ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 19, פרוטוקול מספר 75, 2013-10-13 08:00

עמרם מצנע: זו מחברת שנשארת כאן?

<רותי: זו מחברת שנשארת כאן, עם ההבטחה שלי, ומי שרוצה לשתף כמובן מוזמן.

עמרם מצנע: זה די יוצא דופן היום לכתוב במחברת היום.

<רותי: יוצא דופן?

עמרם מצנע: במחשב אתם לא כותבות, כותבים?

<רותי: עדיין לא, פחות בכיתות.

<רותי: ואנחנו בודקים את כל ההתנהלות הזאת עם טקסט, שבתחילת שנה אני בוחרת אותו, אבל אחר כך אני מבקשת מהם שהם יבחרו.

<רותי: אז אנחנו עדיין בתחילת שנה, בגלל החגים וכו', אז זה טקסט שאני בחרתי.

<רותי: תיקחו לכם אחד ותעבירו גם לילדים ואנחנו נגיד אותו.

<אסף הירשפלד: זה בבוקר לכל ילדי הכיתה?

<רותי: יש פה קבוצה מעורבת, מכיתות ד' עד כיתות ו' והם בחרו להשתתף בשיח במקום להשתתף בתפילה.

<אסף הירשפלד: זאת בחירה לא לפי שייכות דתית, אלא איך שהילד בוחר?

<רותי: אתה שואל על נקודה ככה - - -

<אסף הירשפלד: מעניינת.

<רותי: הילדים הדתיים אמורים להתפלל.

<רותי: יש ילדים דתיים, אתה תראה אותם פה, שהם מתפללים בבית או עם ההורים והם בוחרים להשתתף פה, אבל זה לא הרוב של הילדים פה.

<אסף הירשפלד: זה באופן קבוע?

<רותי: לא, זה באופן קבוע, זו קבוצה קבועה עם רישום בתעודה אחר כך.

<לירון וייס: וכל השאר מתפללים?

<רותי: יש עוד שלושה שיחים מקבילים והקבוצה שמתפללת.

<רותי: אנחנו נעשה כמו שעשינו בפעם הקודמת?

<רותי: כל אחד יגיד משפט, אבל אתם עוקבים היטב היטב, כי זה צריך להישמע כאילו אדם אחד קורא.

<רותי: אמיר, תתחיל? (הילדים מקריאים את הקטע).

<רותי: על השיר הזה כבר קצת דיברנו.

<רותי: אנחנו כל פעם קוראים אותו בצורה אחרת, פעם כמו שראיתם עכשיו, פעם מישהו יבחר לקרוא את כולו, פעם שורה בקול, שורה דמומה.

<רותי: הייתה לנו שיחה ממי מבקשים את הזמן, עלו פה כל מיני אפשרויות.

<רותי: אתם רוצים לחזור על זה?

<רותי: ממי מבקשים זמן?

<תלמיד/ה: מה'.

<רותי: אפשרי.

<רותי: מי עוד?

<תלמיד/ה: מהשעון.

<רותי: מהשעון.

<רותי: תן לי עוד זמן לישון.

<רותי: כן.

<רותי: מה עוד?

<תלמיד/ה: גם בסיפור יש את הקטע על הזמן.

<תלמיד/ה: שאבא מבקש זמן, כאילו שהוא צריך זמן.

<רותי: נכון, נכון, האבא מתמודד עם איזה שהוא אירוע קשה בחיים שלו והוא מבקש זמן.

<רותי: לא ברור ממי הוא מבקש, נכון?

<רותי: נכון.

<רותי: תודה שהזכרת לי.

<רותי: אתם רוצים לשאול שאלות?

עמרם מצנע: את זה קוראים כל בוקר?

<רותי: זה פעמיים בשבוע אצלי.

עמרם מצנע: כן, אבל את זה?

<רותי: את זה ואנחנו נחליף עוד מעט וניקח טקסטים אחרים.

עמרם מצנע: אבל אתם בטח יודעים את זה בעל פה כבר, לא?

<רותי: יודעים בעל פה?

<תלמיד/ה: לא כל כך.

<רותי: עוד לא, אבל בסוף זה קורה.

עמרם מצנע: חשבתם פעם לחפש את הזמן או לבקש את הזמן ממני מעצמי?

עמרם מצנע: כן?

עמרם מצנע: חשבתם על זה?

עמרם מצנע: מה זה אומר?

<תלמיד/ה: לסדר את הזמן, כדי שיהיה לי זמן לעשות דברים.

עמרם מצנע: כל הדברים שאת רוצה לעשות.

<רותי: יפה, לא חשבנו על זה, לבקש ממני את הזמן.

עמרם מצנע: כן, אני והזמן שלי.

עמרם מצנע: יפה.

<עליזה גרשון: זמן לדברים יפים שבגללם כדאי לחיות.

<עליזה גרשון: אתם יכולים לתת לי דוגמה?

<תלמיד/ה: משפחה.

<תלמיד/ה: חברים.

<תלמיד/ה: בילויים.

<עליזה גרשון: מה זה בילויים?

<עליזה גרשון: איזה בילויים?

<תלמיד/ה: טיולים.

עמרם מצנע: לי יש עוד שאלה.

עמרם מצנע: מי יכול להסביר לי למה הוא בחר בשעה הזו במקום תפילה?

<תלמיד/ה: כי אני בבית לא מתפללת.

<תלמיד/ה: אני בימי שני ושלישי מתפלל בבית וברביעי וחמישי אני מתפלל בכיתה.

עמרם מצנע: וביום ראשון?

<תלמיד/ה: בדרך כלל אני מתפלל עם - - -

<תלמיד/ה: אני אוהב לקרוא.

עמרם מצנע: אתה אוהב לקרוא.

עמרם מצנע: טוב.

<רותי: השיח שלנו, של היום, בדרך כלל מתקיים ביום שני, היום יש לנו שיח רק של כיתה אחת, לא רב גילאית והנושא הוא אקטואליה.

<רותי: בשבוע שעבר דיברנו על הרב עובדיה יוסף, שבוע קודם דיברנו על מלחמת יום כיפור ואז עולים תכנים וזה הולך לאן שזה מובל.

<רותי: עם הרב עובדיה יוסף כמובן הגענו לשאלות מאוד הרות גורל, יש אלוקים/אין אלוקים, מי מאמין, מי לא מאמין, ואנחנו משתדלים לענות כמיטב יכולתנו.

עמרם מצנע: כן?

עמרם מצנע: שאלות כאלה קשות, אם יש אלוהים או לא?

<רותי: עם הרב עובדיה יוסף זה היה מתבקש, כן.

עמרם מצנע: למה?

<רותי: כי פתחתי ואמרתי שהוא דמות דתית מאוד מאוד מוכרת, מקובלת, מפורסמת, וגם אנשים לא מקיימי מצוות מכירים אותו, מתנגדים לו או מתייחסים אליו, יש להם איזה שהוא קשר אליו, ואז עלו השאלות.

<רותי: ילדה אמרה, 'חברה שלי אמרה שאם לא היה אלוקים לא היו מלחמות בעולם', אז הצטרכנו להתייחס לזה פה, כשאמרתי שאני לא כל יודעת ואין לי תשובות לכול ואלה דברים שצריכים ליבון ובטח בתוך 20 דקות פה, אבל חלק אמרו 'לא, אם את אומרת אם לא היה אלוהים, זאת אומרת שאת מאמינה שיש אלוהים ושהמלחמות זה בני אדם שעושים אותן'.

<רותי: סוגיות מעין אלה.

עמרם מצנע: תאמרי לי, את מרכזת את הספרייה גם?

<רותי: אני עובדת בבית ספר ועכשיו זה השעות של בית ספר ואני גם מרכזת את הספרייה אחרי הצהריים.

<רותי: זו ספרייה יישובית שהיא - - -

עמרם מצנע: זאת אומרת אין בבית ספר עוד ספרייה.

<רותי: לא, זאת הספרייה של בית הספר, במסגרת פרויקט שקוראים לו קריאה להצלחה בבנימין, שקיים במטה בנימין.

<רותי: שהספריות היישוביות משתלבות בבקרים בבית הספר.

<קריאה: יש ספרניות משלבות כמעט בכל בתי הספר שלנו, ילדים מגיעים הנה ונפגשים בתוך הספרייה.

עמרם מצנע: זאת אומרת זאת גם ספריית השאלה וגם ספריית עיון?

<רותי: גם השאלה וגם עיון, גם בבוקר וגם בצהריים.

עמרם מצנע: וגם למבוגרים?

<רותי: גם למבוגרים, כן, החלק שלהם נמצא בצד השני.

עמרם מצנע: אוקיי.

<רותי: אנחנו מודים לכם מאוד שבאתם.

<קריאה: הסתיימו השאלות?

עמרם מצנע: שאלות לא מסתיימות לעולם.

עמרם מצנע: תודה רבה לכם.

<אמירה פרלוב: בוקר טוב.

<אמירה פרלוב: האמת היא שלא מנומס וגם לא טוב להפסיק שיחות קטנות כאלה, כי הן הרי לפעמים הרבה יותר חשובות מכל הדברים האחרים, אבל הזמן שלנו מאוד מאוד מאוד מתוקתק ולכן אני רוצה להגיד פה, ברחבה הזאת, ברוכים הבאים, ולהגיד כמה מילים על בית הספר לנו בכלל ועל התפיסה שלנו בעיקר ואחר כך אנחנו נעבור לחדר שנקרא חדר בית מדרש ושם נפגוש מורים ואחר כך תלמידים.

<אמירה פרלוב: אז אני חושבת שקצת הקירות מדברים בעד עצמם.

<אמירה פרלוב: זאת למשל עבודה, אתם רואים, סמלים יהודיים שעשו כיתה ו' לפני שנתיים.

<אמירה פרלוב: עבודה של כל הכיתה, עבודה של הילדים עצמם.

<אמירה פרלוב: אני רוצה להראות לכם עוד דבר שמבחינתנו זה בית הספר, וזו התמונה הזאת.

<אמירה פרלוב: זה טיול שעשינו לפני מספר שנים להר צפחות, לאילת באופן כללי, אבל התפילה כאן היא תפילה בבוקר בזריחה בהר צפחות.

<אמירה פרלוב: אתם לא כל כך יודעים, יש פה דתיים וחילוניים, יש פה שיח שחרית, ההורים של הילדה שנמצאת בגלגולון, שהוא בוגרת שלנו, ילדה נכה, צילמו את זה, אז הם צילמו את האזור שבו הייתה הילדה, אבל פה יש עוד ילדים.

<אמירה פרלוב: וזה בית הספר מבחינתנו, הטיול, הנוף, הארץ, התפילה המשותפת, הילדה עם הגלגולון, המתנדבים שבאים לעזור כדי שהיא תוכל לעשות את כל הטיול איתנו, כולל מסלולים מסובכים עם הגלגולון הזה, ההורים והילדים ביחד, המשהו הקהילתי, התפילה והשיח.

<אמירה פרלוב: התמונה הזאת היא בהרבה מובנים באמת בית הספר.

<אמירה פרלוב: אם יהיה לכם טיפה זמן תציצו אחר כך, יש לנו באופן קבוע לוח החודש, שהוא הפעם חשוון.

<אמירה פרלוב: אז אנחנו שואלים מה מצב החצב.

<אמירה פרלוב: דרך אגב, מילה על הפריט הזה, זה פריט היסטורי.

<אמירה פרלוב: מי שירצה לקרוא עליו יכול לקרוא עליו פה, אבל פריטים מעטים כאלה נמצאים.

<אמירה פרלוב: הגיע אלינו בהקמת בית הספר, היישר ממוזיאון רוקפלר מאיזה מחסן.

<אמירה פרלוב: אני לא יודעת, בספרי מולדת של פעם פעם פעם פעם זה היה עמוד השער, אתם יודעים, עוד היה ים המלח, עכשיו זה כבר לא כל כך.

<אמירה פרלוב: הדבר הבא שאני רוצה להסב את תשומת הלב שלכם זה העץ הזה.

<אמירה פרלוב: העץ הזה מייצג במילים שלו ובצורה שלו, בלי העלים הנופלים, זה צריך לתקן, את בית הספר שלנו.

<אמירה פרלוב: אנחנו בית ספר ניסויי, משותף, אתם יכולים לקרוא כאן, והמוטו שלנו 'היהדות שלי היא יהדות של אחריות ומעורבות, בלימוד, בדיאלוג ובמעשה, בקהילה יהודית רבגונית', ואני רוצה להגיד כמה מילים על העניין של בית הספר.

עמרם מצנע: באיזה נושא בית הספר ניסויי?

<אמירה פרלוב: בנושא של חינוך יהודי, הנושא שלנו הוא חינוך יהודי.

<אמירה פרלוב: זאת נקודת המוצא.

<אמירה פרלוב: נקודת המוצא שלנו היא שאנחנו עוסקים בחינוך יהודי, לא בחינוך דתי, לא בחינוך חילוני, בחינוך יהודי, ורשמתי לי כמה מילים, למרות שתלחצו לי על הכפתור ב-2:00 בלילה, אני יודעת להגיד את הדברים, אבל בכל זאת לכבוד הנוכחים.

<אמירה פרלוב: כל מה שאני אומרת כאן זה חלק מהשפה הבית ספרית, זה לא איזה המצאה לטובת מישהו שהגיע לביקור, זאת השפה הבית ספרית שאנחנו מדברים בה.

<אמירה פרלוב: הדבר החשוב ביותר בנושא של חינוך יהודי זה הגדרת זהות חיובית של כל ילד ושל כל בוגר.

<אמירה פרלוב: אנחנו לא רוצים שייצא פה ילד מבית הספר ויגיד 'אני חילוני, בגלל שאני לא דתי', או 'אני דתי בגלל שאני לא חילוני', אנחנו רוצים שייצא מפה ילד מבית הספר שיגיד: אני יהודי, אני יודע מה זה אומר, אני יודע מה האחריות המוטלת עליי, אני יודע במה זה משמעותי לחיים שלי ואני יודע את זה באופן חיובי.

<אמירה פרלוב: זה משמעותי לחיים שלי כי אני שומר שבת.

<אמירה פרלוב: זה משמעותי לחיים שלי כי אני שומר כשרות, אבל לא פחות מזה, זה משמעותי לחיים שלי כי אני עסוק בגרים, יתומים ואלמנות.

<אמירה פרלוב: אני אומרת את זה בלשון הכתובים, בלשון התורה, אבל במציאות שלנו היום, בתיקון עולם, בתיקון חברתי, בזה אני עסוק וזה חלק מהיהדות שלי.

<אמירה פרלוב: זה לא מה שאנחנו רגילים במשרד החינוך, יש ועדת שנער, ועדת קרמניצר, שתי ועדות, אולי עכשיו הן ביחד, אבל הן באותו תקציב, ובעיקרון הייתה תפיסה כזאת.

<אמירה פרלוב: צריך ועדה לתגבר יהדות, ועדה אחרת לתגבר דמוקרטיה.

<אמירה פרלוב: מבחינתנו יהדות זה תשתית הומניסטית של העולם כולו, לפחות של העולם המערבי.

עמרם מצנע: אני רוצה קצת להקשות עלייך.

עמרם מצנע: כשאת אומרת שבית הספר הוא ניסויי בתחום של לימוד יהדות, זה כאילו שבתי הספר האחרים לא מלמדים יהדות?

<אמירה פרלוב: לא, חס וחלילה, מלמדים, בוודאי שמלמדים.

עמרם מצנע: אז מה המיוחד?

<אמירה פרלוב: זה גם לא עניין של לימוד רק.

<אמירה פרלוב: כמו שאתה רואה, כתוב כאן לימוד, דיאלוג ומעשה.

<אמירה פרלוב: ההוויה של חינוך יהודי שאנחנו מנסים לייצר כאן היא הוויה שאנחנו מנסים לבנות אותה בצורה הייחודית לבית ספר שהוא משתף ילדים דתיים, חילוניים ומסורתיים וגם כאלה שהם לא ולא, וגם כאלה שהם גם וגם.

<אמירה פרלוב: יש כל מיני דברים בציבור הישראלי.

<אמירה פרלוב: המחשבה הזאת שמחלקת היא מחשבה מטעה, יש מגוון מאוד רחב, אנחנו מנסים לתת מקום לכל המגוון הזה, לא לקטלג ולא לחלק, ואנחנו מנסים שזה יבוא לידי ביטוי בהרבה דברים, גם בלימוד, גם בצורת הלימוד, במתודה של הלמידה הבית מדרשית, שהיא דיאלוג, וגם בעשייה של הילדים.

עמרם מצנע: איך מסבירים - - -?

<אמירה פרלוב: אנחנו נסביר את הכול בהמשך, יהיו אנשים שממש יסבירו את זה.

<אמירה פרלוב: אני רוצה לתת את התשתית, ברשותך.

<אמירה פרלוב: בקיצור, הבסיס שלנו זה שיש דבר כזה שנקרא הגדרת זהות חיובית והיא לא כוללת בתוכה רק את מה שיגיד האיש שיעצרו אותו באמצע הרחוב וישאלו אותו מה זה יהדות.

<אמירה פרלוב: אולי הוא יגיד שבת, אולי הוא יגיד חגים, אולי הוא יגיד בית דין רבני, אבל זה כולל עוד המון המון דברים והייתה כאן קבוצה הבוקר שראתה שיח שחרית בנושא של הילדים שעוסקים באיכות סביבה ואיכות סביבה מבחינתנו זה חלק מתיקון עולם, כי אנחנו שייכים לתרבות שבפרשה הפותחת של התורה שלה כתוב 'לעבדה ולשמרה'.

<אמירה פרלוב: האחריות לעולם והאחריות לסביבה שלך, ואנחנו שייכים לתרבות שבחרה להתחיל את הספירה של ההיסטוריה מבריאת העולם, לא מהולדת ישו, לא מההג'רה של מוחמד, מבריאת העולם, ובזה היא הצהירה שיש לה אחריות לבני אדם בכלל, וליהודים כמובן.

<אמירה פרלוב: יש לה תפיסה כוללת של מחויבות לעולם.

<אמירה פרלוב: אתם רוצים שנעבור לחדר בית מדרש?

<אמירה פרלוב: אז נמשיך בחדר בית מדרש.

<אמירה פרלוב: אנחנו גם שומרים על קשר עם קהילות ובתי ספר יהודיים בעולם, כדי שילדים יידעו שיש יהודים גם בעולם ולא רק בארץ.

<אמירה פרלוב: זאת התפיסה שלנו וזאת המטרה שלנו, ואני חושבת שזה דבר שהלוואי שהוא יקרה במערכת החינוך במדינת ישראל.

<אמירה פרלוב: שיקרה בבית ספר ממלכתי, שיקרה בבית ספר דתי, בוודאי שיקרה בבתי ספר משלבים, שילדים יגדלו עם זהות יהודית חיובית ועם שפה יהודית חיובית ועם מחויבות ללמוד.

<אמירה פרלוב: תשמעו, יש לנו אוצר, המקורות שלנו, החל מהתורה וכלה ברב עובדיה, ובטח גם כלה בילדים שהם עכשיו בכיתה א' והם מפרשים, גם הם חלק מהשרשרת הזאת והם אומרים דברים נפלאים, וזה אוצר.

<אמירה פרלוב: זה פשוט אוצר.

<אמירה פרלוב: זה אוצר בשבילנו וזה אוצר בכלל, אז שהילדים כולם ירגישו שזה תענוג ללמוד את הדברים האלה, שזה מהנה, שזה מרתק, וזה לא איזה מן משהו שאנחנו עושה אותו כי הכריחו אותי, או כי זה שייך למישהו אחר.

<אמירה פרלוב: עכשיו אני רוצה להגיד שתי מילים על ההיסטוריה של המקום הזה.

<אמירה פרלוב: בית הספר הזה הוקם לפני 33 שנים עם 35 תלמידים, היום יש 750, מ-א' עד ח', כמו שאמרנו, דתיים, חילוניים וכל השאר.

<אמירה פרלוב: חינוך רגיל, חינוך מיוחד, עולים חדשים שמגיעים ממרכז הקליטה במבשרת.

<אמירה פרלוב: יש לנו עניין לערבב, כדי שיהיו פה כמה שיותר ילדים שונים ומגוונים.

<אמירה פרלוב: בשנה שעברה קיבלנו תעודת הצטיינות, או פרס, או אני לא יודעת איך קוראים לזה, במשרד החינוך על העניין של הכלה.

