיד תקציבים לקבל את התמיכות שהוא צריך.

<רעיה לוי-גודמן: הנושא של ההסעות, כמו שאמרת, יידון בוועדה נפרדת.

<רעיה לוי-גודמן: אני רוצה להרגיע: השעות המיועדות לילדים – הולכות לילדים.

<רעיה לוי-גודמן: אנחנו נמצאים בקשר עם המוסדות ואנחנו בודקים, וגם המתי"אות נמצאים שם וגם המפקחים – על מנת לוודא שאין זליגה של משאבי חינוך מיוחד לטובת דברים אחרים בבית הספר.

<רעיה לוי-גודמן: אם אתם יודעים על מקומות שיש בהם בעיה, תפנו את תשומת לבנו, הרי אנחנו לא יכולים להיות בכל אחד מהמוסדות.

<רעיה לוי-גודמן: לגבי דברים פרטניים – וכל מי שמכיר אותי יודע את זה – אין פנייה שמגיעה אל שולחני ואינה מטופלת עד הקצה ועד הסוף, הכי מהר שאפשר.

<רעיה לוי-גודמן: אני יכולה להגיד שאנחנו רוצים להרחיב את מספר התלמידים שמקבלים תמיכות.

<רעיה לוי-גודמן: אבל באיזשהו מקום צריכה להיעשות הבחנה מהי לקות מורכבת ומהי לקות פחות מורכבת; ובהתאם לתפקוד, יש לעניין סל שירותים.

<רעיה לוי-גודמן: אני רוצה להגיד שבכל נושא המעברים וההכנה לחיי התעסוקה, יש לנו צוות משותף עם משרד הרווחה שמחזק עכשיו את תכניות המעברים.

<רעיה לוי-גודמן: בחלקו גם הג'וינט שותף בתהליך.

<רעיה לוי-גודמן: ברור לגמרי שב-2013 ההכנה לחיי התעסוקה צריכה להיעשות אחרת ממה שהיא נעשתה בעבר, ואנחנו עובדים על זה מאוד חזק.

עמרם מצנע: משפט אחרון, רעיה.

<רעיה לוי-גודמן: אני רוצה להגיד משפט אחד לגבי היועצות.

<רעיה לוי-גודמן: השפ"י שותף מלא, כמו גם אגפי הגיל הרגילים.

<רעיה לוי-גודמן: מפאת עומסים לא כולם הגיעו לפה, אבל כולם נמצאים איתנו בצוותים – תפקיד היועצת, תפקיד הפסיכולוג, תפקיד המנהל – כל התפקידים האלה רשומים כבר בתוך הספר של יישום דורנר.

<קריאה: כולל תכנית כישורי חיים?

<רעיה לוי-גודמן: כולל תפקיד היועצת.

<רעיה לוי-גודמן: כישורי חיים זה רק חלק מתכנית הלימודים של כל תלמיד.

<קריאה: של שילוב, של חוק שילוב.

<רעיה לוי-גודמן: של כל תלמיד.

עמרם מצנע: תודה, רעיה.

עמרם מצנע: מיכל, בבקשה.

<מיכל כהן: רק שני משפטים לסיום.

<מיכל כהן: אני בהחלט חושבת שהמשימה העיקרית שלנו היא השינוי התרבותי.

<מיכל כהן: נכון שקל לנו כרגע להעלות כל פעם איזשהו מקרה ולהציב אותו במרכז הבמה, וגם מישהו פה דיבר על תוצאות – אבל אני רוצה לבחון את זה שהתוצאות של מערכת החינוך או התוצאות של החברה במדינת ישראל הן תוצאות של הכלה בהיבט העמוק שלה, של שילוב אמיתי.

<מיכל כהן: ושילוב והכלה מתייחסים לא רק לילד עם הצרכים המיוחדים, כי ככה אנחנו עושים לעצמנו הנחה.

<מיכל כהן: אז נכון שכולנו מתחברים לכאב וכולנו מתחברים לצורך, אבל עד שלא נעשה שינוי במדינת ישראל ברמת החברה.