<אמירה פרלוב: זה נקרא במשרד הכלה, דהיינו ההתייחסות המכילה לכל מי ש - - - זה דבר שהוא נורא חשוב לנו, אנחנו עושים אותו כבר המון שנים, עם יעדים של המשרד, בלי יעדים של המשרד, פשוט לדעת שכל אדם הוא אדם, בלי קשר עכשיו לשאלה - - - לדעתנו מה שילד לא פוגש בחיים הוא לא ממש מבין.

<אמירה פרלוב: אם רק מדברים איתו הוא לא מבין.

<אמירה פרלוב: אם הוא חי עם הילדים, הוא צריך לשחק איתם כדורגל, הוא מבין.

<אמירה פרלוב: זה דבר אחד.

<אמירה פרלוב: בית הספר הוא גם בית ספר קהילתי, הזכירו גם שהוא ירוק, הוא מדגים תקשוב.

<אמירה פרלוב: מאוד חשוב לנו שיהיה גיוון, שלכל אחד יהיה את המקום שהוא שמח בו, גאה בו, יכול לבוא בו לידי ביטוי.

<אמירה פרלוב: אני רוצה להגיד משהו, היות שאני יודעת שאתם מגיעים כדי לראות האם יכול, או איך מתקיים חינוך משלב בחינוך הממלכתי דתי.

<אמירה פרלוב: אז שלושת בתי הספר הראשונים שהוקמו במדינת ישראל כבתי ספר משלבים, אז לא קראו לזה משלבים, אלא משותפים, היו בתי ספר בפיקוח הממלכתי דתי, כאן בכפר אדומים, בתקוע ובבית חורון.

<אמירה פרלוב: זה היה לפני 30, 32, 33 שנים, משהו מהסוג הזה.

<אמירה פרלוב: עברו 15 שנה, הוקם בית ספר קשת, נדמה לי שהוא היה ראשון בחינוך הממלכתי, ואחריו יחד במודיעין ואחריו תנופה גדולה ו'צו פיוס' גם עוסקים בזה, גם מתווכים את זה וגם יכולים באמת לספר על זה בפריסה ארצית מעודכנת.

<אמירה פרלוב: חשוב לדעת, המפקחת שלנו נורית הייתה חייבת ללכת, היא כבר לא נמצאת פה, אבל החינוך הממלכתי דתי, יש לו דימוי כאילו הוא מצר את צעדיהם והוא לא מאפשר והוא זה, לא הרגשתי את זה באף רגע ואני מנהלת פה זו השנה העשירית.

<אמירה פרלוב: לא הרגשתי באף רגע שמישהו מצר, שמישהו מפריע, שמישהו בא ומסתכל, שמישהו בא ואומר למה הם נראים ככה, לא נראים ככה, למה עושים ככה, לא עושים ככה.

<אמירה פרלוב: כמובן יש שיח עם הפיקוח כמו כל בית ספר ויש כללים ובעיקר יש שיח עם הקהילה שהקימה את המקום הזה כמו שהיא הקימה, וכל מיני דברים ביחס לקהילה, אבל יש איזה דימוי כזה, החינוך הממלכתי דתי באמת, יש לי רק דברים טובים להגיד עליו בהקשר הזה בכל השנים לפחות שאני פה.

<אמירה פרלוב: בהזדמנות הזו אני רוצה להגיד שאני לא פה לבד.

<אמירה פרלוב: קודם כל בבית הספר הזה יש צוות, יש פה נציגות ונציג בודדים, אבל יש פה צוות מדהים שבאמת עושה את העבודה.

<אמירה פרלוב: האנשים האלה מחפשים אתגר, מחפשים מורכבות, אחרת לא היו באים למקום הזה, וזה דבר מדהים.

<אמירה פרלוב: יש פה קהילה שמורכבת משלושה יישובים, מכפר אדומים, אלון ונופי פרת, שיש לה תפיסה, זאת התפיסה שלה, של חינוך משותף, של קהילה משתפת.

<אמירה פרלוב: דרך אגב, אתם יודעים מה, אפילו לא היינו עושים שום דבר מיוחד, עצם העובדה שהילדים חברים אחד של השני בלי לשים לב מי דתי ומי חילוני, עצם העובדה שהם משחקים ביחד, מטיילים ביחד, מעתיקים שיעורים, מפריעים למורים ביחד, זה כבר הופך אותם לבעלי תודעה שונה.

<אמירה פרלוב: רק כשהם יוצאים החוצה, בכיתה ז'-ח', כשהם מתחילים להבין מה הולך בחוץ, או בתיכון, כשהם מתחילים את התיכון, הם מבינים שזו לא הנורמה במדינת ישראל.

<אמירה פרלוב: אז אני רוצה בהזדמנות הזאת להגיד באמת תודה לקהילה, גם אם היא לא נמצאת פה, המועצה, מטה בנימין שאנחנו עובדים איתם ומחלקת החינוך שלהם.

<אמירה פרלוב: אני שומעת ממנהלים אחרים כמה קשה עם הרשות המקומית, אצלנו אבי רואה פה והוא יודע שאני אומרת את זה גם כשהוא לא פה וגם בכל הזדמנות אחרות, וגם חיה - - -

<אבי רואה: אני מעדיף שלא תגידי את זה כשאני פה.

<אמירה פרלוב: אני מקווה שהודיתי לכולם.

<אמירה פרלוב: יש פה את אמירה ארליך שהגיעה מגף ניסויים ויזמות, וממש תודה, ותודה שבאתם.

עמרם מצנע: באמת הכוונה שלנו היא להבין יותר טוב את הנושא הזה של בתי ספר משולבים ובאמת לשאול שאם זה טוב, למה זה לא קורה בהרבה בתי ספר אחרים, כי עדיין זה מיעוט קטן מאוד, בתי הספר המשולבים בארץ.

עמרם מצנע: אני מאוד בעד שילוב, אבל אני רוצה לשאול כמה שאלות.

עמרם מצנע: אחת, האם יש משפחות ביישוב, במספר משמעותי, דתיות או חילוניות, שלא שולחות את הילדים לבית הספר, כל אחד מהמיקום שלו?

<אמירה פרלוב: יש, אבל בוא נגיד, יש פה 750 ילדים, מי שמכיר פה את הקהילה, לא יותר מעשרה שלא - - -

עמרם מצנע: מיעוט קטן?

שמעון אוחיון: אם היו כולם, הייתי חושב שהעסק מבוים.

שמעון אוחיון: הייתם צריכים להשאיר את העשרה כדי שהעסק ייראה אמיתי.

<אמירה פרלוב: תראה, מי שרוצה לשלוח לחינוך חרדי נגיד לא ישלח אלינו.

<שירלי: יש גם, אני חושבת, לאורך השנים, אנשים שמגיעים לקהילה ולא כל כך ברור להם איפה הם ומה הם ואיך זה מתנהל ועם הרבה מאוד חששות והם שולחים את הילדים אפילו למעלה אדומים, שזה בלי הסעות והם מסיעים, זאת אומרת מתאמצים כדי להגיד 'לא, אנחנו לא סומכים עליכם'.

<שירלי: לאט לאט יש גם כיוון הפוך של ילדים שהיו בבתי ספר דתיים יותר או אנתרופוסופיים - - -

<אמירה פרלוב: יש חרדים לכל הכיוונים, רק שתדעו.

<אמירה פרלוב: יש הורים שככה ב-ד' וב-ה' שמגיעים ואומרים, אוקיי, בוא ננסה.

עמרם מצנע: זאת אומרת יש פה גם ילדים שמגיעים מחוץ לאזור הרישום הטבעי שלהם?

<אמירה פרלוב: חינוך מיוחד ועולים חדשים.

שמעון אוחיון: עולים חדשים ממבשרת?

<אמירה פרלוב: ממבשרת.

שמעון אוחיון: למה לא זה לא ממשיך אחרי כיתה ח'?

<אמירה פרלוב: אנחנו כבר שוקדים זה כמה שנים על תכנון של תיכון.

<אמירה פרלוב: ממש לאחרונה נבחרה מנהלת, אתמול הייתה פגישה עם הורי כיתה ח', הוא השנה מתבשל ובשנה הבאה בעזרת ה' הוא ייצא לדרך.

<אמירה פרלוב: ואגב, בקהילה, החינוך המשולב הוא מהמעון ובעזרת ה' יש לנו פה תנועת נוער משותפת של הצופים, שזה גם לא דבר כל כך שקורה בארץ, שיש תנועת נוער משותפת, ואחר כך יש פה גם מכינה וגם מדרשה שנמצאות בגוש, נמצאות בכפר אלון, כך שהטווח של החינוך - - -

עמרם מצנע: מה פחות או יותר אחוז התושבים הדתיים ושאינם דתיים?

<אמירה פרלוב: אז על זה יש דיונים עכשיו בקהילות.

עמרם מצנע: בערך.

עמרם מצנע: הלוא אין מפקד ששואל את זה, אבל.

עמרם מצנע: ..

<אמירה פרלוב: אני נוטה לחשוב שיש נגיד 60% דתיים ו-40% חילוניים, זה בערך המצב בבית הספר.

<אמירה פרלוב: אני לא בדיוק בדקתי, אני גם עקרונית לא מתכוונת לשאול אף אחד איך הוא מגדיר את עצמו ומאוד מתרגזת כששואלים אותי.

עמרם מצנע: אין הפרדה בין בנים ובנות?

שמעון אוחיון: הסטטיסטיקה, הם רוצים לדעת בדיוק את היחס והתערובת שמבטיחה הצלחה, לכן השאלה של 60%-40% היא באמת מה יותר מבטיח לנו יותר.

שמעון אוחיון: קודם כל אני רוצה לומר משהו בקטע הזה, שאני מאוד מאוד מתפעל ומעריך את הנושא הזה, כמי שתמיד מוטרד מדעות קדומות עצם החיים ביחד ושהם רואים דתיים וחילוניים חיים יחד, זו מלחמה עצומה, זו מניעה עצומה של ניכור, של בדלנות, של זרות, של היווצרות בוודאי של דעות קדומות מקבוצה אחת כלפי השנייה, מעבר לכל הערכים היפים שאני מעריך אותם, רק אני אומר העיקר האתגר, נדמה לי.

שמעון אוחיון: כבר הגעתם, אבל האתגר הוא בכך שבגיל ההתבגרות של העיצוב בעניין הזה, אם אנחנו היינו מצליחים ליצור עשרות בתי ספר כאלה בגיל ההתבגרות, למען המדינה - - -

<אמירה פרלוב: אבל חייבים להתחיל מהילדות.

<אמירה פרלוב: אי אפשר להגיע לזה בגיל 14.

שמעון אוחיון: בוודאי.

שמעון אוחיון: להמשיך.

<שירלי: לא, אבל אני חושבת שלא סתם לקח זמן לתיכון להתחיל.

<שירלי: יש לי ילד פה בכיתה ח'.

<שירלי: ישבנו אתמול בערב והיה בהתחלה חשש, יבואו/לא יבואו, יהיו, מה יהיה?

<שירלי: יהיו נגד, יהיו בעד?

<שירלי: אז היו באמת, אני חושבת, כמעט כל ההורים והייתה מאוד התלהבות.

<שירלי: אנחנו כבר 17 שנה בכפר אדומים וכשבאנו באמת הייתה אמירה מאוד ברורה, אוקיי, יסודי, גנים ויסודי זה בסדר, דווקא בתיכון, גיבוש זהות, צריך שכל אחד יהיה במקום שלו, שהחילונים יהיו עם החילונים, הדתיים בשלהם, 'בואו לא נגזים', מין איזה אמירה כזאת.

<שירלי: ואני אתמול ממש הרגשתי שהשינוי באמת הבשיל.

<שירלי: יכול להיות שהיה צריך גם כמות גדולה של אנשים כדי שאפשר יהיה בכלל לדבר על זה, כי אי אפשר לפתוח תיכון - - -

עמרם מצנע: זה תיכון אזורי, אני מניח, לא? זה יישוב קטן מדי לתיכון.

<אבי רואה: זה לא יישוב קטן, אבל זה גם יהיה אזורי.

<אמירה פרלוב: יש לנו 750 תלמידים, זה לא כזה קטן.

<יעל: בבית הספר יש שלושה יישובים, נופי פרת, כפר אדומים ואלון, מלכתחילה זה לא יישוב אחד.

<אסף הירשפלד: אז אני אשאל.

<אסף הירשפלד: מפה ממשיכים לקשת ירושלים, אז בכוונה אני אשאל שאלות הן קצת ככה על הנחות היסוד.

<אסף הירשפלד: אחת זה על הנושא של התפילה בבוקר.

<אסף הירשפלד: איזה חשיבות אתם רואים, כי מ-א' עד ד', כולם אמורים להתפלל בבוקר, איזה חשיבות - - -

<אמירה פרלוב: א' עד ג'.

<אסף הירשפלד: א' עד ג'.

<אסף הירשפלד: איזה חשיבות אתם רואים ולמה - - -

<אמירה פרלוב: אבל הם מתפללים ומשוחחים בבוקר.

<אסף הירשפלד: רגע, אני רוצה לשאול.

<אסף הירשפלד: למה באמת אותו הורה חילוני שבא ואומר 'רגע, אם בית הספר רוצה לתת לגיטימציה לדרכים שונות ואני לא בן אדם מאמין, או לא דתי, למה שהילד שלי יחווה את הריטואל הזה, לא רק יכיר אותו פעם, אלא ממש באופן סדיר יום יום?'.

<אסף הירשפלד: זו נקודה אחת.

<אסף הירשפלד: ואם זה לא מדאיג הרבה מהאוכלוסייה החילונית, אולי באמת בבתי ספר משלבים.

<אסף הירשפלד: והדבר השני שבאמת מעניין אותי זה איך אתה מחנך לאיזה שהיא תפיסת עולם דתית, אנחנו יודעים שבכלל בכל תפיסה, לאיזה להט אמוני, גם דתי, גם חילוני, כשאתה כל הזמן נמצא ואתה אומר זה בסדר וזה בסדר, זה לגיטימי, זה לגיטימי, שתי התפיסות הן בסדר, אז איך מתמודדים עם המתח הזה?

<חפצי: אני מורה למוזיקה בבית הספר ואני תושבת כפר אדומים.

<חפצי: מהניסיון שלי, כשאני מתפללת עם ילדים קטנים שבאים מבתים שהם לגמרי לא מתפללים, ובדיוק השבוע ראיתי דוגמה על ילדה שסיפרתי לאמא שלה שהילדה שלה מתפללת בהתלהבות, והיא אמרה: את בטוחה?

<חפצי: אם הבית לא מתנגד באופן עוצמתי, זה לא נורא אם ילד חווה חוויה כזאת ואחר כך הוא יכול להחליט מה הוא עושה איתה.

<חפצי: אין כפייה בתוך הכיתות, זאת אומרת אם ילד ממש לא רוצה להתפלל אז אומרים לו 'טוב, תיקח ספר', גם אם הוא ב-א' עד ג', כי רק לדבר על תפילה פעם ב- זה לא יוצר שום דבר, אתה נותן להם לטעום ואחר כך הם יכולים לעשות עם זה - - - ב-א' עד ג' זה נסבל בשביל לטעום את הדבר הזה.

<חפצי: משתדלים לעשות ביאורי תפילה, להסביר להם שהתפילה זה משהו - - -

<אסף הירשפלד: את לא יכולה להגיד, הנושא שהכול צריך להיות חיובי וקצת בתשובה, כאילו, את יודעת, זה נסבל, כאילו אני דווקא רוצה לשמוע את ה - - -

<חפצי: לא, אני מדברת על בתים שהם לא רוצים שהילד יתפלל.

<חפצי: אני מדבר על דבר כזה.

<חפצי: החוויה של תפילה של ילד כזה שהוא מבית חילוני והוא מתפלל היא נהדרת, זאת אומרת זה לא שזה - - - אבל אם המשפחה לא רוצה שהוא יתפלל והילד מתפלל, לא קרה שום דבר.

שמעון אוחיון: מה הוא עושה?

<חפצי: או שהוא מתפלל, או שהוא קורא ספר, או שהוא בוהה.

שמעון אוחיון: זה לא נראה קצת 'תקרא ספר', כלומר אנחנו לא - - -

<חפצי: לא, זה חוץ מהתכנית שיש.

<יעל: קודם כל יש גם שיח שחרית.

שמעון אוחיון: בכיתה א'-ג'?

<יעל: א'-ג', יש חלק שתפילות ויש שיח.

<יעל: אבל אני רוצה להתייחס לשאלה שלך כחילונית גאה.

<יעל: אני חושבת שמה שקורה זה מייצג איזה שהוא תהליך שהוא מתחיל והוא באמת לאט לאט, אבל אני רואה אותו קורה עכשיו יותר ויותר במדינה, שאנשים מפסיקים לפחד מזה כל כך.

<יעל: לפי דעתי יש איזה סקירה היסטורית כזאת, שפעם, כשהייתי ילדה, היהדות הייתה של כולם בלי שאמרו שזה יהדות, הדברים שהיו שגורים על לשוננו באמת היו לקוחים מהתנ"ך ומהסידור, וככה למדו.

<יעל: כשהילדים שלנו הגיעו לבתי ספר זה כבר לא היה ככה, כבר הייתה הפרדה ברורה, זה שלהם וזה שלהם.

<יעל: אני חושבת שעכשיו יותר ויותר ישראלים חוזרים לכך שהיהדות היא שלי כמו של כל אחד אחר, והילדים שלי, זה לא מפחיד כבר שהילדים שלי יתפללו.

<יעל: הבת שלי הייתה בקשת והיא התפללה שם, היא התפללה כי היא בחרה להתפלל וזה לא מפחיד אותי, זה לא יגרום לה להיות דתייה, זה יגרום לה להכיר את התפילה, כי היא שלי כמו ששלו.

<יעל: זה לא מחייב אותה אחר כך חברתית לשום דבר, זה רק גורם לה באמת להכיר את הז'אנר הזה.

<יעל: אחר כך היא תרגיש בבית בכל מקום, אם היא תרצה להיכנס לבית כנסת.

<אמירה פרלוב: אין לי זמן לספר את הסיפור, אבל פעם לפני שנים היה פה סיפור שהילדים הבוגרים רצו שישנו משהו בסדרי התפילה, כי הם התפללו והם לא אהבו את זה.

<אמירה פרלוב: אז בסוף בתור מרד, כי בית הספר לא הסכים, הם אמרו 'טוב, אז אנחנו נתפלל בעצמנו', אבל הם רצו מניין, אז מה הם יעשו?

<אמירה פרלוב: הם גייסו את החברים החילוניים שלהם שיקומו מוקדם יותר.

<אמירה פרלוב: בשביל מרד במלכות, זו סיבה מוצדקת לקום מוקדם.

<אמירה פרלוב: אני אומרת שהם יכלו לעשות את זה, כי הילד יודע במה מדובר, זה לא זר לו, הוא יודע איך זה נראה.

<אמירה פרלוב: הוא לא עושה את זה, כי הוא עכשיו לא מתפלל, לא חשוב.

<אמירה פרלוב: אם תהיה בר מצווה למישהו, אז הוא יבוא, הוא יודע מה לעשות בבית הכנסת.

<אמירה פרלוב: בית הכנסת זה לא משהו שצריך להכיר בקטמנדו כשמגיעים לטיול הגדול, אפשר להכיר אותו בארץ.

<אמירה פרלוב: דרך אגב, ילדים גם מתפללים וגם משוחחים בכיתות.

<אמירה פרלוב: כמובן שבכיתה א' יש מעגל בוקר וכל מיני דברים כאלה, אבל הדברים האלה קיימים גם ב-א' עד ג'.

<אמירה פרלוב: יש שתי סיבות שבגללם זה ככה היסטורית.

<אמירה פרלוב: אחת, זה מה שהחליטו מייסדי היישוב, שבכיתות הראשונות כולם יהיו יחד.

<אמירה פרלוב: שתיים, אני אגיד לך, בתור מישהו שמתעסק לא רק בתיאוריה אלא באמת בילדים, ילד בכיתה א' לא משנה מי הוא ומה הוא, הוא צריך לבוא, למצוא את הכיסא שלו, לשים את התיק שלו, לראות את המורה שלו.

<אמירה פרלוב: לא מעניין אותו עכשיו הפיצולים האלה, אתה דתי, אתה חילוני, אתה תבחר, אתה זה.

<אמירה פרלוב: זה בשביל מבוגרים ואולי קצת בשביל ילדים יותר גדולים, אבל הצורך ההתפתחותי של ילד בכיתה א' זה לבוא לכיתה שלו.

עמרם מצנע: לאן הולכים הילדים היום, אחרי כיתה ח'?