<מיכל כהן: ..

<מיכל כהן: נכון שיש למערכת תפקיד רב בלחולל את השינוי התרבותי הזה, אבל היא לא שם לבד.

<מיכל כהן: והחלק שלכם במקום של לקחת את "האחר הוא אני", שהתייחסו אליו כאיזה נושא שנתי, או לקחת את נושא ההכלה או לקחת את נושא השילוב.

<מיכל כהן: ..

<מיכל כהן: צריך לבחון את המערכת על המקרה הפרטני שלה, אני לא אומרת שלא.

<מיכל כהן: כל התהליך הזה יכול להיות עם תקצוב כזה או אחר, עם עוד מיליארד לנושא החינוך או לא – אבל בסופו של יום מה שיקבע זה איך ירגישו הילדים, חברת הילדים הכוללת.

<מיכל כהן: זאת אומרת, האם הם יוכלו למשימה הזאת, ואיך הם יוכלו למשימה, ואיך המבוגרים יתייחסו.

<מיכל כהן: ובואו, בלי להטיף מוסר, נהיה באיזשהו מודלינג: האם פה מתרחשת הכלה, האם יש פה טובים ורעים, האם יש פה הכלה לא רק של הילדים עם הצרכים המיוחדים.

<מיכל כהן: אני באמת אומרת: קל לי יותר לדבר על הפרקטיקות.

<מיכל כהן: בפרקטיקות כנראה הבנתם שהדרך היא עוד ארוכה, אבל יש מענים ויש חשיבה.

<מיכל כהן: אבל, בסופו של דבר, כל תקציב שלא יהיה, אם לא נעשה את העבודה כחברה – לא נשיג את השילוב במיטבו.

<מיכל כהן: הורי החינוך המיוחד מוטרדים מהשילוב לא פחות מההורים הרגילים.

<מיכל כהן: אני לא פעם שמעתי בישיבות שההורים של החינוך המיוחד, ורעיה הזכירה את זה, אומרים "תעזבו אותנו, לא כולנו רוצים להיות בשילוב".

<מיכל כהן: יש משמעות גם במסגרת הזו.

<מיכל כהן: ומי שחושב, רויטל, שהחינוך הרגיל, בכל השירותים שלו, יהיה כמו החינוך המיוחד, גם אחרי דורנר – הוא לא יהיה שם.

<מיכל כהן: זה מס שפתיים.

<רויטל לן כהן: לא אם זאת הגישה.

<מיכל כהן: זה מס שפתיים.

<מיכל כהן: אני חושבת שהחינוך הרגיל צריך לתת את מקסימום האפשרויות, אבל זה לא "לא זו הגישה", כי בסופו של דבר, החינוך המיוחד, יש לו את הפרקטיקות הכי מיוחדות שיכולות להיות, ואנחנו צריכים לשמור שמי שרוצה להיות שם יקבל אותן הכי טוב שאפשר ולא שיהיה "זה על חשבון זה".

<מיכל כהן: אני חושבת שאנחנו מחויבים לשילוב, ויש פה טעות כשכל הזמן מדברים על הקטנת השילוב.

<מיכל כהן: אנחנו רואים במספרים את הגידול בשילוב, ואנחנו צומחים עם הגידול מתוך מוטיבציה להרחיב את השילוב ואת השירותים בו.

<רויטל לן כהן: כבוד השופטת אמרה - -

עמרם מצנע: תודה רבה, תודה רבה - - -

<רויטל לן כהן: - - שחינוך מיוחד זה שירות ולא מקום.

<רויטל לן כהן: תיישמו.

<מיכל כהן: אנחנו מיישמים.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: זו ועדת חינוך, נא להתנהג בהתאם.

<רויטל לן כהן: באירופה אין בכלל חינוך מיוחד.

<קריאות: - - -

עמרם מצנע: שקט.

<דליה דורנר: רבותיי, אני רוצה לומר לכם שבסך הכול התעודדתי.

<דליה דורנר: את אמרת בעצמך, ואני מכירה אותך עוד מהדיונים של הוועדה – אם את אמרת, זה דבר גדול.