<אמירה פרלוב: מגוון מאוד גדול.

עמרם מצנע: בכל זאת איך זה מתחלק?

עמרם מצנע: הדתיים הולכים לבתי ספר דתיים והחילוניים לבתי ספר חילוניים?

<אמירה פרלוב: יש בתי ספר כאלה, רעות וקשת וכל מיני.

<אמירה פרלוב: קשת הוא משלב, רעות, הם משלבים, הם גם מוכרים כמשלבים.

<אמירה פרלוב: הייתם ברעות.

<אמירה פרלוב: יש ילדים שהולכים לשם, אבל יש גם הרבה ילדים שהולכים לאולפנה בעופרה, הבנות לאולפנה בעופרה, הבנים לבתי ספר כמו הימלפרב - - -

עמרם מצנע: יש חציית קווים?

<אמירה פרלוב: מה זה חציית קווים?

עמרם מצנע: שמי שהיה דתי הולך לבית ספר חילוני ומי שהיה - - - במספרים משמעותיים.

<אמירה פרלוב: בסטטיסטיקה שמישהו פה עשה לפני לא יודעת אי אילו שנים, המרות הדת הן הרבה פחות מאשר ילדים שגדלו בחברה מובהקת, רק דתית או רק חילונית באחוזים.

<אמירה פרלוב: ולמה?

<אמירה פרלוב: כי השמים לא נפלו עליהם יום אחד.

<אמירה פרלוב: זה לא יום אחד הוא גילה שכל מי שנוסע בשבת זה לא או גוי או פיקוח נפש או אשתו יולדת, אלא יש סתם יהודים שנוסעים בשבת, אז הוא גדל עם זה.

<אמירה פרלוב: הוא לא צריך לעבור מחנה, במרכאות.

<אמירה פרלוב: שלא לדבר על זה שצריך לזכור, החלוקה הזאת של דתיים-חילוניים הסתיימה, במציאות אנשים - - -

עמרם מצנע: כן, אני עוד פעם אומר, בית הספר והכיוון הוא מצוין, אבל החברה הישראלית לא שם.

עמרם מצנע: החברה הישראלית הולכת להקצנה.

עמרם מצנע: החינוך הממלכתי דתי הולך להקצנה וגם החינוך החילוני שחושש הולך להקצנה של עצמו.

עמרם מצנע: זו המציאות היום.

<אמירה פרלוב: נכון.

עמרם מצנע: איך הופכים את הדבר הזה - - -

<אמירה פרלוב: אבל המציאות היא גם 'צו פיוס', המציאות היא גם המון המון מקומות של אנשים - - -

עמרם מצנע: החברה הישראלית מקצינה.

עמרם מצנע: זה נורא נחמד, אני מאוד בעד, אבל השאלה באמת איך מוצאים את המכנה המשותף הזה ויוצרים את השיתוף הזה.

עמרם מצנע: לא על ידי בית ספר ניסויי אחד, שניים או שלושה.

<אמירה פרלוב: בשביל זה יש לנו מרכז הפצה, שאנחנו מפיצים את ה - - -

<יעל: מרכז הפצה זה גוף של גף ניסויים ויזמות שאמירה היום היא הנציג שלנו מטעם גף ניסויים.

<אמירה ארליך: יש לנו למעשה רשת של מרכזי הפצה בנושא של חינוך - - -

עמרם מצנע: אבל כשהניסוי יפסיק להיות ניסוי יהיה - - -

<אמירה ארליך: כן, הוא כבר היום ממשיך - - -

עמרם מצנע: כמה זמן בית הספר הזה הוא ניסויי?

עמרם מצנע: זה אחד הנושאים, שמישהו נכנס לניסויי ולא יוצא משם.

<אמירה פרלוב: חמש שנים היינו רק ניסויי ושנה שנייה אנחנו ניסוי ומרכז הפצה.

<אמירה ארליך: כי בשנה שעברה הקמנו בין כפר אדומים לבין יחד מודיעין, ששניהם סיימו את הניסוי באותו זמן יחד עם - - - הקמנו רשת של מרכזי הפצה ועשינו פעילות - - -

עמרם מצנע: ומרכזי ההפצה הם רק לחינוך המשלב או שיש מרכזי הפצה לכל אחד מה - - -

<אמירה ארליך: לא, יש מרכזי הפצה בכל הארץ לכל מיני נושאים.

<אמירה ארליך: אבל זיהינו שיש לנו גם את יחד וגם את כפר אדומים, שזה הנושא והקמנו רשת.

<אמירה ארליך: זאת אומרת כל אחד מפיץ בפני עצמו ויש להם גם איזה שהם קשרים.

<אמירה ארליך: דרך אגב, ניסויים אחרים שפועלים גם פה וגם בתוך - - - יש לנו לא מעט ניסויים, שיש להם קווים אחרים בשביל לאתגר את החינוך ממלכתי דתי.

<אמירה ארליך: בעתיד, כשהם יהיו מרכזי הפצה, אני כבר יכולה לסמן לך כמה מהם, הם יזינו את הרשת הזו מכל מיני כיוונים אחרים.

<אמירה ארליך: כי המנדט שלנו במשרד הוא באמת לאתגר, גם את החברה הישראלית וגם את מערכת החינוך.

עמרם מצנע: כי אחד האתגרים של מנהלות בתי ספר זה להיות ניסויי.

עמרם מצנע: מחפשים - - -

<אמירה ארליך: ללא ספק.

<אמירה ארליך: כמרכז הפצה הם פועלים כארגון בתוך ארגון.

<אמירה ארליך: יעל היא מנהלת את מרכז ההפצה, אמירה כמובן היא שותפה מלאה למרכז ההפצה ואנחנו מלווים אותם באמת בניסיון להפיץ את התורה מפה לכל הארץ.

<אמירה ארליך: שנה ראשונה של הכנה לקראת מרכז הפצה, יש להם הצלחה יותר ממרכזי ההפצה הוותיקים שלנו.

<אמירה ארליך: למה?

<אמירה ארליך: כי יש ביקוש, ויעל יכולה להגיד לך כמה - - - אני אומרת לה, 'את צריכה גם להגיד ללמוד איך להגיד לא', כי אין כאן מספיק כוח אדם, אבל יש ביקוש, זאת אומרת פונים מכל רחבי הארץ, מתעניינים בדבר הזה, רוצים.

<אמירה ארליך: גם בית ספר שלא מגדיר את עצמו בחינוך המשלב רוצה לראות מה יש מתוך המודל הזה להכניס גם לבית ספר ממלכתי דתי רגיל, או ממלכתי רגיל.

<אמירה ארליך: מכל הארץ.

<אמירה פרלוב: אני חייבת להגיד, באמת במקרה זה יצא, אבל לא רק בארץ, גם בשנה שעברה וגם השנה אני משתתפת בסמינר של רשת של בתי ספר יהודיים באירופה, שאליאנס אחראים להם, שעוסקים בנושא של זהות יהודית והם מתעקשים שאני אבוא ואני אספר מה קורה בבית הספר ושאנחנו נעשה שם סדנה של למידה בית מדרשית וחומר לחגים שנפתח ביחד, יחד עם ארגון שאנחנו עובדים איתו בשם מורשה, מין משולש כזה.

<אמירה פרלוב: זה לא משהו שהוא באמת על סדר היום שלנו, אבל העובדה היא שהייתי שלושה ימים בפריז בשנה שעברה ואני אהיה בעוד שבועיים עוד פעם שלושה ימים בפריז, בדיוק לטובת הדבר הזה.

<אמירה פרלוב: הם אומרים 'אנחנו רוצים להבין מה זה חינוך יהודי, ואיך עושים אותו גם באירופה', ששם זה מגוון מטורף של בתי ספר.

<אמירה פרלוב: לא דווקא יהודים לומדים שם, אבל.

<אמירה פרלוב: ..

<יעל: אני רוצה להוסיף מילה, כי שאלת מה מיוחד בחינוך היהודי כאן, כאילו שבשאר בתי הספר זה לא חינוך יהודי.

<יעל: אני חושבת שהייתה חסרה פה המילה יהודי פלורליסטי.

<יעל: זו מילה קצת מפחידה לפעמים, אבל אני חושבת שזה העניין, זאת אומרת שהיהדות הפלורליסטית היא בבסיס שלה בתי הספר המשלבים.

<אמירה פרלוב: אני רוצה להגיד חיובית, לא מול.

<אמירה פרלוב: הילדים שלי למדו בתיכונים הממלכתיים דתיים, אחר כך הבת שלי הייתה בשלף, אז היא בכלל הגיעה לנתיבות ושם זה קצת שונה, והם שמעו את המשפטים האלה, 'אצלנו זה ככה, אצל החילונים זה זה', וכל פעם הם היו צריכים למלא את התפקיד של להגיד 'מה זאת אומרת יש לי חברים חילוניים, זה לא ככה, כן ככה', אבל העובדה היא שיש משהו לעומתי, יש משהו שאתה גדל עם זהות שאתה מגדיר אותה מול השני.

<אמירה פרלוב: אגב, זה לא רק קשור ליהדות, אני רוצה שילד ילמד זהות חיובית.

<אמירה פרלוב: לא אני שווה כי אני תלמיד מצטיין והוא תלמיד גרוע, לא, אני שווה כי אני אדם שנברא בצלם ואני יחיד ומיוחד ואין כמוני בכל העולם.

<אמירה פרלוב: כשילד מרביץ לחבר או פוגע בו במילים, זה מה שאני אומרת לו, אני אומרת לו 'תקשיב, אין עוד יוסי אחד כזה, אין עוד אחד כמוך, אין עוד אחד כמוני, איך אתה מעז לפגוע במישהו שאין עוד כמוהו בדיוק אותו דבר, אין על הכדור, 7 מיליארד אנשים ואין'.

<אמירה ארליך: אבל זאת בדיוק הסיבה שאנחנו דווקא במיתוג של בית הספר הלכנו עם לקצר קודם כל.

<אמירה ארליך: השם של הניסוי הוא השם הכי ארוך בהיסטוריה שלנו.

<אמירה ארליך: הנושא של חינוך יהודי הוא בדרך כלל, יש בו חוזק מאוד גדול, כי האמירה צריכה להיות שזה מודל לחינוך יהודי, נקודה.

<אמירה ארליך: זאת אומרת ברגע שתגידי את זה יבואו לך מתנגדים מכאן ומכאן וזה מכניס אותם לכל ההתנגדויות של החברה הישראלית.

<אמירה ארליך: אנחנו באים, זה המודל, יש כאן משהו במודל הזה שהוא העם שלנו, שזו הדרך שלנו, אגב, לא רק ברמה של חינוך משלב, אלא ברמה של לבוא ולהגיד יש לנו היסטוריה פדגוגית, לעם ישראל, יש לנו פדגוגיה שהיא בדם שלנו, בשורשים שלנו, ופה עושים את זה.

<אמירה פרלוב: שלום ילדים.

<אמירה פרלוב: אני רוצה לבקש, יש לנו כאן את אביטל מהצוות, את הרב מיכה מהצוות, וחפצי וטלי, מחנכת ח' ומרכזת כיתות ח'.

<אמירה פרלוב: טלי, אולי תגידי מילה, ממש משפט על הנושא של הוועדות, של ההתנדבות של התלמידים.

<טלי: כן.

<טלי: לפני שאני אדבר על הוועדות הייתי רוצה לענות לך, אסף, על השאלה ששאלת.

<טלי: כשהיה הדיון נזכרתי באירוע שהיה בשנה שעברה בכיתות ז'.

<טלי: בדרך כלל בכיתות ז' יש בר מצוות ומתפללים ולפעמים אין מספיק מניין, אין מספיק ילדים שהם אחרי בר מצווה, והיו כמה מקרים שפתאום קראו למישהו חילוני שיבוא וישלים להם מניין כי הם נורא רצו להתפלל במניין.

עמרם מצנע: לא עלה בדעתם לקרוא לבת דתייה.

<טלי: בת לא יכולה להשלים מניין, לצערי, אבל קראו לחילוני, והוא בא מיד, שם כיפה, השתלב בתפילה בלי שום בעיה וזה מה שיפה לראות.

<טלי: כלומר, זה שהם הלכו לחילוני להגיד לו 'בוא תשלים מניין' וזה שהחילוני ידע בכלל על מה הם מדברים והוא יכול היה להשתלב בתפילה, זו יהדות.

<טלי: זו היהדות של כולנו, שכל אחד מבין מה זה להשלים מניין ולא צריך להיות דתי בשביל להשלים מניין.

<שירלי: הבן שלי בכיתה של טלי והרבה פעמים, לא רק טלי, אומרים, 'וואי, אלון לקראת בר מצווה, והוא השתתף בתפילה, והוא התפלל בבוקר, הוא היה שליח ציבור' ואני חייבת להגיד, כי באמת יש כאן רגשות, אוקיי, טוב, אז הנה, טוב שמ-א' עד ג' הוא למד.

<שירלי: כי היו כאן ויכוחים והיו עניינים, גם מהצד החילוני, של 'רגע, מה פתאום?

<שירלי: אם זה, למה זה לא מופרד, מה אתם מכריחים את הילדים?'. גם בגנים, דרך אגב, זה מתחיל עוד קודם, כי גם בגן כולם מתפללים.

<שירלי: אני חושבת שהרגשתי את זה, כשאני נכנסתי לבית הספר, לקח לי הרבה שנים פה להרגיש בנוח ושמחתי, באמת, הייתה לי שמחה אמיתית כזאת שהילדים שלי באמת יכולים להיות שליח ציבור ועוד לעשות את זה כל כך יפה שבאים להגיד לי 'וואו'.

<שירלי: וזה לא אני, באמת, לא בזכותי ולא בגללי.

<טלי: וזה לא שהוא חוזר בתשובה.

<טלי: זה לא שפתאום 'אוי ואבוי, הוא חוזר בתשובה'.

<שירלי: לא, זה לא קשור.

<טלי: ממש לא, פשוט בא לו להתפלל, הוא יודע, הוא יכול ללכת לבית הכנסת, הוא יכול ללכת ליער או לאן שהוא רוצה ולהתפלל.

<אמירה פרלוב: דרך אגב, תפילה זה נושא מסובך, אז אני לפעמים מוצאת את עצמי אומרת לילדים, ילדים שמתפללים דרך שגרה גם לא מתפללים, 'תקשיב, קשה לך להתפלל, דבר עם קדוש, יש לך עכשיו חצי שעה, תחליט מה אתה אומר לו, אתה לא חייב להתפלל מתוך הסידור, העיקר שתבין שיש משהו מעבר'.

<אמירה פרלוב: יש עולם רוחני, יש ערך לרוחניות ולא רק לדברים שאנחנו צופים בהם בלי סוף, אני לא צריכה אפילו לפרט.

<אמירה פרלוב: לעומת זאת היה איזה שהוא סיפור בתפילה שילד מניח תפילין, יושב ליד החבר שלו ועושה לו ככה עם הרצועה.

<אמירה פרלוב: ניגשתי אליו ואמרתי לו, 'תקשיבי, חביבי, אל תניח תפילין, אתה לא עושה טובה לאף אחד.

<אמירה פרלוב: אם זה מה שאתה עושה איתו, מכה את החבר שלך, אל תניח'.

<אמירה פרלוב: הם צריכים להבין, הדברים לא עומדים כאן באיזה - - - לא יודעת, סליחה, טלי.

עמרם מצנע: איך אתם מסבירים את היהדות ללא דתיים?

עמרם מצנע: כלומר אני נוסע בשבת, אני לא מקפיד על כשרות, אני לא מניח תפילין, אני לא מתפלל ואני יהודי.

עמרם מצנע: איך?

עמרם מצנע: איך מסבירים את זה?

עמרם מצנע: הלוא על השאלה מיהו יהודי, לא נעסוק בזה היום, אבל - - -

<אמירה פרלוב: הנה, טלי, טלי, את תגידי מה - - - למה זה יהדות.

<טלי: אז היהדות אצלנו זה לא רק להתפלל ולהניח תפילין ולשמור כשרות, יהדות אצלנו זה גם - - -

עמרם מצנע: לא, אבל יהדות זה גם יכול להיות בכלל לא זה.

עמרם מצנע: זאת אומרת אני גם יכול להיות יהודי, אני לא מניח תפילין, אני לא מתפלל, אני נוסע בשבת, אני לא שומר על כשרות, לא מאמין בהשגחה עליונה.

<טלי: אבל אני בטוחה שאתה מסכים איתי שהיהדות היא גם קטע של שמירה על החברה.

עמרם מצנע: אני מסכים איתך מאוד, רק אני שואל איך זה בא לידי ביטוי - - -

<טלי: זה בדיוק פן שמגיע לביטוי בבית הספר שלנו, בזה שאנחנו נותנים לילדים לתרום מעבר ללימודים, כלומר להיות חלק מהחברה ולתת לחברה.

<טלי: איך עושים את זה?

<טלי: יש לנו הנהגה צעירה של כיתות ז'-ח', שפעם בשבוע, אחרי סיום הלימודים, הם נשארים בהתנדבות ומתכננים פעם בשבוע את ההפעלה שלהם במשך השבוע בזמן ההפסקה לכל התלמידים.

<טלי: זה מתחלק לעשר ועדות, למשל יש ועדת הרקדה, ועדת ספורט, שפעם בשבוע באחת ההפסקות הם מפעילים את הילדים.

עמרם מצנע: בסדר, זה אופייני לכל בתי הספר.

<טלי: אני לא יודעת אם זה אופייני לכל בתי הספר.

עמרם מצנע: אני מניח.

עמרם מצנע: היום הנושאים החברתיים - - -

<אמירה פרלוב: השאלה מה אתה אומר על זה.

עמרם מצנע: אני מחפש מקום אחר, הלוא היהדות היא החגים, היא התנ"ך כספר היסטוריה, לאו דווקא כספר דתי, ואני לא שומע מכם על הדבר הזה.

<טלי: גם זה קיים.

<טלי: כשאנחנו מלמדים את התנ"ך, גם כן.

עמרם מצנע: תורה שבעל פה, החגים, התאריך העברי, כל הדברים האלה הם - - -

<אביטל: אולי אני אדבר פה קצת על המתודה הבית מדרשית, שזאת מתודה שאנחנו משתדלים להשתמש בה בכל מקצועות ההוראה.

<אביטל: קוראים לזה בית מדרש, דווקא כדי להשתמש במושג היהודי הזה, אבל היא בעצם נועדה לפתח דיאלוג בתוך קבוצה שיושבים בה דתיים וחילוניים שיושבים סביב, מכל צבעי הקשת, ובעצם הם יושבים סביב טקסטים.

<אביטל: בדף בית מדרש בדרך כלל יש שיר ויש מדרש ויש איזה שהוא מקור שהוא משהו מהעולם על התחום הזה, והם יושבים ומדברים, איפה זה פוגש אותם, מה הם חושבים על זה, מה זה מזכיר להם, מה הם יעשו עם זה הלאה.

<אביטל: אני חושבת שלהגדיר את עצמך מתוך עימות ומתוך שיח כזה, זה הרבה יותר בריא והרבה יותר נכון ובגלל זה אין את התנודות האלה.

<אביטל: קודם שאלת איך מקבלים אותם בתיכונים אחרים, אז רציתי לומר שהבת שלי דקל יצאה מפה לפני שנה לאולפנת עופרה והיא אומרת 'אני דקל, ואני לובשת מכנסיים, אבל אני כזאת וכזאת וכזאת'.

<אביטל: היא אומרת 'אני לא מסתירה כלום, הם אוהבים אותי כמו שאני, זאת אני.

<אביטל: אני לא מתחפשת, אני באתי מכפר אדומים'.

<אביטל: יש רק דקל אחת, כמו שאמירה אומרת, עם כל האני מאמין שהיא צברה פה ומקבלים אותה בהערכה מאוד רבה במקום שנחשב מאוד ומוגדר כדתי.

<אביטל: אני חושבת שהילדים שלנו מאוד עומדים על הדעות שלהם ועל האישיות והזהות המיוחדת שהם בונים פה.

<אמירה פרלוב: אני רק רוצה להגיד שהשנה יש לנו רכז חדש, הרב מיכה שיושב פה בשקט.

<אמירה פרלוב: הרב מיכה, למשל, יחד עם עוד מורה אחת, מכינים את הלימוד הבית מדרשי של גדולים וקטנים שאנחנו עושים תמיד ביום הזיכרון לרבין.

<אמירה פרלוב: אנחנו עושים למידה מדרשית מכל מיני נושאים, על אינטרנט בטוח, על זהירות בדרכים, על איכות סביבה, על כל מיני נושאים שמעסיקים את הילדים בעולם שלהם.

<אמירה פרלוב: גם בשיעור מתמטיקה אנחנו יכולים לעשות, אבל גם על הנושאים האלה.

<אמירה פרלוב: אנחנו עושים את זה לפעמים גדולים וקטנים ולפעמים שכבתי ולפעמים כיתתי, כדי שתיווצר איזה שהיא תודעה של שיח, של דיאלוג, של החלפת דעות ושליהדות יש מה להגיד גם על אינטרנט בטוח וגם על זהירות בדרכים.

<אמירה פרלוב: יש לה מה להגיד.

<אמירה פרלוב: זה שנצרב לכולנו בתודעה שאם אני נראה ככה ועושה ככה, זה, נקרא לזה כשר, או משהו כזה, ובתחומים אחרים לא, מה לעשות?

<אמירה פרלוב: זה חבל.

<אמירה פרלוב: אנחנו ננסה לעשות הכול כדי לתקן את זה, כדי שאדם ירגיש שהוא יהודי גם כשהוא יושב ולומד.

<אמירה פרלוב: הוא לומד, זה שלו, הוא לומד, מותר לו לפרש, מותר לו להגיד, לא צריך בשביל זה לעשות שום דבר אחר.

<אמירה פרלוב: הרב מיכה, אתה רוצה להגיד משפט?

<אמירה פרלוב: כי הזמן שלנו בעצם מתוכנן לעוד חמש דקות, אבל נמתח אותו עוד טיפ טיפה וניתן לילדים.

<מיכה קליין: קוראים לי מיכה קליין, אני גר בכוכב השחר, במועצה, ומה שנאמר על פלורליזם, עצם העובדה שאני פה, זה מעיד על פלורליזם אמיתי.

<אמירה פרלוב: כמו שהילדים אומרים, הוא פינגווין אבל הוא מעניין.

<מיכה קליין: אבל משפט אחד על מה שאמרת לגבי מה אתה אומר שאני יהודי אם אני לא חי ומקיים תורה ומצוות.

<מיכה קליין: תסלח לי על הרובד האישי, אבל זה שהיית בצבא 25 שנים זה לא אומר שאתה יהודי?

<מיכה קליין: וזה שאתה חבר כנסת היום?

<מיכה קליין: שיש לך אחריות על המדינה ועל האזרחים פה, זה לא אומר שאתה יהודי?

<מיכה קליין: זה שאכפת לך והיית ראש עיר?

עמרם מצנע: לא, אני יודע במה אני יהודי, הבעיה היא שחלק מהחברה הישראלית חושבת שאני לא יהודי.

<מיכה קליין: לא, אבל זה מה שאני אומר לתלמידים, לילדים.

<מיכה קליין: אני מלמד בכיתות ח' שעה שהיא לא יהדות, היא לא התושב"ע, שעה שהיא לא קשורה - - -

<אמירה פרלוב: זה שיעור המקדים, של אלה שלא לומדים, מה לא לומדים, גמרא?

<מיכה קליין: וזו שעה שאנחנו לא מדברים על הנחת תפילין.

עמרם מצנע: הילדים שלך היו הולכים לבית ספר כזה?

<מיכה קליין: לא יודע.

עמרם מצנע: זה אתה שולח אותם, למה לא יודע?

<מיכה קליין: אני גר ביישוב שיש בו בית ספר.

<אסף הירשפלד: לא, אבל מהותית, מה הדילמות שעוברות לך - - -

<מיכה קליין: אני למשל גדלתי בקרית אתא, בבלוק, בבניין שגרו בו מצביעי מרצ, מצביעי העבודה, מצביעי הליכוד, מצביעי ג' וההורים שלי מצביעי - - - אבל חיינו בבניין משותף, למרות שהיו לנו בתי ספר שונים.

<מיכה קליין: חיינו כל יום אחרי הצהריים שעות ביחד, כל הילדים בבניין.

<מיכה קליין: היו חיי אחווה עד גיל מאוחר, אני חושב גיל 17, והיה לנו כור היתוך בבית, כור היתוך בבניין.

<מיכה קליין: אחר כך, לצערנו, כור ההיתוך מתחיל לפעמים רק בצה"ל, אבל כו ר ההיתוך יכול להתחיל גם בגן ובבית ספר.

<מיכה קליין: אני חושב שאני גדלתי, כן בבית הספר עם אמירה, אבל באינטגרציה, בחברים שבאים אליי לשבת, יש לי חברים חילוניים רבים - - -

<אסף הירשפלד: אבל אני אחזיר אותך לשאלה ששאלתי מקודם.

<מיכה קליין: בשבילי ובשביל - - - מה שכן היה בבית - - -

<אסף הירשפלד: בסדר, אבל השאלה אם תשלחו לבתי ספר.

<אמירה פרלוב: אני רוצה להגיד משהו.

<אמירה פרלוב: אני חושבת שזה לגיטימי.

<אמירה פרלוב: אתה יודע, כשאני הייתי קטנה, אני ממש זוכרת, גרנו ברמת אביב ולמדתי בבית ספר ממלכתי והממלכתי דתי הראשון שפגשתי בחיי זה פה, ורק בגלל שאני גרה פה, אז באתי.

<אמירה פרלוב: אבל אני ממש זוכרת חברה שלפני המון שנים לא נתנו לאבא שלה איזה קידום בעבודה, או משהו כזה, כי הילדות שלו למדו בחינוך הממלכתי והוא עבד בממלכתי דתי.

<אמירה פרלוב: בעיניי זה מה זה לא לגיטימי, זה לא כל כך עסק שלי איפה הילדים של הרב מיכה לומדים, מותר שלאדם יהיה - - -

עמרם מצנע: אני לא שאלתי - - -

<אסף הירשפלד: זה לא מתוך מקום של למה לא פה, אלא מתוך מקום להבין את - - -

<אמירה פרלוב: לא, אתה מבין?

<אמירה פרלוב: הרב מיכה שותף איתנו במה שהוא שותף איתנו.

<אמירה פרלוב: הוא לא חייב, זה לא נישואים קתוליים.

<מיכה קליין: אני יכול להגיד לך שבחינוך בבית שלי אני כן - - -

<אמירה פרלוב: הנה, אנחנו מגיירים אותו לאט לאט.

<עינת: אני יכולה לשאול את הילדים?

<אמירה פרלוב: בטח.

<אמירה פרלוב: כל מי שמדבר שיציג את עצמו.

<עינת: אני עינת ואני מ'צו פיוס' ואני רציתי לדעת איזה קונפליקטים יש לכם ביום יום כשאתם נפגשים אחד עם השני.

<עינת: למשל יכול להיות שילדה תגיד שהיא עושה יום הולדת בשבת ויש אצלם מוזיקה, ומותר בכלל לאכול אצלה, אתם תלכו אחד לשני לאכול?

<עינת: או מישהו רוצה להתלבש כמו מישהו אחר והוא לא יכול כי ההורים לא מרשים לו.

<עינת: אלה דברים שקורים?

<אדוה: אני אדוה ואני לומדת בכיתה ח' ואני חילונית ואני מתפללת בבוקר.

<אדוה: נגיד ביום שישי יש מפגשים שנפגשים חברים, אנחנו בדרך כלל מסתובבים ברחוב או משהו כזה, ואז סתם, רצינו ללכת לבית של מישהו, אז הצעתי לבוא לבית שלי, וההורים שלי הם חילוניים, הם רואים טלוויזיה, הם מדליקים אורות, וישבנו בחוץ וזה היה פתוח ואבא שלי ראה טלוויזיה וזה השקיף על הסלון ואמרתי לאבא שלי, 'אבא, אתה יכול לכבות את הטלוויזיה?' ואז הם אמרו, 'לא, לא, זה בסדר', ואמרתי להם, 'לא, זה לא בסדר, צריכים לכבד את זה שאתם באים, כי אתם דתיים', ואנחנו גרים ביישוב שזה ככה.

<אדוה: אז הוא כיבה את הטלוויזיה.

<אדוה: אבל אחרי זה כשחשבתי על זה אמרתי שגם הם בתור דתיים יכולים לא להסתכל וכאילו לדעת שאנחנו חילוניים אז אנחנו ככה.

<אדוה: אז זה גם כזה מבלבל.

<חיה לוי: הם ביקשו ממך לכבות את הטלוויזיה?

<אדוה: לא, הם לא מבקשים, גם לא אכפת להם.

<חיה לוי: זה היה ביוזמתך?

<אדוה: כן, זה היה ביוזמתי.

<רוני: עצם זה שאנחנו מדברים במקום שהוא גם של דתיים וגם של חילוניים, זה כל אחד מתפשר אבל לא מתפשר.

<רוני: בעיקרון זה שאנחנו גרים פה, זה אומר שאנחנו קצת מתקדמים בשביל הצד השני, והם קצת מתקדמים בשבילנו, אבל זה לא פוגע בנו וזה לא פוגע בהם וזה רק תורם לשנינו.

<אריאל: אני לומד בכיתה ח' ואני בא מבית דתי.

<אריאל: אני לא חושב שיש באמת קונפליקטים בחברה, אנחנו חיים את זה מהגיל הרך ועצם זה שאנחנו יודעים מה הצרכים של האחרים, אם החילוני צריך את הטלפון שלו לידו, אם הדתי צריך שיהיה אוכל כשר.

<אריאל: אדוה למשל, היא אמרה שילדים באים אליה לפעמים ואין לה מה להציע, אבל אנחנו כדתיים, אנחנו יודעים איך להסתדר עם זה והם יודעים מה אנחנו מרגישים.

<אריאל: זאת אומרת אין פה איזה אי הבנה אחד של השני, יש פה הבנה.

<אריאל: אפילו דתיים עם חילוניים, שמנסים להתקרב להבנה שלהם.

<יונתן: אני גם ב-ח'.

<יונתן: נגיד בכיתה ו' או ז', לא זוכר, היה בית מארח, שהכיתה מתחלקת לילדים.

<יונתן: אז אני אירחתי שני חברים שלי ושניהם היו דתיים.

<יונתן: ביקשתי מהמשפחה שלי אם אנחנו יכולים לשמור שבת, והם אמרו כן, אז עשינו קידוש, עשינו פלטה ועשינו הכול כדי שהם ירגישו בנוח ולא ירגישו כאילו לא מתאים להיות בבית חילוני.

<יונתן: ואני גם כל יום מניח תפילין ואני בא מבית חילוני, נוסע בשבת, הכול.

<אמירה פרלוב: רציתי לשאול, אבי, אתה, ראש המועצה הגיע בכבודו ובעצמו - - -

<אבי רואה: הוא לא חייב להגיד.

<אמירה פרלוב: או חיה.

<אמירה פרלוב: גם בכבודה ובעצמה.

<אבי רואה: המועצה מבחינת האוכלוסייה שלה, יש גם חרדים, גם חילונים וגם דתיים, זה מתחלק 25% חילוניים ו-75% דתיים וחרדים.

<אבי רואה: אני חושב שכמו שאמרה אמירה, חשוב לתת לכל אחד את המקום שלו, ככה לפחות אנחנו תופסים את העניין.

<אבי רואה: גם ביישובים החילוניים, יש מספר כאלה בבנימין, מנסים לחזק, כי באופן טבעי החילונים פחות נוטים, מבחינה התיישבותית ביו"ש, להגיע, מסיבות כאלה ואחרות.

<אבי רואה: אני חושב שפה זה מקום מאוד מאוד מיוחד ומאוד חשוב לחברה הישראלית.

<אבי רואה: לא נחזור על הדברים הנדושים, אבל עם ישראל תמיד היה ציבור שיש בו גם כאלה וגם כאלה וגם כאלה, זו לא המצאה של הדור האחרון או מאז הקמת המדינה, תמיד לאורך כל ההיסטוריה היו כאלה וכאלה וכאלה, ואני חושב שמה שחשוב זה שהחברה הישראלית תשלים עם המציאות הזאת וזה אחד מהמקומות היותר משמעותיים כדי בעצם לבסס את התפיסה הזאת כבר מהגיל הצעיר.

<אבי רואה: ומה שחשוב ומה שאנחנו מדגישים כל הזמן זה שבסופו של דבר הם גם ישמשו שגרירים במקומות שהם יהיו, אם זה בצבא ואם זה בחברה ואם זה באקדמיה ובמקומות אחרים.

<אבי רואה: אנחנו שמענו את החבר'ה פה, הדברים מאוד מאוד מבוססים, הם מכירים את זה מתוך ניסיון והם יודעים שאפשר לחיות כך ומה שחשוב זה החוסן של החברה הישראלית ולא המפריד ביניהם.

<אבי רואה: כמו שאמרת, אפשר ללכת להקצנה כזו ואחרת שהיא לא נכונה בשום מקרה, היא לא ראויה גם והיא גם לא תורמת לשום דבר, לדעתי.

<אבי רואה: וצדיק באמונתו יחיה, כך צריך לפעול.

<אמירה פרלוב: ואנחנו נגדל כמה שיותר דתיים כאלה, שהם גם חילוניים וגם דתיים בתוך זה, ובלי כל ה - - - לא, באמת.

<אמירה פרלוב: אני בעוד שעתיים לובשת מכנסיים והולכת ללמד בכיתה א', זה הופך אותי לחילונית?

<אמירה פרלוב: לפי כל הסטריאוטיפים כן.

<אמירה פרלוב: למה זה הופך אותי?

<אמירה פרלוב: זה הופך אותי לדתייה, זה שאני יושבת פה עכשיו?

<אמירה פרלוב: אני לא מבינה את כל השפה הזאת.

<אמירה פרלוב: אני מה זה משתדלת, הילדים שלי מסכנים - - -

עמרם מצנע: אני מקנא בך שאת לא מבינה את השפה.

<אמירה פרלוב: הם אומרים, 'אמא מרכז קיצוני', והם צודקים.

<אמירה פרלוב: כי זה כל כך מפריע לי, כל הדבר הזה.

<אמירה פרלוב: נו, למה צריך להגדיר אותי?

<אמירה פרלוב: למה צריך להגיד לי את כזאת וכזאת?

<אמירה פרלוב: מה זה עסק של מישהו מה אני עושה בשבת?

<אמירה פרלוב: באמת מה זה עסק של מישהו?

<אמירה פרלוב: אני לא מצליחה להבין את זה.

עמרם מצנע: אני רוצה להגיד כמה מילים.

עמרם מצנע: אל"ף, תודה לראש המועצה שבאמת מכבד אותנו בנוכחותו, יש לי פינה חמה בלב למועצה האזורית מטה בנימין.

עמרם מצנע: מי שלא יודע, הייתי אלוף פיקוד מרכז בשנת 87'-90' וכבר אז היא הייתה מועצה נחמדה, משתפת פעולה, באמת מאחדת.

עמרם מצנע: אנחנו מקדישים הרבה זמן בוועדה להבין את העניין הזה, כי מה שאתם עושים הוא דבר חשוב ביותר, חיוני.

עמרם מצנע: לצערי זה עדיין צעדים קטנים ראשונים, אבל כל דרך, כפי שכבר אמר מי שאמר, גם מסע של אלף מיילים מתחיל בצעד הראשון.

עמרם מצנע: החברה הישראלית, לצערנו, מקצינה והבעיה היא בשני הגושים, גם בדתי מקצינים לכיוון היותר דתי ויותר הקפדה, ודווקא שם יש יותר חיכוכים בין מי ששומר יותר ומי ששומר פחות, וכמובן החברה החילונית שחוששת מאוד מתהליך הכפייה וחוסר הרצון לוותר, להתפייס, אם להשתמש במונח של 'צו פיוס', להבין ולהכיר ולדעת שבאמת - - -

<אמירה פרלוב: ולהגיד 'זה שלנו, זה לא שלהם'.

עמרם מצנע: ולדעת שיהדות זה לא רק דת, יהדות זה הקשר לארץ, לא דיברנו על זה אפילו מילה אחת פה.

<אמירה פרלוב: דיברנו על התמונה.

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: יהדות זה ארץ ישראל, יהדות זה ספר התנ"ך שהוא בעצם ספר היסטוריה, הוא לא רק ספר דתי.

עמרם מצנע: עליזה רעייתי לימדה 30 שנה תנ"ך ותורה שבעל פה, יהדות זה המסורת שלנו, זה החגים שאנחנו חוגגים אותם, גם יהודים לא דתיים חוגגים את החגים, רק בצורה אחרת, ויהדות זה גם ערכים, היהדות הנחילה את הערכים שהיום אנחנו קוראים להם קוסמופוליטיים, אבל הם ערכים של חברות ורעות ואנטי גזענות והכרת האחר וכל הדברים הללו.

עמרם מצנע: על כן מה שאתם עושים הוא ממש מצווה מבחינה זו ואין לי ספק שבאמת אתם והילדים שגדלים באווירה הזו של ביחד, גם אם כל אחד יילך לדרכו, תהיה לו ההבנה והנכונות לקבל אחרים שחושבים אחרת, מתנהגים אחרת, פועלים אחרת, אבל בסוף יש מכנה משותף אחד.

עמרם מצנע: אחת הבעיות של החברה הישראלית, שהמכנה המשותף שלנו, בפועל, נמוך מדי.

עמרם מצנע: כדי שחברה תהיה חזקה ויכולה לעמוד בפני אתגרים, המכנה המשותף צריך להיות יותר גבוה, ובאמת הניסיון לגלות את המשותף ולדחוק הצידה את השונה הוא דבר בהחלט בעל חשיבות.

עמרם מצנע: אני שמח שבאנו, אני שמח שהכרנו וראינו ותדעו גם שיש לכם אוזן קשבת בירושלים, בכנסת, בוועדת החינוך.

עמרם מצנע: יש עוד הרבה דברים שרצינו לדבר איתכם, אבל - - -

<אמירה פרלוב: אני חייבת רק להגיד תודה לצלמים, לאביעד ולנועם.

עמרם מצנע: יש הרבה דברים שרציתי לשאול, לאו דווקא בעניין הזה, מעמד המורה, מעמד המנהלת, אבל אין לנו יותר זמן.

<אמירה פרלוב: ברצון.

<אמירה פרלוב: נמצא את הזמן.

עמרם מצנע: הורים, בית ספר - -

<אמירה פרלוב: מורים, מנהלת.

עמרם מצנע: לא יודע מי ראה אתמול את הכתבה בערוץ 10, אני חושב, על התערבות הורים.

<אמירה פרלוב: המורכבות של החברה שלנו נמצאת פה.

<אמירה פרלוב: בקשת זה מודל קצת אחר, לנו מאוד חשוב הרצף הזה ולא להגדיר, אנחנו לא שואלים ילד שבא אם הוא דתי או חילוני, כשהוא נרשם לכיתה א'.

<אמירה פרלוב: אנחנו מקבלים את מי שנמצא פה, את מי שמגיע אלינו, אם זה חינוך מיוחד אז זה גם מחוץ ליישוב, וזה אולי קצת שונה, אתם תראו את זה באמת, יש מודל אחר.

<אמירה פרלוב: אבל בכלל לא חשוב המודלים, העיקר שילדים יגדלו ביחד, יחיו ביחד, ישחקו ביחד ויבינו שלא מתחילים את זה בצבא.

<אמירה פרלוב: פעם אמר לי איזה יהודי חשוב, 'תשמעי, כל אחד צריך את הערוגה שלו, בהתחלה משקים כל צמח לחוד ובצמרות הם נפגשים'.

<אמירה פרלוב: מה צמרות?

<אמירה פרלוב: הצמרות במקרה הזה זה בצבא, אולי אחר כך בעבודה, אבל עד שהם מגיעים לשם זה כבר עץ שלא יודע לדבר עם העץ השני.

<אמירה פרלוב: אנחנו בעד שיחים, משהו נמוך, מפגש מהרגע הראשון.

עמרם מצנע: תודה רבה.

<חיה לוי: אני חושבת שיש פה שני דברים, ההקצנה במידה רבה נובעת מבורות, מבורות שמרימה חומות של ניכור וכאן מנסים באמת להוציא את הילדים - - - שאלתם על א' עד ג', למה הם מתפללים ביחד.

<חיה לוי: הם מתפללים ביחד כדי שילד יידע שסידור התפילה הוא לא של הדתיים, הוא שלי, הוא שלך כיהודי, ומצילים אותם, במרכאות, מהבורות הזאת של אתה ממותג ואתה ממודר ואתה לא שייך.

<חיה לוי: זה דבר ראשון.