<דליה דורנר: ואת חיה את זה יום-יום, רגע-רגע ושעה-שעה.

<דליה דורנר: יוצאים לדרך טובה, מתעודדים.

<דליה דורנר: הדברים שאני שמעתי מאוד עודדו אותי.

<דליה דורנר: ההערות שלכם ודאי נשמעו על ידי הממונים על המלאכה.

<דליה דורנר: אני רק מזכירה לךָ את הצורך להשלים בחקיקה.

<דליה דורנר: בהצלחה לכולם.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: אני קודם כול רוצה להודות לכבוד השופטת דליה דורנר, שכיבדה אותנו בנוכחותה ושלקחה את הנושא הזה בצורה הכי רצינית, הכי אישית, ויצרה שינוי.

עמרם מצנע: אני רוצה להודות למיכל, ולאחל לך הצלחה, ולרעיה, שהצגת את זה בצורה מאוד מעניינית ומרתקת.

עמרם מצנע: אני רוצה לומר מספר דברים.

עמרם מצנע: אחד, אני חושב שבאמת יכול להיות סיפוק מכך שמדברים בשפה אחרת.

עמרם מצנע: קראתם לזה "דורנרית".

עמרם מצנע: אין ספק שמדברים בשפה אחרת.

עמרם מצנע: אני מתרשם שכל חלקי המערכת, בין אם קיבלו החלטה רשמית ובין אם לא, הבינו שהכיוון הוא שילוב, הכיוון הוא אפשרות בחירה להורים והכיוון הוא הגדלת תקציבים.

עמרם מצנע: ואני חושב שעל זה בהחלט צריך לברך.

עמרם מצנע: אין ספק שהדרך היא ארוכה.

עמרם מצנע: כל מי שמצלם את המציאות היום, או אתמול, וחוזה בעיניו את התהליך או את סופו, אם יש דבר כזה בכלל, מבין שהדרך היא ארוכה.

עמרם מצנע: הרי אנחנו חיים במערכת פועלת ונושמת של חינוך על שלוחותיו השונות, והיכולת לעבור היא כמובן איטית.

עמרם מצנע: דבר נוסף.

עמרם מצנע: אני למדתי בחודשים האחרונים, גם מקריאת כל הדוחות ובעיקר מהקשבה לכם, שבאמת יש נושא של כסף, שאין להמעיט בחשיבותו, אבל יש את הנושא שאולי יותר חשוב מכסף: הסיבוב בראש, תפיסת העולם, רתימת כל הצוותים שעוסקים כדי להבין – כמו שד"ר הבל נדמה לי אמרה – שבעצם זה חלק מתפקידה הטבעי, הנורמטיבי של המערכת, מראשון המורים ועד אחרון העובדים במשרד החינוך וכל אלה שבפנים.

עמרם מצנע: ובסופו של דבר, אתם יודעים הלוא כולכם, כל ארגון קם ונופל על האנשים שמתפקדים בתוכו – עד כמה יש מקצועיות, עד כמה יש נחישות, עד כמה יש שפה משותפת, עד כמה יש נכונות להקשיב אחד לשני, להבין אחד את השני.

עמרם מצנע: וכולנו, בין אם אנחנו עובדים במערכת ובין אם אנחנו הורים שחיים את היום-יום, נמצאים בלחצים לא פשוטים, ומנסים לזעוק.

עמרם מצנע: צריך להקשיב.

עמרם מצנע: עכשיו, מה שאני מבקש ממשרד החינוך זה, דבר ראשון, להחליט פורמלית על אימוץ המלצות דוח ועדת דורנר.

עמרם מצנע: אני חושב שזה אקט חשוב, והוא לא נאמר עד עכשיו.

עמרם מצנע: דבר שני, להכין תכנית רב-שנתית.

עמרם מצנע: התכנית הרב-שנתית צריכה להתייחס ללוח זמנים, בהינתן כמובן תקציב לאורך שנים, או בהינתן הנחת יסוד על התקציב, כי אי אפשר הלוא לתכנן לחמש או עשר שנים קדימה עם קביעה שזה התקציב.