<חיה לוי: והדבר השני, שאני חושבת שזו בעיה של החברה הישראלית, זה הנושא של הזהות.

<חיה לוי: אני חושבת שאנחנו חיים בתוך איזה שהוא דור שלא יודע להגיד מה הזהות שלו.

<חיה לוי: אני יהודי, אבל אני לא יהודי בעצם, אני רוצה להיות ככל העמים.

<חיה לוי: יש כאן עבודה מאוד לעומק של הזהות, מי אני ואיך אני ובמה הבחירה שלי, מה הטווח של הבחירה שלי ואני מקבל את הכבוד על זה שאני מי שאני ואת האהבה הלא מסויגת על הזהות הזאת.

עמרם מצנע: ולא דיברנו אפילו מילה אחת על ישראליות.

<אמירה פרלוב: ואני גם לא חי על אי בודד, שזאת בעיה היום, זה לא רק אני, יש חברה.

<עינת: מה כן מקבלים מהתרבות החילונית.

<עינת: הרי זה הדדי.

<עינת: כמו שאנחנו מקנים לכל הילדים, בתוכם החילוניים, תפילה, שיעורי בית מדרש, זה הכי חשוב בעיניי, כי זה הטקסטים, זו התשתית העיונית - - -

<אמירה פרלוב: זו גם המתודה, זה השיח.

<עינת: בדיוק, השיח, ומה נותר לילד החילוני לקבל מהתרבות החילונית, מה - - -

<אמירה פרלוב: המון, כל מה שטוב בה.

<אמירה פרלוב: תביני, יש לנו פה, לא הגענו לזה, אבל - - -

עמרם מצנע: אנחנו לא נוכל להתחיל עכשיו מההתחלה.

עמרם מצנע: בואו נודה לכם ויש עוד הרבה על מה לדבר.

עמרם מצנע: בית ספר קשת - ירושלים

<אסף הירשפלד: נעשה סקירה ממש קצרה ואני חושב ששאלת המפתח שאותנו כרגע מעסיקה ב'צו פיוס', חבר הכנסת מצנע, זה מה שאתה הגדרת בדיוק, האם ניתן להרחיב את זה לתופעה רחבה יותר.

<אסף הירשפלד: זה בעצם האתגר שאנחנו לקחנו על עצמנו ב'צו פיוס', לעזור למערכת הממלכתית לקדם את רעיון בתי הספר המשלבים, וזאת השאלה שמעסיקה אותנו, איך אנחנו משכפלים את ההצלחות האלה בכפר אדומים, פה בירושלים ובעוד מספר מקומות שהם קיימים, איך אפשר למנף אותם.

<אסף הירשפלד: אנחנו ננסה לראות מה אנחנו רואים בצרכים שלנו ומה הצרכים בתוך המערכת הממלכתית ואיך אפשר לעשות את הסינרגיה הזאת.

<אסף הירשפלד: אז קודם כל ארבעת העקרונות של החינוך המשלב, כמו שגם ראינו את זה בבית הספר בכפר אדומים ואני יודע שגם פה, זה יצירת תשתית לחיים משותפים.

<אסף הירשפלד: זה בעצם הליבה של העניין, כאשר זה מבוסס על חינוך יהודי וכללי איכותי, מפגש בין זהויות מגוונות, השומר על ייחודה של כל אחת מהקבוצות, וזה אחד מהאתגרים הגדולים, איך אתה מכניס את כולם ביחד ועדיין מאפשר לכל אחד לשמור גם על הייחודיות ולא יוצר איזה כור היתוך שכולנו אותו דבר למעשה, והאם זה ממוצע או לא ממוצע בתוך הסיפור הזה, חינוך לערכי פלורליזם, כבוד וערבות הדדית.

<אסף הירשפלד: אנחנו כן רואים התפתחות של החינוך המשלב במסגרות החינוך, הכוונה שזה כולל גנים.

<אסף הירשפלד: אם יש מסגרת של בית ספר ויש ארבעה גנים שהם לא תחת אותו סמל מוסד, אז אנחנו יכולים לראות שיש בערך 46 מוסדות כאלה.

<אסף הירשפלד: 46 סמלי מוסד של חינוך משלב שקיימים היום בארץ.

עמרם מצנע: זה אומר שאם יש גן, יסודי, חטיבה, תיכון זה מופיע כארבע?

<אסף הירשפלד: כן, זה מופיע כארבע, כך שאנחנו יכולים לראות בערך 20 מוקדים.

<אסף הירשפלד: אם אנחנו רוצים לחלק את זה למוקדים, בארץ יש כ-20 מוקדים.

<אסף הירשפלד: יש איזה שהיא קפיצה, אנחנו רואים וחשים אותה בשטח, בכמות הביקושים.

<אסף הירשפלד: היא נובעת, אני חושב, משני דברים עיקריים, אחד זה בוודאי חוק החינוך המשלב, שאמנם הוא לא נתן משהו אופרטיבי במהלך החקיקתי שלו, אבל הוא נתן איזה שהיא תודעה במשרד החינוך, כשאנחנו באים לנסות ולקדם יוזמות כאלה, אז אומרים אוקיי, יש לזה איזה שהיא נישה, זה מוכר, זה לא עוד גחמה של הורים שרוצים את זה.

<אסף הירשפלד: אז זה נתן כבר איזה שהוא סיוע.

<אסף הירשפלד: זה גם התפתח מעבר למהלך החקיקה לתקנות בתוך משרד החינוך שמקדמות את זה ועוד נראה את רוח המשרד כרגע.

<אסף הירשפלד: הנושא של הצטרפות של 'צו פיוס' כגוף שמנסה לא רק לתמוך באנשים שפונים, אלא לעודד יזמויות חדשות, ואני חושב שזה השינוי המשמעותי שאנחנו מכניסים לתוך הזירה הזאת, לעודד ביקושים מתוך השטח עצמו להקמה, ולא רק להיענות אם יש איזה שהיא בקשה במקום כזה או אחר.

<אסף הירשפלד: וקורה משהו בחברה הישראלית, אנחנו בתוך הקשר של החברה הישראלית, שאנשים, גם מהצד הדתי וגם מהצד החילוני, אמנם זה לא הרוב, זה לא המיינסטרים, אבל כן מחפשים איזה שהיא נקודת חיבור ומוצאים בה את השילוב.

<אסף הירשפלד: תיכף אולי אני אגע במה הם מוצאים בתוך המקום הזה.

<אסף הירשפלד: יש פה פריסה על מספר התלמידים שעשינו הערכה, לא ניכנס לעומק, אני גם אחלק את זה כתוב בצורה מסודרת.

<אסף הירשפלד: מה קורה מבחינת משרד החינוך?

<אסף הירשפלד: אז באמת היה בהתחלה את חוק החינוך המשלב שמלכיאור העביר, תוקנו תקנות החינוך המשלב בתקופת גדעון סער ועכשיו אנחנו רואים עוד שלב שזה הולך וצובר תאוצה.

<אסף הירשפלד: השר פירון גם תומך ברמה הצהרתית ונתן רק לפני שבוע בכנס בקשת במזכרת בתיה, הצהרה מאוד ברורה, שהוא רוצה לראות עוד בתי ספר משלבים ושמבחינתו זה אחד מהאתגרים המשמעותיים של המערכת, וגם נעשו צעדים אופרטיביים.

<אסף הירשפלד: התקציב הוגדל ב-4 מיליון שקלים, ניתנה תוספת שעות לבתי הספר האלה, שעות תקן של שעתיים שבועיות לכל בית ספר כזה, יש ועדה מלווה בתוך משרד החינוך, כל בית ספר יכול להקצות רכז בתוך בית הספר, והשתלמויות שמתחילות להיות מוסדרות לחיזוק החינוך המשלב.

<אסף הירשפלד: בואו נראה מה באמת האתגרים שראינו אותם, שניסינו ללוות אותם, של מערכת החינוך המשלבת.

<אסף הירשפלד: אז יצירת מסגרת ייעודית במשרד החינוך שמטרתה ליזום ולעודד הקמת בתי ספר וגנים משלבים.

<אסף הירשפלד: היום גם כבר יש גופים שנוצרים בתוך המשרד, אבל, עוד פעם, הם עונים לצרכים אבל אין להם איזה שהוא יעד שאנחנו יודעים שהוא לקדם ולהגיד בכל שנה ייפתחו מסגרות משלבות נוספות, גנים ובתי ספר וזה, לדעתנו, אתגר משמעותי, איך אנחנו הופכים למערכת שלא רק מגיבה אלא יוזמת.

<אסף הירשפלד: החלת תקנות החינוך המשלב בגני הילדים, בחטיבות ובתיכונים.

<אסף הירשפלד: זאת אומרת חוק החינוך המשלב והתקנות חלים רק מ-א' עד כיתה סוף ט', ואני למשל מזהה עכשיו בשטח, אני מלווה יוזמות כאלה גם בשטח, לא רק ברמה המשרדית, אני ממש מלווה משלב הפנייה, אם זה של הרשות המקומית ואם זה של תושבים, בגנים אין הגדרה, זה לא חל.

<אסף הירשפלד: אז עוד פעם, אתה צריך לשכנע קצת את המערכת, המפקחות עוד לא יודעות, לא מכירות בזה, אין איזה שהוא מודל מוגדר של משרד החינוך ולכן צריך לראות איך אנחנו מכינים את התקנות הללו או את התפיסה הזאת גם לגני הילדים, כי בעצם זו התשתית לבתי הספר.

<אסף הירשפלד: הכי קל גם להורים להיכנס לחינוך המשלב בגיל הגן.

<אסף הירשפלד: יש פה אולי תפיסה שלאנשי חינוך יהיה קשה עם זה, אבל הורה הרבה פעמים אומר, 'אוקיי, בגן אני מוכן לקחת את הסיכון, זה משהו חדשני שאני חושש ממנו', בכיתה א' זה כבר סיכון יותר גדול ובחטיבה אנחנו רואים שהסיכון הולך וגדל.

<אסף הירשפלד: אז אנחנו רואים שכמות אלה שמוכנים להצטרף למערכות האלה הולך וקטן ככל שאנחנו עולים בשנות הלימוד.

<אסף הירשפלד: לכן יש חשיבות מאוד גדולה לנושא של העמקת התפיסה הזאת בגני הילדים.

<אסף הירשפלד: הקצאת מספר תקנים מדי שנה לפתיחת מסלול בית ספר וגן משלב.

<אסף הירשפלד: כתבתי את הוורסיות הללו, זאת אומרת שהמשרד יגדיר שכל שנה הוא מקצה תקנים, אם יהיו ביקושים או שהוא יוזם.

<אסף הירשפלד: מה שקורה היום, יש רשות אפילו שמעוניינת, תושבים שרוצים, ואז אתה מגיע לעניין של התקנים ואומרים לך, תשמע, אם זה במקרה נופל בבינגו, שאתה אמור לפתוח כרגע גן ויש לך סמל מוסד באוויר או בית ספר, בסדר, אז תצבע את בית הספר איך שאתה רוצה ומשרד החינוך יגבה.

<אסף הירשפלד: אבל אם אין לך סמל מוסד ביד, לא של גן ולא של זה, אז אנחנו בבעיה, זאת אומרת לא יכולים לפתוח את זה, כי הרי זה לא הוקם כזרם כדי למנוע את המצב שבכל עיר ובכל כפר המדינה תהיה מחויבת.

<אסף הירשפלד: שזה הגיוני, אבל עדיין צריך איזה שלב ביניים, לקבוע שיש מספר תקנים שיוקצו.

<אסף הירשפלד: יש גם תופעה של מסלולים בתוך בתי ספר, שאתה אומר, לא ניקח סמל מוסד בית ספר ישר, בואו נתחיל מכיתה.

<אסף הירשפלד: כך זה התחיל במזכרת בתיה, כך התחיל בשוהם, בראשון לציון וכו', גם פה אין תקנים לכיתות הללו.

<אסף הירשפלד: זאת אומרת אמרו, אם זה לא נופל במתמטיקה שבמקרה שברת את ה-80-40 בכיתה, לפי תקן של כיתה ויש לך 81, אז בוא תעשה את הכיתה השלישית משלבת, אתה לפעמים לא יכול לפתוח, למרות השותפים.

<אסף הירשפלד: אז פה זה משהו שמאוד חשוב שהמשרד לפחות יגדיר איזה הקצאה ראשונה, שהוא אומר 'אני תומך ברעיון הזה ומקצה בשניים-שלושה תקנים לגנים חדשים' ועל ידי זה יש סרגל בתוך המקום הזה.

<אסף הירשפלד: רתימת הפיקוח והרשויות המקומיות.

<אסף הירשפלד: זה נושא שעדיין לא נמצא במודעות ברמה מספיק גבוהה, לא ברשות המקומית וגם לא ברמת הפיקוח.

<אסף הירשפלד: יש לנו פה כן הבחנה בין פיקוח ממלכתי לפיקוח הממלכתי דתי, שאין מודל אחיד.

<אסף הירשפלד: אמנם אמירה ציינה שהיא זוכה שם לשיתוף פעולה, אבל זה עדיין ברמה המקומית, אם אתה זוכה למפקח שמשתף פעולה ומוכן להרחיב את מידת הפתיחות לקבלת החילוני נגיד בתוך הממלכתי דתי, וגם בתוך הממלכתי.

<אסף הירשפלד: אין תקן איך נראה בית ספר משלב.

עמרם מצנע: במרבית המקרים זה מוסדות חדשים, או מוסדות קיימים שמשנים את צורתם?

<אסף הירשפלד: החוק, למעשה תקנות החינוך המשלב דיברו רק על ההסבה, זאת אחת מהבעיות, הם לא דיברו על פתיחה של מוסדות חדשים וזה משהו שצריך לעשות פה את השינוי, שזה יוחל גם על פתיחה של מוסדות חדשים.

<אסף הירשפלד: בדרך כלל מה שאנחנו עושים כרגע, מה שקורה בשטח בפועל, זה הסבה של בתי ספר או של חלקם, זאת אומרת פותחים כיתה בתוך בית הספר.

<אסף הירשפלד: אם זה בית ספר קטן, אנחנו עכשיו עושים את זה באליקים, בית ספר ממלכתי דתי שפתח כיתה א' משלבת, מקרה מאוד מעניין של בני המושב אליקים, דתיים מסורתיים עם בני קיבוצי הסביבה, קיבוץ דליה, עין השופט, רמת השופט, שפתחו כיתה א' משלבת וזאת הכיתה היחידה שיש בבית הספר כרגע ואנחנו מניחים שבשנה הבאה יהיה ב', ג' וכו'.

<אסף הירשפלד: רוב המקרים שאנחנו מניחים שיקרו זה יהיה מסלול בתוך בית ספר, ואז אנחנו לא יודעים מה יתפתח, או שכל בית הספר לאט לאט יוסב, או שהמסלול הזה כל כך יתפתח שאחרי זה כשיהיה סמל מוסד ביישוב, יכול להיות שאותו מסלול יהפוך לבית ספר עצמאי בפני עצמו, כמו שקרה במזכרת בתיה.

<אסף הירשפלד: אז כרגע יש לנו מסלולים בתוך בתי ספר ואני חושב שזה מודל שהוא, מתוך הניסיון של המנהלות, מוצלח בסך הכול.

<אסף הירשפלד: למרות שבמשרד לא אוהבים מסלולים, כי פוחדים מהשונות בין הכיתה שבמסלול לבין הכיתה השונה.

<אסף הירשפלד: מהניסיון שיש לנו גם בראשון לציון וגם בשוהם ובמקומות אחרים, בסך הכול בית הספר מרגיש שהוא מרוויח, כלל בית הספר מרוויח והערכים האלה מחלחלים לכלל הכיתות, עם כללים מסוימים לשמור, שבאמת לא תהיה שונות במשאבים שמוקצים לכיתות השונות.

עמרם מצנע: ברוב המקרים האלה, שזה מתחיל במסלולים, זה יותר ממלכתי או יותר ממלכתי דתי?

עמרם מצנע: אני הייתי מהמר שזה יותר ממלכתי.

<אסף הירשפלד: אז אני רוצה להגיד - - -

<עליזה גרשון: בגדול הוא צודק, אבל יש היום שינוי תודעה.

<אסף הירשפלד: אני באופן אישי יזמתי הקמה של בית ספר כזה במזכרת בתיה.

<אסף הירשפלד: כתושב מזכרת בתיה יזמתי הקמה.

<אסף הירשפלד: אני זוכר שאז פנינו וראש המועצה אמר, 'מבחינתי, שזה יהיה בממלכתי דתי'.

<אסף הירשפלד: הממלכתי דתי נתן תשובה מאוד ברורה, הוא אמר '

<אסף הירשפלד: אם כל הדתיים יסכימו, אז אין בעיה, אבל אם דתי אחד לא יסכים, אני לא נכנס לסיפור הזה'.

<אסף הירשפלד: ואז בוא נגיד ככה, אין סיכוי שבשום מקום ייפתח בית ספר.

<אסף הירשפלד: אני חווה, כמי שמלווה עכשיו בשנים האחרונות עם 'צו פיוס' יוזמות כאלה, שינוי דרמטי בממלכתי דתי.

<אסף הירשפלד: אנחנו כן רואים מקומות, כמו שהיה לנו בצור הדסה במטה יהודה, ממלכתי דתי שקיבל החלטה לתת סמל מוסד לבית ספר משלב, שלפני כן היה בית ספר ממלכתי דתי רגיל.

<אסף הירשפלד: בסוף הוא נתן שני סמלי מוסד, לא משנה, אבל הוא לא ויתר, הוא ראה שהביקוש - - -

עמרם מצנע: זה בנסיבות קיצוניות, למשל התמעטות תלמידים או שדחפו אותם לזה?

<אסף הירשפלד: היה שם ביקוש מאוד גדול, במרחב עצמו, לחינוך משלב.

<אסף הירשפלד: בממלכתי דתי, כשהוא ראה שיש ביקוש כל כך גדול, הוא עמד בפני אותו ציבור דתי ואמר, 'תראו, יש פה ציבור הרבה יותר משמעותי שרוצה חינוך משלב על פני ציבור שרוצה חינוך ממלכתי דתי רגיל'.

<אסף הירשפלד: הוא מצא את הפתרון, אבל הוא מתעקש למצוא פתרון לחינוך המשלב והוא נותן מרחב מאוד גדול, יותר ממה שבפועל קורה בכפר אדומים, מחנכים חינוכיים בכיתות, שזה משהו שהוא טאבו בדרך כלל בממלכתי דתי, שכל המורים, בטח המחנכים, חייבים להיות דתיים.

<אסף הירשפלד: לא, יש שם בית ספר שזוכה באמת לאוטונומיה מלאה בהקשר המשלב.

<אסף הירשפלד: גם באליקים, זה ממלכתי דתי שמוסב למשלב ונותנים שם את כל המשאבים הדרושים, והוסיפו מחנכת חילונית לאותה כיתה.

<אסף הירשפלד: יש פה שינוי.

<אסף הירשפלד: עוד פעם, זה יכול להיות ברמה מקומית של פיקוח.

<אסף הירשפלד: אם נגיע לאזור תל אביב אז כנראה לא נזכה שם לרמה שתאפשר לעשות בית ספר כמו קשת פה.

<אסף הירשפלד: היה לנו סרט כזה, אנחנו ראינו את התגובה של הפיקוח.

<אסף הירשפלד: האתגרים שלנו: יצירת שיתוף פעולה בין היוזמות לבין גורמים במשרד החינוך וברשויות המקומיות, זאת אומרת איך אתה רותם את היוזמות המקומיות ומצד שני, כמו שאמרתי, גם שיהיו יוזמות לא רק מלמטה אלא גם מלמעלה.

<אסף הירשפלד: הגברת המודעות הציבורית לחינוך המשלב.

<אסף הירשפלד: זה אחד מהתפקידים שאנחנו ב'צו פיוס' גם רואים לעצמנו ורוצים שגם המערכת, לראות איך היא יכולה לקדם את המודעות הזאת.

<אסף הירשפלד: אנחנו יצאנו בעבר לפני שנה לקמפיין שנקרא דרושים מורים, קול קורא למי שרוצה ליזום הקמה של בית ספר משלב ובמהלך של תוך שנה פתחנו בגדרה גן שהוא משלב, עם הבטחה של ראש המועצה שאם הביקוש גדל, יש לו סמל מוסד.

<אסף הירשפלד: הוא אמור לפתוח בשנה הבאה בית ספר יסודי, אם יהיה ביקוש, בית הספר ייפתח כבית ספר משלב או כמסלול.

<אסף הירשפלד: ודרך אגב, הוא רואה את זה בגדרה כפתרון כלל יישובי.

<אסף הירשפלד: לממלכתי דתי הוא יותר נותן דגש תורני, יש לו כמובן את הממלכתי ובעצם הוא אומר 'אני נותן פה את כל המרחב', גם לציר הדתי, מי שרוצה תורני, יהיה לו בית ספר תורני, מי שרוצה חינוך דתי בתוך המסגרת המשלבת, שזה חינוך דתי יותר פתוח, יותר ליברלי, קוד לבוש וכל הדברים האלה, אז הנה, גם ניתן את זה בגדרה ומי שרוצה כמובן יש את הממלכתי, וכך 'אני נותן את כל המרחב'.

<אסף הירשפלד: זה גם נתן לו פתרון בתוך דילמה יישובית, זה היה מתוך המקום הזה.

<אסף הירשפלד: אנחנו עשינו קמפיין כזה, אנחנו הולכים לעשות גם השנה קמפיין כזה.

<אסף הירשפלד: אחד הדברים שניסינו בפעם שעברה ולא הגענו עד השלב הסופי זה בעצם לרתום את מנהלי המחוזות ולזהות באיזה מקומות אמורים להיפתח סמלי מוסד חדשים, והם מזהים פוטנציאל לפתוח גן אחד משלב, או לפתוח איזה שהיא מסגרת ולעשות את הפעולה מלמעלה ולא רק מלמטה.

<אסף הירשפלד: הנושא של מיתוג בתי הספר.

<אסף הירשפלד: החוק גם הפך לחוק חינוך משלב, שם שהוא קצת בעייתי, בהקשר שאנשים בדרך כלל משייכים אותו לחינוך מיוחד, אז זה פעם אחת, שצריך למצוא לזה איזה שהוא שם שאנשים יבינו במה מדובר, כי השם הזה קצת מבלבל.

<אסף הירשפלד: ומעבר לכך, לדאוג שכל בתי הספר יהיו תחת אותו מיתוג, כדי שאנשים יזהו שיש פה תופעה רחבה.

<אסף הירשפלד: היום אנשים אומרים, 'אה, יש בית ספר מיוחד, קשת בירושלים', 'יש בית ספר מיוחד, יחד מודיעין'.

<אסף הירשפלד: הם לא מזהים שמשהו קורה בחברה הישראלית בכל זאת, שיש פה איזה שהוא, הוא לא זרם אולי בהגדרה חוקתית אבל איזה שהיא אלטרנטיבה לממלכתי ולממלכתי דתי הרגיל במונחים הרגילים שלו.

<אסף הירשפלד: נצטרך לעשות את זה כדי שאנשים יבינו שקורה משהו, כי כן קורה פה משהו.

<אסף הירשפלד: אנחנו כמובן מלווים ומייעצים לתהליך.

<אסף הירשפלד: כמו שאמרתי, אם זה ברמה של תושבים שמתנגדים כיוזמה מלמטה, ומלווים את הפיקוח, את הרשות המקומית ואת מנהלי בתי הספר, ואחרי זה גם בהדרכה פדגוגית את כל המערך כולו, מערך תמיכה.

<אסף הירשפלד: עוד ממש משימות קונקרטיות שהן בתוך המערכת, שצריך לעשות שינוי.

<אסף הירשפלד: אני רק אגיד שההבדלה בין הממלכתי דתי לממלכתי יוצרת בעיה בתוך השטח מבחינה זאת ששעות התקן הן שונות, הגמישות הפדגוגית, מה אני יכול לעשות, כמה תמהיל בין שעות קודש לשעות אחרות, וזה משהו שחייבים ליצור לו פתרון, כדי שברמה המקומית מנהל לא יצטרך לעמוד במתח מול דרישות הפיקוח אל מול זה שהוא רוצה לייצר בית ספר שהוא ייחודי, אז פירטנו את זה.

<עליזה גרשון: שמעון אביכזר הוא מנהל בית הספר התיכון.

<שמעון אביכזר: האמת שאני רוצה לפתוח ולספר לכם שעכשיו הציץ כאן תלמיד ששאל אותי אם הוא יכול לפגוש אותי בשעה 11:00 ואמרתי לו שיש לנו את הביקור ואני לא אוכל, סיפרתי לו מה קורה כאן, אז הוא אמר לי 'למה אתם עושים דיונים, בשבילנו זה דבר ברור מאליו, למה בכלל אתם עושים עניין מהדבר הזה שנקרא חינוך משותף?

<שמעון אביכזר: ' בהתחלה תהיתי ואמרתי, 'מה, הוא לא מבין שזה מאוד משמעותי מה שקורה כאן?

<שמעון אביכזר: ' אחר כך חשבתי שזו אמירה שאני שומע אותה הרבה מתלמידים ובמובן מסוים היא מבטאת הצלחה שלנו, כי כנראה גדל פה דור, אצלנו בבית הספר, שההפרדות של חינוך ממלכתי דתי וחינוך ממלכתי, שאצלנו כמבוגרים בתודעה אלה הפרדות מאוד חזקות, גדל כאן דור שלא חי את ההפרדות האלה.

<שמעון אביכזר: זה דבר מאוד טבעי בשבילו שיושב לידו תלמיד דתי, הם מקיימים בהם - - -

עמרם מצנע: השאלה אם הוא לא חי בבועה.

<שמעון אביכזר: זו שאלה מאוד טובה באמת.

<שמעון אביכזר: מצד שני, אם כבר מדברים על הצלחות, כשאנחנו חושבים על הבוגרים שלנו אנחנו מדברים על כך ש-70% עד 80% מהתלמידים הולכים למכינות קדם צבאיות, לשנת שירות, באמת סדר גודל מאוד מרשים והם גם בוחרים אז ללכת למכינות שהן מכינות גם משלבות.

<שמעון אביכזר: השיח הזה הוא שיח שהם חיים אותו.

<שמעון אביכזר: אני מניח שכשהם גם ממשיכים הלאה בדרכם, הדבר הזה הופך להיות חלק מהתודעה שלהם.

<שמעון אביכזר: עניין הבועה זו באמת שאלה טובה, אבל אני מניח שכשמגיעים למסגרות צבאיות ואחר כך בכלל לחיים, הדבר הזה הופך להיות חלק מהותי מהזהות שלהם, שהיא זהות שהיא לא חיה בתוך הפרדות.

<שמעון אביכזר: דרך אגב, דיברת על ההבדלים בינינו לבין בתי הספר האחרים שראית כמו רעות, או כפר אדומים, אז אמרתי לך גם לפני כן שאצלנו יש מקום מאוד מרכזי למהלך משולב, שמצד אחד אנחנו נותנים מקום לזהות שממנה מגיע התלמיד, וצריך לומר, כל בוקר נפתח כאן בתפילה פה, במקום שבו אנחנו נמצאים, והתלמידים הלא דתיים, בניגוד למקומות אחרים שראית, למשל שאלת מה ההבדל בינינו לבין רעות, אז פה הם לא מתפללים כי הזהות החילונית זו זהות שצריך לבסס אותה ולכן כל בוקר נפתח פה לא במתמטיקה - - -

עמרם מצנע: אז איזה מכנה משותף אתם יוצרים?

<שמעון אביכזר: אבל קודם כל אני רוצה לחדד את הנקודה הזאת.

<שמעון אביכזר: אנחנו אומרים לתלמידים שלנו, דיברתי לפני כן על הצבא, שכשאתם תגיעו לצבא והתלמידים יילכו להתפלל, כמו פה, אתם יוצרים איזה שהיא מסגרת כאן ששואלת מה זה להיות חילוני.

<שמעון אביכזר: כי מה שקורה בצבא, כשהדתיים הולכים להתפלל, החילונים מנקים את הנשק או מנקים את האוהל, זה מה שהם עושים.

<שמעון אביכזר: אנחנו מלמדים אותם לשאול את השאלה מה זה להיות חילוני, או מה זה להיות מסורתי, כן?

<שמעון אביכזר: צריך לומר.

<שמעון אביכזר: אנחנו כאן נעים על רצף של זהויות, שזה לא רק דתי וחילוני, יש גם את הקבוצה המסורתית שאני מניח שהיא מוכרת לך היטב מירוחם, למשל, וגם פה אנחנו חיים אותה.

<שמעון אביכזר: המכנה המשותף הוא הדבר שדיברתי עליו לפני כן, הם חיים פה באופן הכי טבעי, הם מקיימים - - -

עמרם מצנע: אני עדיין לא מקבל תשובה לשאלה מה הוא המכנה המשותף.

עמרם מצנע: מה המכנה המשותף של חילוני גמור לבין רפורמי, לבין קונסרבטיבי, אורתודוכסי?

עמרם מצנע: מה יוצר ביניהם את המכנה המשותף?

עמרם מצנע: הרי אתם צריכים למצוא את המכנה המשותף.

<שמעון אביכזר: יש הרבה דברים.

<שמעון אביכזר: דרך אגב, אנחנו גם בית ספר משתף אז יש פה עוד מורים שיהיו שותפים לשיח.

<שמעון אביכזר: מרים, כמי שאחראית על החינוך החברתי בבית הספר, החינוך החברתי בהרבה מובנים אומר שיש דברים שמבדילים בינינו ויש דברים ש- - - להיות אדם מוסרי ולהיות אדם הומניסט, זה משהו שהוא משותף בינינו.

<שמעון אביכזר: אנחנו בני אדם, יש לנו הבדלים בזהויות שלנו, אבל במובן הכי בסיסי של אחריות מוסרית, חברתית, בחברה הישראלית, שם למשל אנחנו אומרים שזה מכנה משותף מאוד חזק של כל התלמידים שלנו.

<שמעון אביכזר: זה דבר אחד.

<שמעון אביכזר: אני חושב שהדבר הבסיסי, זה שאנחנו יכולים להיות בני אדם ולהיות חברים, אבל פה באמת אנחנו כן מדגישים את הזהות האישית של התלמידים והדבר המשותף זה שאנחנו חלק מהחברה הישראלית, יש לנו אחריות על מה שקורה פה בחברה הישראלית.

<שמעון אביכזר: תופעה של הליכה למכינות ולשנת שירות, היא תופעה שמבטאת את אותה אחריות שאנחנו מחנכים אליה.

<שמעון אביכזר: התלמידים שלנו הולכים, כבר מזהים אותם כמי שלוקחים מנהיגות בצבא, אחרי הצבא גם.

<שמעון אביכזר: כל פעם אני נתקל בתופעות של תלמידים שלנו שנמצאים במסגרות מאוד חברתיות ויש לנו כאן אחריות על החברה הישראלית, לכל אחד יש את הזהות האישית שלו וזה לא מפריע לנו לחיות ביחד כאן.

<שמעון אביכזר: יש כאן עוד דברים שיכולים להתייחס.

<שמעון אביכזר: יש גם תרבות יהודית שמשותפת לנו.

<קריאה: זהו, אני רציתי להוסיף את התודעה היהודית.

עמרם מצנע: אני גם רציתי שתגיד.

עמרם מצנע: את הנושאים והערכים הקוסמופוליטיים, גם בית ספר ציוני דתי מלמד - - -

<שמעון אביכזר: כן, אז יש לנו תכנית לימודים ואני ביקשתי מאיתמר להציג אותה.

<שמעון אביכזר: יש לנו תכנית לימודים שבעצם גם היא משותפת.

<שמעון אביכזר: תכנית הלימודים בלימודי היהדות זו תכנית משותפת, איתמר קצת יספר עליה, אבל יש לנו תרבות יהודית משותפת, לנו, לחילונים, לדתיים, למסורתיים, והיא דרך אגב גם שונה.

<שמעון אביכזר: התרבות היהודית של הרפורמי והקונסרבטיבי היא אולי שונה מזה של האורתודוקס החילוני, אבל יש לנו גם איזה שהיא ליבה משותפת בתוך אותה תרבות ואני אבקש עוד מאיתמר להציג את זה.

<שמעון אביכזר: אני רק רוצה לומר משהו כללי מסכם ולאפשר לעוד אנשים.

<שמעון אביכזר: כשאנחנו מדברים על חינוך משלב אנחנו לא מדברים רק על דתיים וחילוניים ומסורתיים.

<שמעון אביכזר: תפיסת עולם רחבה שאומרת שהמפגש עם מי ששונה ממני זה מפגש שמעצים אותי, מפתח את האישיות שלי, ולכן יש לנו כאן ארבע כיתות של חינוך מיוחד.

<שמעון אביכזר: מתוך 12 כיתות ארבע כיתות של חינוך מיוחד, שרובן הן כיתות תקשורת, של תלמידים שהם על הרצף של האוטיזם.

<שמעון אביכזר: בשנה הבאה תצטרף עוד כיתה בכיתה ז', ותהיינה חמש כיתות מתוך 12 כיתות.

עמרם מצנע: יש לכם כיתה אחת בכל שכבה?

<שמעון אביכזר: שתי כיתות.

<עמירם מלצר: זה יהיה חמש מתוך 12 פלוס ארבע.

<שמעון אביכזר: יש לנו 12 כיתות רגילות ותהיינה עוד חמש כיתות של חינוך מיוחד.

<שמעון אביכזר: אנחנו גם בית ספר שהוא אינטגרטיבי, אנחנו חיים פה בתוך השכונה, ההפרדה המעמדית כמעט ולא קיימת פה.

<שמעון אביכזר: למרות שזה בית ספר משלב בכוונה אנחנו בית ספר עירוני, אנחנו רוצים להיות בית ספר שהוא לא אליטיסטי ולכן ההטרוגניות היא רחבה לא רק במובן של דתיים וחילוניים, יש פה עניים, עשירים, אשכנזים, מזרחים, יש פה ערבוב מאוד גדול, זה בית ספר מאוד אינטגרטיבי, שוב, מתוך תפיסה רחבה ששילוב שהוא מפגש עם מי שהוא לא אני זה דבר שמעצים אותי, מפתח אותי כאדם מורכב ולא חד ממדי, כמו אותן הפרדות שדיברנו עליהן.

<שמעון אביכזר: לכן יש פה משהו שהוא מאוד רחב - - -

עמרם מצנע: כמה סך הכול ילדים מ-א' עד י"ב?

<שמעון אביכזר: לא, אנחנו פה מדברים רק על התיכון, כי כבר הייתם ביסודי, אנחנו מדברים על 750 תלמידים בערך מגן עד י"ב.

<שמעון אביכזר: בחטיבה ותיכון זה 380 תלמידים, ז' עד י"ב.

עמרם מצנע: קטן.

<שמעון אביכזר: יחסית זה קטן, נכון.

<שמעון אביכזר: אז אנחנו באמת גם גאים על כך שהלוקסוס הזה לא מתאפשר רק למעמד גבוה, זה משהו שמצליח להכניס אליו את כל מי שנמצא בשדרה של החברה הישראלית, לא רק תלמידים שיכולים לאפשר לעצמם את זה מבחינה לימודית או כלכלית.

עמרם מצנע: שאלה של קמח ולא של תורה, אתה מסתדר עם התקציב שאתה מקבל ממשרד החינוך?

<שמעון אביכזר: אני בית ספר עירוני, מה שמציל אותנו זה שאנחנו בית ספר עירוני, אנחנו שייכים לעיריית ירושלים, המבנה הזה, ולכן נכון להיום עם תשלומי ההורים הקיימים אנחנו מצליחים להסתדר.

<שמעון אביכזר: פחות או יותר, כן.

<שמעון אביכזר: ברור שאם תשלומי ההורים ייפגעו, וגם אנחנו מקבלים איזה שהיא תמיכה מעיריית ירושלים, תמיכה בסיסית, אם שני הדברים האלה יילכו לאיבוד, אז אנחנו כמובן שלא נצליח להתקיים.

<עמירם מלצר: אני חייב להעיר על זה כי זו סוגיה שכן משפיעה.

<עמירם מלצר: תשלומי ההורים זו באמת סוגיה - - -

עמרם מצנע: כן, אני מכיר אותה.

<עמירם מלצר: אז צריך למצוא לזה פתרון ברמה ממלכתית למשלבים, איך ההגדרה שלהם תהיה בתוך הסיפור.

<שמעון אביכזר: דרך אגב, אני רק אגיד עוד משהו, אנחנו גם גאים על כך שאנחנו בית ספר שמגיע להישגים, הישגים מאוד יפים מבחינת לימודים ואנחנו בית ספר שהוא בכלל לא תחרותי.

<שמעון אביכזר: אצלנו בחטיבת הביניים תלמידים בכלל לא מקבלים ציונים, אין מספרים, עכשיו דיברו גם על מיצ"בים ועל למידה משמעותית, אז אנחנו כבר בתוך הסיפור הזה הרבה שנים.

<שמעון אביכזר: תלמידים שלנו בחטיבת הביניים וגם בתיכון, רק מה שצריך להיבחן לקראת הבגרות מקבלים ציונים ויש כאן אווירה שהיא לא אווירה תחרותית ובכל זאת אנחנו מגיעים להישגים יפים.

<שמעון אביכזר: התלמידים שלנו לומדים באופן שבו אנחנו רוצים לפתח תלמידים שהם אינטלקטואלים, חושבים, וזה מצליח גם בלי להגיע לאיזה מצב של תחרות בלתי פוסקת וכל תלמיד נמדד ביחס לעצמו ובלי אותה תחרות מטורפת שאנחנו רואים אותה בבתי ספר אחרים.

<שמעון אביכזר: אז אני רוצה לסיים כאן, כדי לאפשר גם לעוד חברים מהצוות לומר משהו ולהתייחס.

<איתמר: רציתי לחזור לשאלת המשותף.

<איתמר: אני חושב שהמובן מאליו פה הוא דווקא המשותף.

<איתמר: המקרה שתיאר שמעון הבוקר הוא מקרה שבאמת הוא היום יום שלנו.

<איתמר: המשותף הוא כל דקה ודקה, בהפסקה, בשיעור, בטיולים, באמת בכל דבר.

<איתמר: בתכנית הלימודים שלנו ביהדות אנחנו דווקא שמנו על השולחן בשנים האחרונות את הצורך שלנו לייחד את הזהויות ולנסות לחדד זהויות כדי שהמפגש לא יהפוך להיות איזה שהוא תערובת של מישמש של חוסר זהויות ולכן דווקא ההכוונה שלנו היא יותר לכיוון הזה, ותמיד צריך לשמור על האיזון כדי לא ללכת להפרדה טוטאלית בשיעורים כמובן, זה לא דבר שהיינו רוצים לעשות, אנחנו רוצים גם לנצל את המגוון, אבל החלוקה לתפילה ולמפגש בבוקר והחלוקות שאנחנו עושים גם בתכנית הלימודים מאפשרת לנו קצת לחדד את הזהות לפני שאנחנו זורקים אותם לקלחת של המפגש.

<איתמר: אנחנו עושים הרבה דברים, אבל לדוגמה בחטיבת הביניים הלימוד הוא עשוי להיות נפרד, במקביל ללימודי תרבות ישראלית ולימודי חובה - - -

עמרם מצנע: נפרד, אתה מתכוון לדתיים וחילוניים?

<איתמר: כן, אז יש קבוצה שלומדת תלמוד, קבוצה שמוכוונת לקבוצה הדתית, למרות שאין מניעה לתלמיד חילוני להצטרף אליה, ושם לומדים בכוונה את הנושאים בתלמוד שקשורים בעולם דתי מובהק, לא - - -

עמרם מצנע: אבל השאלה אם למשל לימודי תלמוד ולימודי תנ"ך, האם החילוניים והדתיים לומדים ביחד?

עמרם מצנע: כי אתה יודע, את הבריאה אפשר לתאר כמעשה השגחה עליונה ואפשר לתאר אותה תיאור פיזיולוגי - - -

<שמעון אביכזר: לכן יש לנו הוראה בשני קולות, אנחנו קוראים לזה.

<איתמר: זו דוגמה מצוינת, כי באמת לימודי התנ"ך נלמדים כאן בשני קולות.

<איתמר: בחטיבה זה שיעורים נפרדים כאשר יש - - -

<שמעון אביכזר: צריך להסביר מה זה נפרד.

<שמעון אביכזר: זה לא נפרד בכיתות.

<איתמר: זהו, יש מורה דתי שמלמד בקבוצה בדרך כלל תורה ויש מורה חילוני שמלמד בדרך כלל נביא, לפעמים זה ההיפך, וככה יוצא שבשנה אחת כיתה פוגשת גם תפיסה דתית וגם תפיסה חילונית.