עמרם מצנע: אבל לעשות הנחת יסוד על תוספות תקציב, ולתכנן איך לאט-לאט כל מערכת החינוך נכנסת ל-mode הזה, לא 67 ילדים בלבד ולא 700.

עמרם מצנע: וכמו שזה נעשה בהכנסת חוק חינוך חובה על התיכון, ככה צריך להחליט לאורך שנים כל שנה אילו יישובים נכנסים לתוך חוק השילוב.

עמרם מצנע: אין לי ספק שזה ייקח את הזמן שלו.

עמרם מצנע: גם אין ספק – ושמעתי את זה גם מרעיה – שזה לא בא במקום ההתייחסות הפרטנית לבעיות אישיות, נקודתיות, של הורה כזה או אחר.

עמרם מצנע: הלוא בסופו של דבר הכול פה הוא אישי, ודנים בכל אחד לגופו.

עמרם מצנע: ושמענו כבר שפעם אחת זה על פי לקויות, פעם אחת זה על פי תפקודים, ושניהם בעייתיים.

עמרם מצנע: בסוף, זה באמת שילוב של השניים ביחד.

עמרם מצנע: נושא משמעותי זה הכשרת המורים.

עמרם מצנע: המורים ששמענו פה, שתי מנהלות בתי הספר, באות מתוך החינוך המיוחד, ואין ספק שזה נראה לגמרי אחרת.

עמרם מצנע: אני לא מאמין שאפשר להביא למצב שכל מנהלות בתי הספר וכל המורים באים מתוך החינוך המיוחד.

עמרם מצנע: אבל אין ספק שצריך לעסוק בזה הרבה.

עמרם מצנע: גם אני חוויתי הרבה מאוד פעמים שאתה רואה שכאשר מורה או מורה או מנהלת רגישה לעניין וקצת התנסתה בזה, אז ההתנהגות שונה לחלוטין, ובית הספר נראה אחרת לגמרי.

עמרם מצנע: זה כלל שנכון תמיד: פני בית הספר כפני המנהלת.

עמרם מצנע: והנושא השני זה הנושא של הסברה להורים: הדרכת הורים, הסברה להורים כיצד בכלל בוחרים, כיצד מתלבטים וכיצד אפשר גם לשנות אחרי שנה.

עמרם מצנע: שני נושאים שאנחנו נקיים ישיבות מיוחדות עליהם הם נושא הסייעות.

עמרם מצנע: .. מיכל, אתם התחייבתם לסיים את העבודה הפנימית שלכם, ואני רוצה שנעשה את זה מוקדם ככל שאפשר.

עמרם מצנע: אין ספק שנושא ההסעות הוא גם אחד הנושאים היקרים ביותר וגם אחד הנושאים המורכבים ביותר.

עמרם מצנע: הנושא השני הוא נושא הסייעות.

עמרם מצנע: גם הוא מחייב התייחסות קונקרטית ופרטנית לגבי מקצועיות, רציפות, בניית תכנית עבודה מעבר לשנה הקרובה, ועוד.

עמרם מצנע: עלה פה הנושא של החינוך במגזר הערבי ובחינוך המוכר שאיננו רשמי ובפטור.

עמרם מצנע: אלה שלושה מסלולים שגם בהם צריך להחיל את הפיילוט בצורה כזו או אחרת.

<רעיה לוי-גודמן: המגזר הערבי בפנים, והמגזר המוכר שאינו רשמי עדיין לא בפנים.

<רעיה לוי-גודמן: הפטור זה סיפור אחר לגמרי.

עמרם מצנע: בכל מקרה, אלה נושאים שצריך לשים אותם על השולחן ולטפל בהם.

עמרם מצנע: אנחנו נקיים תוך כארבעה חודשים דיון מעקב אחרי הדברים שעלו פה ואחרי דברים שסיכמנו.

עמרם מצנע: אני רוצה להודות לכולכם ולקוות שאנחנו באמת נמצאים בעידן חדש.

עמרם מצנע: תודה רבה.