<איתמר: בחטיבה העליונה זה אפילו עוד יותר מורכב, כי לפעמים נכנסים שני מורים לכיתה, הם מלמדים את הנושא מהיבטים שונים.

<איתמר: באמת סיפור הבריאה שהזכרת אותו, הוא דוגמה מצוינת.

<איתמר: אותו דבר קורה בשיעורי תרבות ישראל, מה שנקרא מחשבת ישראל, מטעם משרד החינוך, שבאמת אלה סוגיות שהן זהותיות וסוגיות שהן מהותיות ליהדות, נמצאים שני מורים פיזית בכיתה, באותו זמן, בחלק מהשיעורים.

<איתמר: זה לצערנו מבחינה תקציבית מצטמצם משנה לשנה, אבל אנחנו מנסים לשמר את זה.

<איתמר: הם יושבים ומלמדים ומתווכחים ביניהם, מציגים דעות שונות, והתלמידים מוצאים את עצמם בתווך, לפעמים מצדדים באחד מהם, לפעמים מביאים דעה שלישית, ובאמת פה מתחדדת הזהות מאוד אחד מול השני.

<איתמר: גם התכנים שאנחנו מביאים הם תכנים שעוסקים בדברים האלה.

<איתמר: פיתחנו פה תכנית לימודים ייחודית לנו, לחטיבה העליונה, לבגרות, גם חטיבת הביניים, אבל קיבלנו אישור של משרד החינוך, גם בפיקוח של התנ"ך והפיקוח של מחשבת ישראל, ללמד יחידות שהן שלנו.

<איתמר: בתנ"ך יש לנו תכנית שהיא משלבת תפיסה ביקורתית עם תפיסה מסורתית של פרשנים.

<איתמר: במחשבת ישראל יש לנו נושאים שהם נושאי ליבה בבית הספר, אז ב-י"א לומדים שנה שלמה את נושא האחר, היחס לאחר על בסיס צלם אלוהים המשותף, גם מתוך התכנים, וב-י"ב את הנושא של מקום, שהוא אולי קשור למה שאמרת בראש הדברים כחיבור לסביבה שלנו, לעולם שבו אנחנו נמצאים.

<איתמר: זו גם איזה שהיא הכנה לקראת השנים הבאות, - - - לכל מי שבאו מסביבנו.

<איתמר: אז רק לסכם, אני חושב שגם מבחינת התכנים, גם מבחינת הדרך שבה הדברים נלמדים, שווה מחשבה איך לשמור את המשותף וגם לחדד איזה שהיא זהות ספציפית ייחודית.

<עידן: אני אשתדל להיות קצר, באמת שאלת קודם, נדמה לי, משהו על זהות חילונית, מה קורה פה בבוקר.

עמרם מצנע: אני לא שאלתי מה היא זהות חילונית.

עמרם מצנע: אני שאלתי, הרי כולנו יהודים, איך אתה יוצר מכנה משותף בין אחד שהוא יהודי והוא אומר, יהודי זה לשמור שבת, לאכול כשר, להתפלל לבין אחר שהוא אומר, אני יהודי, כי נולדתי יהודי, ומה משותף בין ה - - -?

<עידן: אז זה באמת צבר של תשובות.

<עידן: שוב, קל לדבר על הרגע היחסית היחיד פה של הפרדה, שמתפללים כאן חילוניים ודתיים, אז בכל שכבה התלמידים שאינם דתיים כאן נפגשים עם אחד המורים, צוות שהוא של אנשים לא דתיים, ופותחים את היום באמת באיזה שעה מאוד מיוחדת שהיא מבחינה ערכית, של דיבור על מגוון של נושאים גדול.

<עידן: אנחנו יכולים לראות באיזה שהם צירים שאנחנו משתדלים לחשוב עליהם כצירים שמאפיינים אדם חילוני, אבל אם הדתיים פה מתווכחים רבות איך תתנהל התפילה ומה הזהות הדתית, אז האנשים חילונים, אין להם זהות מן המוכן, איזה משהו שאפשר לקרוא לו זהות חילונית, לרוץ ולקדם אותה, אז אנחנו מסתכלים על כמה צירים.

<עידן: הציר של תרבות ישראלית, הציר של ישראליות, וניגשים אליו מכל מיני זוויות, אם זה בתרבות ואם זה באקטואליה.

<עידן: גם הציבור שאינו דתי רואה את המקורות והמסורת כחלק של משהו ששייך לו, אז יש פה גם מפגשי בוקר שהתוכן הוא כאילו תוכן יותר מסורתי, יש במפגש הבוקר תכנים סביבתיים, יש תכנים שקשורים לידע עולם, של היותנו חלק מקהילה גדולה של עולם גדול שחשוב לציבור החילוני להמשיך ולשמור על איזה שהוא קשר וזיקה למקומות האלה.

<עידן: זה קורה ששת הימים בשבוע, בזמן שהילדים הדתיים מתפללים, הוא נמצא באיזה שהוא מגוון סביב אחד הנושאים האלה.

<עידן: וכשחושבים על זה, בעצם 36 שעות שבועיות זה המון.

<עידן: ואם דובר קודם על משאבים, זה 36 שעות בשבוע, שאף בית ספר אחר לצורך העניין לא נדרש אליהן.

<שמעון אביכזר: זה מספר השכבות כפול מספר הימים.

<עידן: זה שישה ימים בשבוע, 36 שעות שבועיות, שעות ערכיות, שעות ייחודיות, שעות שאני יכול להגיד, ברמת מי שעושה את זה הרבה, אני חושב שאלה השעות הכי קשות להעביר אותן, אין מבחנים, אין ציונים, אין שוט, זה איזה שהיא שיחה לשמה.

<עידן: 36 שעות שבועיות שבאף בית ספר אחר לא מתקצבים.

<עידן: זה באמת חלק גדול בייחודיות של בית הספר.

<עידן: ושוב, סליחה על זה שזה דורש הפרדה, אבל באמת מרבע לתשע בבוקר, כשזה נגמר, הם כל הזמן ביחד.

<עידן: ואולי מילה אחרונה שהיא מעניינת בהקשר הזה, אני זוכר את עצמי לפני 10, 11, 12 שנים, מתחיל עם הסיפור הזה, ממש בחרדת קודש, איך עושים משהו מקביל לתפילה.

<עידן: בתור תחושה של אדם חילוני אולי שבתפילה יש נשגבות, איזה הוד, איך אני ניגש לזמן הזה ומה אני עושה בזמן הזה עם תלמידים אחרים, והיום לא פעם ולא פעמיים אנחנו מקבלים סוג של ביקורת מהאגף הדתי, שזה לא פייר שבזמן שהם מתפללים קורים כל כך הרבה דברים מיוחדים ומעניינים, שהתלמידים הדתיים כאילו מפסידים אותם.

<עידן: אז גם התחושה של מי העגלה המלאה ושל מי העגלה הריקה, יש פה גם איזה שהוא טוויסט מעניין.

<שמעון אביכזר: תודה, עידן.

<שמעון אביכזר: אני רוצה לבקש מזוהר לספר משהו שאנחנו עושים ביום רביעי הקרוב, בקצרה, ונכניס את התלמידים, כי זמננו קצר.

<זוהר: בעקבות יום הזיכרון לרצח ראש הממשלה יצחק רבין, אנחנו נמצאים בשיח כבר כמה שנים.

<זוהר: שכבת י' היא השכבה שמובילה את העניין כל שנה, באופן מסורתי, וכל שנה נוצרות פה כל מיני פעילויות מיוחדות כאלה ואחרות, טקסים כאלה ואחרים, של תהליך שמובילים התלמידים.

<זוהר: השנה התחלנו, אנחנו מנסים לייצר מסע, אנחנו קוראים לו מסע סובלנות, שבמהלך המסע הזה הם יפגשו אנשי ציבור, כמה שיותר מכל הקשת, למעגלי שיח כאלה שידברו על סובלנות.

<זוהר: המסע הזה מכוון גם החוצה, לחברה הישראלית, אבל גם פנימה.

<זוהר: מבחינתנו, וזה הדבר ששמעון אמר קודם, גם זה שאנחנו יושבים יחד, עצם זה שיוצאים לטייל יחד, ישנים, אוכלים, עוזרים אחד לשני, זו גם סובלנות, זה גם מייצר משהו שהוא לא ברור מאליו בקבוצה של אנשים שונים.

<זוהר: הדבר הזה הוא גם משהו שנקדיש לו זמן בנושא הזה.

<זוהר: יש תגובות מאוד מאוד חיוביות בינתיים מהתלמידים ומההורים סביב הנושא הזה.

<שמעון אביכזר: תודה.

<שמעון אביכזר: אנחנו נכניס תלמידים, כדי לשמוע קצת?

עמרם מצנע: כן.

<שמעון אביכזר: יש פה תלמידים מכיתות י"א ו-י"ב.

<שמעון אביכזר: חבר הכנסת, יושב ראש ועדת החינוך, עמרם מצנע, בא לבקר אותנו יחד עם 'צו פיוס' שמארגנים את האירוע.

<שמעון אביכזר: יש כאן גם בוגרים שנמצאים במכינות קדם צבאיות ולפני צבא והם במקרה היו פנויים אז ביקשתי מהם להצטרף, תוכל גם לשאול תלמידים שיש להם אולי פרספקטיבה של אחרי בית הספר.

<שמעון אביכזר: אפשר באמת להתחיל בשאלה כללית שלך, אם אתה רוצה.

עמרם מצנע: השאלה הכללית שלי, ששאלתי אותה בבית ספר אחר שביקרנו בבוקר, מי יכול לתת לי מה הוא המכנה המשותף שלי, כיהודי, במרחב הזה של אחד, יהודי שחובש כיפה, מקפיד על כשרות ושבת, ומולו בספקטרום הזה מי שמגדיר את עצמו כיהודי והוא לא עושה את הדברים האלה.

עמרם מצנע: אם ככה, מה המכנה המשותף?

<תלמיד/ה: אני מרגיש שהמכנה המשותף זה הגורל המשותף.

<תלמיד/ה: אנחנו חיים באותה ארץ, יש לנו את אותם חברים ואת אותם אויבים, יש לנו החלטה היסטורית משותפת, חלקנו מאמינים בה יותר וחלקנו פחות, אנחנו חוגגים את אותם חגים ואנחנו צריכים שתהיה לנו הבנה שאם אני לא אהיה בקשר טוב עם היהודים שסובבים אותי, אז מי יהיה החבר שלי לעת צרה, כשאנחנו צריכים להביע קוד משותף, ברור, לדוגמה.

עמרם מצנע: כן, אוקיי, תשובה טובה.

עמרם מצנע: באמת.

עמרם מצנע: אני כבר מהבוקר שואל את השאלה הזו ואני חושב שמיקדת את זה נכון.

עמרם מצנע: ההיסטוריה, החגים המשותפים, המסורת.

עמרם מצנע: מישהו רוצה להוסיף?

עמרם מצנע: לפתח את זה?

<בוגר: אני בוגר, אני עכשיו במכינה.

<בוגר: אני אפתח את זה.

<בוגר: אני חושב שהייתי אומר בעיקר בית ספר קשת ובאופן כללי בתי ספר שלוקחים גם את הצד הזה וגם את הצד הזה, שניהם קיצוניים אולי דווקא במתינות שלהם.

<בוגר: זאת אומרת אין לך חילוני שלא יודע את הצד הזה ומבין שגם זה שלו, אין לך דתי שלא פתוח גם לעולם הזה, ולשניהם יש, הייתי אומר, שק הגדרות משותף.

<בוגר: זאת אומרת אם בן אדם מגדיר שהוא דתי, אני לא חושב שיהיה פה אפילו מישהו שמגדיר את עצמו כדתי גרידא, ולא יהיה לך חילוני שיגדיר את עצמו כך, ואז הוא נותן לעצמו להשאיר את השק שלו פתוח להכניס עוד הגדרות.

<בוגר: אני חושב שזה מה שמשותף.

<בוגר: אני לוקח את מה שאמרת על הגורל, אני אקח את זה לסיפור שאת הבאת, אם אתה לא חוזר לבית שלך ואתה לא זוכר תמיד לחזור למקום שלך, אתה יכול להיות מנותק ולהעמיק שם את הזהות שלך, כמו דתי שלומד כל היום רק תלמוד ורק תלמוד, אבל הוא שוכח את העולם שלו, את המקום שלו.

עמרם מצנע: מה משותף בינך לבינו.

<בוגר: שוב, אני חושב שהמתינות.

<בוגר: אני חושב ששנינו קיצוניים במתינות וזה אומר שגם הוא - - -

עמרם מצנע: הם מוכנים לקבל אותך.

<בוגר: הרבה סימני שאלה.

<בוגר: זה, אני חושב, ה - - -

עמרם מצנע: אתה מרגיש שכשאתה בא לבית ספר כזה אתה מוותר על משהו?

<בוגר: כן.

<בוגר: אני אולי מוותר על העמקה יותר גדולה במקום מסוים, בצד מסוים, אבל אני מרוויח המון המון דברים.

עמרם מצנע: יש לך עוד אחים ואחיות בבית?

<בוגר: כן.

עמרם מצנע: ואיפה הם לומדים?

<בוגר: הם גם למדו בקשת.

עמרם מצנע: וההורים?

עמרם מצנע: הבית דתי?

<בוגר: לא, בית לא דתי.

<בוגר: אני נולדתי לבית שהוא מסורתי, זה בדיוק בתקופה שההורים שלי רצו קצת יותר מסורת אז הכניסו אותי לגן דתי, האחים שלי היו בגן חילוני, ואני נע ונד כל הזמן.

<בוגר: גם בבית הספר הייתי בלי כיפה/עם כיפה, תמיד צחקו מתי אני אהיה נוצרי, מתי מוסלמי.

<בוגר: אני חושב שיש הגדרה של בן אדם, ההגדרה שלו זה מחפש, ואולי פה זה בית ספר קשת.

<בוגר: ההגדרה שלך זה להישאר כאן, זה תמיד להיות בסימני שאלה, לא בסימני קריאה.

<תלמיד/ה: אתה שאלת מה המכנה המשותף בין שניהם, בין כל אחד פה לצורך העניין, אני חושב שהדבר היחיד שהוא לא משותף להם זה מה שאמרת, זה אם הוא שומר שבת או לא, זה כמה הוא מאמין וכמה הוא לא.

עמרם מצנע: אלה נושאים טכניים?

<תלמיד/ה: מה זאת אומרת?

עמרם מצנע: הכשרות ושבת ותפילה.

<תלמיד/ה: אלה לא נושאים טכניים, אבל אלה דברים שמפרידים - - -

עמרם מצנע: אלה דברים של מהות או דברים טכניים?

<תלמיד/ה: זה מהות יותר, אבל הם מה שבאמת מפרידים בין שניהם לצורך העניין, אבל אלה הדברים היחידים שמפרידים בין שניהם, לפחות בבית ספר קשת.

<תלמיד/ה: כאילו בכל השאר יש להם מכנה משותף, כל החברים, כל הדרך שהם חיים, אני חושב שכולם פה בערך באותה, אני לא רוצה להכליל, דרך, מבחינת החיים שלהם והם חושבים בערך, לא באותה צורה, אבל עם אותו בסיס.

עמרם מצנע: הבית שלך הוא בית דתי?

<תלמיד/ה: הבית שלי הוא חצי-חצי, ההורים גרושים, אז אבא חילוני ואמא דתייה.

עמרם מצנע: ואמא מבסוטה שאתה פה?

<תלמיד/ה: כן, אמא שלחה אותי לפה, גם את אחותי.

<תלמיד/ה: למדתי ביסודי דתי, בדרור, ממלכתי דתי, וגם אחיות שלי למדו ביסודי בממלכתי דתי ואחותי עברה לפה ואז גם אני המשכתי מהיסודי לכאן.

<תלמיד/ה: זו החלטה של שני ההורים והם מאוד מרוצים ממנה.

<תלמיד/ה: אני גם כן בא מבית של הורים גרושים, שאבא שלי חילוני ואמא שלי דתייה ואני כאן מכיתה א'.

<תלמיד/ה: אני יכול להרשות לעצמי להגיד אחרי 12 שנה כאן שהרעיון של קשת שאומר שדתיים וחילוניים יכולים לחיות ביחד ויכולים להקים קהילה משותפת ביחד, בגלל הדברים הטכניים שהם פחות או יותר שלושה הדברים היחידים שמפרידים בין הלך הרוח של בן אדם דתי היום ובן אדם חילוני היום, זה כשרות ושבת ותפילות.

<תלמיד/ה: תפילות וכשרות לא באמת מפריע לבן אדם חילוני שיש איתו מישהו דתי שמתפלל ואוכל כשר, אבל דווקא במקומות של שבת, אני חושב, מהניסיון שלי, מאוד קשה להקים קהילה מעורבת בין דתיים וחילוניים ולגרום לאחד מהצדדים לוותר.

<תלמיד/ה: אבל אני חושב שקשת הוא מעבר לזה.

<תלמיד/ה: אני חושב שקשת גם בא, חוץ מלהקים את הקהילה המשותפת, ליצור מפגש, שאני אדע, בתור בן אדם שנגיד גדל בבית דתי, מה החילוני חושב, איך החילוני רואה את המסורת היהודית, איך החילוני רואה את הזהות היהודית שלו, ובן אדם שגדל בבית חילוני לחלוטין יכול לדעת ולראות איך אני רואה את המסורת ואת הזהות היהודית שלי.

<בוגרת: אני עכשיו במכינה, כאן במכינת עין פרת.

<בוגרת: ואני מרגישה שהמשותף בינינו שאין הבדל.

<בוגרת: בין הבדל באמת טכני, או לא יותר טכני, יותר עמוק, אבל זה לא משהו שהוא מרתיע אותי.

<בוגרת: אם אני בן אדם שהוא עם כיפה או בלי כיפה, מבחינתי אין פה איזה גדר שעוברת בינינו שאומרת 'אוקיי, אני צריכה להתרחק, אני לא יכולה לדבר איתו/אני כן יכולה לדבדר איתו'.

<בוגרת: כאילו זה כל כך ברור מאליו שיש הבנה בסיסית, ובמיוחד עכשיו, אנחנו במכינה - - -

עמרם מצנע: המכינה היא מכינה משולבת?

<בוגרת: כן, המכינה מעורבת ולאנשים שהם פעם ראשונה במקום מעורב.

<בוגרת: ואומרים להם, בשבת תזכרו שצריך לכבד ולהקפיד, ואנחנו צחקנו, כי זה כל כך מובן מאליו, כי ברור שאם מישהו מתנהג, אם מישהו שומר, אז מישהו צריך לכבד.

<בוגרת: אני חושבת שזה משהו שצריך להיות מובן מאליו.

עמרם מצנע: אבל אתם לא חיים באיזה בועה?

<בוגרת: כן, באיזה שהוא מקום זו בועה, אבל זו בועה חיובית.

עמרם מצנע: אתה קורא מה קורה בחברה הישראלית, זה משהו אחר לגמרי.

<בוגרת: אני מאמינה, זו החברה שאנחנו חיים בה, אנשים שהגיעו מבתי ספר דתיים או בתי ספר חילוניים, הם יוצאים לעולם שיש בו גם כאלה וגם כאלה, היום אין מקומות עבודה כאלה, זה משתנה, והיום עוד יותר, זה כל הזמן גדל ומתפתח ויש עוד זרמים וכזה וכאילו.

<בוגרת: ..

עמרם מצנע: את למדת פה מאיזה כיתה?

<בוגרת: מהגן.

עמרם מצנע: אז אני לא יכול לשאול אותך למה באת לפה.

עמרם מצנע: זה בטח משהו טבעי.

עמרם מצנע: אבל אתם מתנסחים בצורה מצוינת, באמת.

עמרם מצנע: מרשימה מאוד.

<תלמיד/ה: אני לא מסכימה.

<תלמיד/ה: אני חושבת שחוץ מזה שזה מפגש בין דתיים לחילוניים בבית הספר הזה, יש הרבה מקום לכל הסקאלה הזאת שזו סקאלה נורא רחבה.

<תלמיד/ה: כמו, נראה לי שמור אמר את זה, שאין פה דתיים וחילוניים, יש פה הרבה אנשים שהם איפה שהוא באמצע, כמו שההורים של יובי הם גרושים, אחד ככה ואחד ככה, אצלי בתוך הבית אבא שלי חילוני ואמא שלי דתייה, וזה - - -

עמרם מצנע: והם גרים בשילוב?

<תלמיד/ה: כן, והבית שלנו שומר שבת, אבל יש משפחה כזאת ויש מקום נורא להמון דברים שונים.

<תלמיד/ה: וחוץ מזה, אני חושבת שזו לא בדיוק בועה, כי היום בירושלים יש דתיים לאומיים, שפתוחים ברמה מסוימת לחילוניים, כבר חיים הרבה יותר ביחד.

<תלמיד/ה: לדוגמה, אחים שלי לומדים בבית ספר הימלפרב, שזה בית ספר דתי רק של בנים, והם מכירים לא פחות ילדים חילוניים ממני, ולא במסגרת משפחה, במסגרת שהם משחקים כדורסל ביחד, בצופים הדתיים והחילוניים ביחד.

<תלמיד/ה: אז אני חושבת שנכון שבית ספר קשת מדגיש את זה בתוך בית הספר עצמו, אבל היום זה כבר נהיה עניין של ירושלים.

עמרם מצנע: כולם ירושלמים?

<תלמיד/ה: לא, אני גר בענתות, במועצה אזורית בנימין.

<תלמיד/ה: אני מצור הדסה.

<תלמיד/ה: אני מנס הרים.

<תלמיד/ה: אני מנטף ומודיעין.

<שמעון אביכזר: רון גם נמצא איתנו.

<שמעון אביכזר: דיברנו לפני כן על חינוך משלב כתפיסה רחבה ורון גם ביקש להציג את עצמו.

<רון הראל: נעים מאוד, קוראים לי רון הראל.

<רון הראל: אני לומד בקשת מאז כיתה ז', אני ילד בכיתת תקשורת שמשתלב עם הכיתה הרגילה, עושה חלק מהשיעורים, חלק מהבגרויות ואני כבר כמה שנים בכיתת תקשורת, מאז היסודי.

<רון הראל: בהתחלה, ביסודי, היה קשה קצת לקבל אותי בכיתות המשולבות, היו קשיים, לא קיבלו אותי כמו שאני.

<רון הראל: ובקשת, עם השנים, שנפתחה כיתת תקשורת חדשה בכיתה ז', זה היה חדש לבית ספר קשת שכיתת תקשורת נפתחת, אז היה קשה קצת להתרגל אלינו, היה קשה קצת להסתדר, היו קצת חיכוכים, אבל עם השנים, כשהגעתי ל-י', יותר קיבלו אותי, יותר דיברו איתי, יותר כיבדו אותי, יותר למדו להבין אותי, את הקשיים שלי, את היתרונות שלי, להכיר אותי יותר, להתחבר איתי וזהו.

<שמעון אביכזר: אתה עשית בשנה שעברה בגרויות יחד עם השכבה.

<רון הראל: נכון, עשיתי במתמטיקה בגרות, קיבלתי 100 פעמיים בשתי בגרויות במתמטיקה ובהיסטוריה סיימתי את הבגרויות, 80, 70, ובגרויות במה עוד עשיתי?

<רון הראל: אני לא כל כך זוכר, אבל עשיתי את רוב הבגרויות, מה שצריך.

עמרם מצנע: אתה היום בכיתה?

<רון הראל: י"ב.

<שמעון אביכזר: מישהו עוד רוצה להתייחס?

<תלמיד/ה: אני מבית ממש חילוני והצטרפתי לבית הספר בכיתה ז'.

עמרם מצנע: למה באת לפה?

<תלמיד/ה: התגלגלתי, לא בדיוק ידעתי לאן אני נכנסת.

<תלמיד/ה: פחדתי גם לעבור, ואז מה שהבנתי זה שהייתי חילונית, פשוט כי נולדתי לזה וכי לא באמת ידעתי למה ככה ולמה ככה, פשוט אני לא דתייה, אז אני חילונית.

<תלמיד/ה: וכשאתה לומד על הנושא ואתה פוגש דתיים ומבין מה זה יהדות ומה זה הדת ומה זה כל הדברים האלה, אז אני מבין גם למה אתה חילוני.

<תלמיד/ה: אתה לא חילוני כי אתה ככה, אתה בוחר להיות חילוני, כי אתה בוחר את הדרך.

<תלמיד/ה: אתה לא ככה סתם, אתה ככה כי אתה יודע למה, יש לך סיבות.

<תלמיד/ה: ניסית הרבה פעמים ועכשיו אתה ככה.

<תלמיד/ה: וזה גם נותן לך הרבה יותר לקבל משהו אחר.

<תלמיד/ה: לי לא היה מושג מה זה דתיים ולא הבנתי את זה ולא כיבדתי את זה בכלל ו - - -

עמרם מצנע: יש לי שאלה, מי יכול להגיד לי מה הוא יותר, ישראלי או יהודי?

עמרם מצנע: מי רוצה להתייחס לזה?

<תלמיד/ה: אני חושבת שזה מבחינתי לפחות שני מושגים שהם כל כך מעורבבים אחד בשני שאי אפשר ממש להפריד אותם.

<תלמיד/ה: זאת אומרת אני מאוד מאוד ישראלית, כי באתי ממשפחה ישראלית, שכבר כמה דורות בארץ, כל התרבות, וזה נורא טבוע בי מצד אחד, אבל מצד שני גם היהדות מאוד טבועה בי.

<תלמיד/ה: אז זה כאילו מעורבב, זה משתלב, אני יהודית ישראלית, זה שונה מלהיות רק יהודית או רק ישראלית.

<תלמיד/ה: אני מאוד מסכים, אני חושב שכולנו כאן

<תלמיד/ה: מצד אחד יהודים ואנחנו לא יהודים גלותיים.

<תלמיד/ה: אני למשל דור 14 בירושלים ו - - -

עמרם מצנע: כשעוד המונח ישראלי לא היה קיים, במשמעות הממלכתית של זה.

<תלמיד/ה: אבל אני מניח שרובנו גם ציוניים ואנחנו מאמינים שחלק מהישראליות זה נגיד על העם היהודי, אז אני לא חושב שאלה שני מושגים שנפרדים אחד מהשני.

<תלמיד/ה: אני חושב שהם קשורים.

<תלמיד/ה: אני חושב שאני יותר ישראלי.

<תלמיד/ה: אני יהודי, אני מאמין, אני הולך לתפילה, אני מתפלל, אבל אני לא שומר שבת, לא עושה את כל המצוות, אז אני מרגיש יותר ישראלי מאשר יהודי, כי אני לא חזק בדת כל כך, למרות שאני מתפלל.

<תלמיד/ה: כלומר יש יותר ישראליות.

<תלמיד/ה: אני חושבת שנכון שיש קשר, שיש דבר כזה יהודי ישראלי ושאני משניהם, אבל שבסופו של דבר אני יותר יהודייה, לאו דווקא בעניין של מסורת.

<תלמיד/ה: נגיד, ככל שאני אמצא את עצמי מתי שהוא גרה בחו"ל, אני לא בטוחה אם יישאר משהו מהזהות הישראלית שלי, אבל אני יודעת שיהיה חשוב לי לשמור את המסורת של המשפחה, לאו דווקא בדיוק לפי החוקים של היהדות, אבל זה כן משהו יהודי, כמו לעשות קידוש בשבת ולעשות ברית מילה לילדים שלי.

<תלמיד/ה: אני חושבת שבסופו של דבר זה מה שיותר יישאר בתוך הזהות שלי.

<שמעון אביכזר: נדב, אני ביקשתי ממך קצת לספר על מה שעשית בתנ"ך בשנה שעברה, אתה רוצה?

<שמעון אביכזר: ובכלל, ספר על עצמך, מאיזה משפחה אתה מגיע.

<נדב-תלמיד: אני מגיע ממשפחה ששני ההורים שלי חילוניים.

<נדב-תלמיד: אבא שלי היה דתי אבל הוא היום לא ואני מגדיר את עצמי שאני מאוד חילוני.

<נדב-תלמיד: יש לי אמונה באלוהים, אני מעריך את הדת, אבל אני מגדיר את עצמי כחילוני.

<נדב-תלמיד: אני לא מתחבר כל כך לתנ"ך ולכל ה - - - כן מתעניין בדת וזה, אבל פחות מתחבר לכל הצדדים הדתיים.

<נדב-תלמיד: ואז בשנה שעברה הייתה לנו עבודה בתנ"ך והתחלתי את השנה בסוג של אם אני אעשה את העבודה הזאת בכלל, אם אני יכול לעשות אותה מבחינתי אני.

<שמעון אביכזר: זו עבודת חקר בכיתה י' על נבואה.

<שמעון אביכזר: תלמידים מקבלים ציון בסוף השנה, ציון בגרות של 2 יחידות לימוד, על עבודת חקר.

<שמעון אביכזר: זה באמת מכניס אותנו לסוגיות של למידה משמעותית, האם אפשר לוותר על המודל של בחינת בגרות ואצלנו לפחות בתנ"ך בכיתה י' 2 יחידות מתוך 5 שעושים התלמידים הן עבודת חקר.

<נדב-תלמיד: אז ידעתי שצריך להיכנס לעבודה הזו, צריך להיכנס לתוך עולם שאני לא כל כך הכרתי ושמאוד חשבתי שאני אסתמך על הצד היותר דתי של אבא שלי ופחות שאני אחקור ואכנס לזה.

<נדב-תלמיד: והצלחתי, בעזרת המסגרת שבנו פה להיכנס לעבודה וממש כתבתי את זה ונהניתי ולא נעזרתי בסוף, סיימתי את העבודה בלי שום עזרה מאף אחד ויצאתי מחוויה ששיניתי את התפיסה שלי לגמרי, כל התפיסה של התנ"ך, הרבה יותר התחברתי.

עמרם מצנע: העבודה הייתה על נביא מסוים?

<נדב-תלמיד: אני עשיתי על הקדשת הנביא ועל המעמד של הנביא בתוך הקהילה, איפה הוא מול אלוהים, וחקרתי את זה.

<נדב-תלמיד: יש חוקר, אוריאל סימון, באוניברסיטה, שנעזרתי בעבודה שלו על הקדשת הנביא שמאוד משך אותי פנימה.

<נדב-תלמיד: גיליתי ממש עולם חדש שלא הכרתי.

<נדב-תלמיד: אני לא חילוני שמתעדכן בדת, ממש לא, וזה יצר לי מין גשר כזה בין הדת לחילוניות, שזה משהו שמאוד הוסיף לי.

<נדב-תלמיד: בכל התפיסה המסורתית שלי זה הוסיף לי עוד פן בתוך המוח שמאוד מעניין אותי עכשיו, אני מאוד אוהב לראות אותו ולהבין אותו ולקרוא אותו ואני רואה דברים פילוסופיים חברתיים מאוד עמוקים בתנ"ך, שאני מאוד מעריך אותם עכשיו.

<נדב-תלמיד: העומק של העבודה הזאת שהכניס אותי גרם לי להכיר את העולם הזה ובעצם גישר, יצר איזה שהוא גשר, בין החילוניות שלי לדתיות.

<שמעון אביכזר: יש פה מישהו מהתלמידים שרוצה לומר משהו כללי על בית הספר, גם בלי הכוונה מסוימת?

<בוגרת: אני בוגרת וגם במכינת עין פרת.

<בוגרת: אני מתגייסת עוד חודש למודיעין.

<בוגרת: האמת שהיום אני ונעמה התחלנו לעבוד כאן - - -

<שמעון אביכזר: עד הגיוס?

<בוגרת: וזה פשוט הרגיש לי הדבר הכי טבעי בעולם לחזור לכאן, לכל מה שלמדתי ממנו והכרתי ופגשתי, ובאמת אני נמצאת כאן ואני מקבלת עוד השראה ועוד כוח לפני הגיוס.

<בוגרת: באמת כאילו יש משהו אחר באווירה הזאת של קשת, לחזור לכאן, יש פה משהו משפחתי ואני חושבת שזה חלק מהעניין הזה.

<בוגרת: כשכולם צחקו על זה כששאלת את השאלה של ישראלי או יהודי, זה כי יש כאן איזה שהוא שיח שממשיך שנה אחרי שנה בכל השכבות, בדיוק על השאלות האלה, בדיוק על המהות הזאת, של מה התפקיד שלנו במדינה הזאת כיהודים, בין חילוניים ובין דתיים, ובקשר שלנו אחד עם השני ומה שאנחנו בונים כאן ביחד, גם פה וגם בהמשך.

עמרם מצנע: עושה רושם שמכינת עין פרת זה כולם יוצאי בית הספר?

<שמעון אביכזר: יש נציגות של קשת בכל המכינות, ממש כך.

<תלמיד/ה: אני תלמידה חדשה בקשת, נכנסתי בשנה שעברה, ובתור מישהי שרואה עדיין מבחוץ יותר, כאילו קרוב, אבל מישהי שיש לה מבט יותר על קשת, אותי זה מאוד מאוד מרשים לראות איך למרות ובגלל המגוון והשוני שיש פה, למרות הקונפליקטים שאמורים להיות כל הזמן וצריך להתמודד איתם כל הזמן, קשת יוצר אווירה מאוד משפחתית, מאוד מקובלת, וזה חלק מהעניין, אני חושבת, שמשפחה לא בוחרים, זה מה יש, צריך להתמודד עם זה.

עמרם מצנע: את בחרת.

<תלמיד/ה: אני חושבת שדווקא קשת הוא מאוד לא בועתי, אני חושבת שמאוד נוח ללכת לבית ספר דתי או ללכת לבית ספר חילוני, בגלל שזה באמת מה שבאת מהבית שלך, ומאוד נוח להישאר במסלול שנסלל בשבילך מראש, ודווקא קשת מנפצת את הבועה.

עמרם מצנע: מאיפה הגעת לכאן?

<תלמיד/ה: הגעתי לפה מבית ספר יסודי בבית חורון, שנמצא על כביש 443, ומחטיבת יחד במודיעין, שהיא חטיבה משלבת.

<שמעון אביכזר: ליאת, את רוצה להגיד משהו?

<בוגרת: כן, שאני מסכימה עם זה שקשת באמת ניפוץ של הבועה, כי לחיות בחברה כל כך מעורבת, כמו דווקא ירושלים, שיש מגוון כל כך גדול, לא רק אצל היהודים, גם מוסלמים, נוצרים, ארמנים, וכל מיני, לבוא לקשת זה באמת לראות את הצד השני ולא ללכת במסלול שההורים הכתיבו, וזה משהו מאוד יפה.

<בוגרת: אתה לומד דברים על עצמך, אולי שאתה רוצה ללכת למקום אחר.

<בוגרת: ובאמת עכשיו אני מסתובבת בירושלים, אני רואה דתיים, אני רואה חילוניים ואני מרגישה שאפילו שאני לא מכירה אותם אישית אני מכירה אותם באיזה שהוא מובן.

<בוגרת: אפילו דתי שבא ופותח תלמוד באמצע האוטובוס, אני כן מכירה ואני יודעת מה זה לפתוח תלמוד.

<שמעון אביכזר: היא במגמת תלמוד.

עמרם מצנע: את מצליחה להתחבר גם לקהילה החרדית?

<בוגרת: אולי זה פחות, אבל אני מצליחה להבין.

<בוגרת: אני מרגישה שאני מבינה יותר מאשר מישהי שבכלל לא בגישה הדתית.

<בוגרת: זה כן, בצעדים קטנים, אבל זה כן להכיר קצת את החברה שלנו.

<בוגרת: אתה שואל אם היא מרגישה גם אמפתיה לחברה החרדית, אז אני חושבת שזה לא רק דתיים וחילוניים, מה שאני למדתי פה זה ששום דבר הוא לא מובן מאליו, על כל דבר אתה יכול ואתה צריך לשאול שאלות.

<בוגרת: החיים הם לא פשוטים וטוב שזה ככה.

<בוגרת: זאת אומרת שאם אני עכשיו אראה חרדים, אז אין פה בבית הספר חרדים, לא לומדים פה חרדים, אבל אני אבוא עם עיניים פקוחות, אני כל הזמן מקבלת ומשלבת ואני שואלת שאלות.

<בוגרת: ועכשיו שאנחנו במכינה, אני עכשיו גם במכינת עין פרת, אז אנשים על כל דבר מדברים וכל דבר שואלים שאלות, וזה מתסכל אותם והם מבולבלים, ואני מרגישה שזה משהו בקשת, שברור שעל כל דבר אנחנו צריכים לשאול שאלות, על כל דבר אנחנו צריכים לדבר.

<בוגרת: אני אהיה פתוחה אם זה ימניים ושמאלנים וזה, כי אני פשוט שואלת שאלות.

עמרם מצנע: את מעלה נקודה מאוד מהותית, כי אחת הדברים שמבדילים בין אנשים דתיים לאנשים שאינם דתיים, שאנשים דתיים לא שואלים שאלות, הכול ברור.

עמרם מצנע: יש מישהו שאליו הולכים לשאול, שייתן את התשובות.

<תלמיד/ה: כן, אבל מה שקורה שבית הספר מעלה שאלות, ולכל צד יש שאלות ו - - -

<בוגרת: אני חושבת שגם יש הרבה חילונים שלא שואלים שאלות.

עמרם מצנע: כן, אני מסכים איתך, אבל אני אומר שכשאתה מסתכל, במיוחד כשאתה הולך להקצנה, החרדים מצד אחד, ששם אין שאלות, הכול ברור, הכול ידוע, הכול נתון - - -

<שמעון אביכזר: אנחנו צריכים לסיים.

<עליזה גרשון: תודה רבה על האירוח.

עמרם מצנע: אני רוצה באמת להודות לכם על השיחה שחבל באמת שלא יכלה להימשך, כי היא באמת מרתקת.

עמרם מצנע: יש לי ניסיון של מאות שעות בשיחות עם צעירים כמוכם ואני יודע לדרג את האיכויות ואת המעורבות ואת תחושת האחריות ובאמת חשבתי - - - זה יותר מרשים והבניין שהוא נורא יפה ומה שאומרים המורים, אבל אני באמת יוצא מפה בהרגשה מאוד מאוד טובה.

עמרם מצנע: אני רוצה לומר לכם ככה, אל"ף, אני לא יודע כמה מכם מכירים מאיפה אני בא, אני שירתתי בצבא 30 שנה, מדרגת טוראי עד דרגת אלוף, הייתי אלוף פיקוד מרכז בתקופת האינתיפאדה הראשונה, הייתי ראש עיריית חיפה 10 שנים, הייתי ראש עיריית ירוחם 5 שנים והיום אני יושב ראש ועדת החינוך בכנסת.

עמרם מצנע: זה לא מקרי, כי אני באמת מאמין שהחינוך זה הדבר החשוב ביותר והדרך האמיתית לסגירת פערים בתוך החברה וליצירת מכנה משותף.

עמרם מצנע: אני חושב שאחת הבעיות של החברה הישראלית בכלל, זה שהמכנה המשותף בין החלקים השונים הוא נמוך מדי, אנחנו צריכים למצוא דרכים איך להרים את הרף הזה שנקרא מכנה משותף והתשובה שלך מאוד מצאה חן בעיניי, בעניין של יהודי-ישראלי, כי אני באמת חושב שלגבינו היהודים, כי הלוא לא כל הישראלים יהודים, אבל לגבינו היהודים זה באמת שילוב שאי אפשר למצוא בו את קו התפר, כי אין קו תפר, זה באמת שילוב.

עמרם מצנע: וזה הדבר הכי חשוב, כי מה שמחבר אותנו או צריך לחבר אותנו, ואתם עושים את זה פה לפי דעתי בצורה באמת מעוררת הערכה רבה, זה שלהיות יהודי יש מכנה משותף רחב מאוד, ההיסטוריה שלנו, החגים, המסורת, אתה דיברת על הגורל המשותף, ולכן יש באמת הרבה משותף ונכון לחפש את המשותף.

עמרם מצנע: בדרך כלל בני אדם מחפשים את השונה ונכנסים בסדקים של הוויכוח, של העימות, של החיכוך, ונכון דווקא למצוא את המשותף.

עמרם מצנע: ודבר אחרון, באמת על מה שאת אמרת, בזכות השאלה, מה שנקרא.

עמרם מצנע: שאלה תרתי משמע.

עמרם מצנע: יש כאלה שאומרים שבכלל כל הלימוד הוא איך לשאול שאלות, או איך אתה מנסח את השאלה, כל היתר הוא שולי.

עמרם מצנע: ובמקום שבו שואלים שאלה ומביעים ספק, נקרא לזה הטל ספק, ולא כל דבר שאומרים לנו הוא דבר שצריך לקבל אותו כתורה מסיני, אלא באמת להטיל ספק, לשקול ולשאול.

עמרם מצנע: אז באמת תודה רבה לכם.

<שמעון אביכזר: תודה רבה.