ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 19, פרוטוקול מספר 71, 2013-08-27 10:30

עמרם מצנע: זאת אומרת הוא התחיל מראש עם כיתות מ-ז' עד י"ב?

עמרם מצנע: לא כצומח.

<אביטל לוי כ"ץ: כן, ממש כך.

<אביטל לוי כ"ץ: זאת אומרת תלמידים ב-י"ב היו צריכים לקבל החלטה במהלך החופשה, אחרי שב-י' וב-י"א הם ניגשו לבגרויות, מה הם עושים, איך הם מסכנים את עצמם.

<אביטל לוי כ"ץ: היו לנו 42 תלמידי י"ב באותה שנה.

<אביטל לוי כ"ץ: רק לסבר את האוזן, אריה ואני היינו המחנכים שלהם באותה שנה.

<אביטל לוי כ"ץ: בית הספר קם, התגלגל בכמה מקומות ואנחנו סוף סוף, כפי שאמרתי, בבית הקבע שלנו, מאוד מודים ושמחים להזדמנות.

<אביטל לוי כ"ץ: כי כשיש בית רגוע ושלו אפשר גם לצמוח ולפרוח ואת הרעיונות שאני אספר ואחר כך התלמידים יוסיפו משלהם אפשר לעשות כשיש קרקע מתחת לרגליים.

<אביטל לוי כ"ץ: המקום בעצם מתקיים כקהילה.

<אביטל לוי כ"ץ: קהילה לומדת, קהילה חינוכית, כאשר לכל פרט שנכנס למקום, אם זה תלמיד או תלמידה, מורה או מורה, יש איזה שהיא תודעה של שייכות לקהילה.

<אביטל לוי כ"ץ: קודם כל הדבר שנקרא קהילת 'רעות', שזה הכיתה שלי, השכבה שלי, הקהילה שכל בוקר נפגשת באולם התפילה, האולם שבו אנחנו נסיים את היום באסיפה הכללית.

<אביטל לוי כ"ץ: דתיים, חילוניים, בנים ובנות, ילדים שמתמודדים עם קשיים פיזיים, יושבים על כיסא גלגלים, מתמודדים עם שיתוק מוחין, כבדי ראייה ושמיעה, לצד תלמידים שברוך ה' בריאים.

<אביטל לוי כ"ץ: יש התמודדויות לימודיות כאלה ואחרות, בכיתת אם אחת יושב ילד מחונן שיסיים את הבגרויות שלו בהצלחה עילאית עם 50 יחידות בגרות, ויש כאלה שלומדים היום - - -

עמרם מצנע: 50?

<אביטל לוי כ"ץ: יש גם כאלה שפשוט לקחו כמה שאפשר מגמות ולא הפסיקו, לא עצרו.

עמרם מצנע: אסור לצמצם להם את בחינות הבגרות, אחרת לא - - -

<אביטל לוי כ"ץ: הם כרגע בפקולטה לרפואה, צריך לשאול מה דעתם.

<אביטל לוי כ"ץ: התלמידים האלה יושבים באותה כיתה ליד ילד עם תסמונת דאון.

<אביטל לוי כ"ץ: איך מתקשרים, איך מדברים, איך מסתדרים.

<אביטל לוי כ"ץ: אז יש פה דתיים וחילוניים, יש פה בנים ובנות ויש פה ילדים עם כל מיני סוגים של צרכים.

<אביטל לוי כ"ץ: גם אריה ז"ל תמיד אמר 'לכל אחד מאיתנו יש איזה שהוא צורך מיוחד, ואם אתם עדיין לא יודעים עליו, אתם תגלו אותו בקרוב'.

<אביטל לוי כ"ץ: אז יש צרכים שהם מאובחנים וידועים ויש צרכים שנראים לעין ויש כאלה שסמויים מן העין, אבל קהילה יכולה לאפשר לכל אחד, עם הצורך המיוחד שלו או שלה, לצמוח.

<אביטל לוי כ"ץ: זה יכול להיות צורך לימודי, צורך באתגרים, זה יכול להיות צורך פיזי.

<אביטל לוי כ"ץ: המודעות הזו לחיי קהילה ולאכפתיות ולקבלת האחר היא בלב בית הספר.

<אביטל לוי כ"ץ: למשל היום בבוקר שכבה י"ב מקבלת את פני הבאים ממקום, כמובן הם מנהלים את בית הספר יחד איתי, יש להם סמכות ויש להם מעמד, הם לא מוותרים על כך, אנחנו גם מחזקים את זה, ובתוך כך הם לא מתנשאים מעל הקטנטנים.

<אביטל לוי כ"ץ: בסוף התפילה הבוקר הם הזמינו לקדמת הבמה את תלמידי כיתות ז', פרשו מעל ראשיהם טליתות ובירכו אותם בברכת כוהנים.

<אביטל לוי כ"ץ: זאת קבלת הפנים של כיתה י"ב לכיתה ז' בבית ספר 'רעות'.

<אביטל לוי כ"ץ: כך שהאחווה הזו, זו קהילה משפחתית מאוד, שהגדולים מסייעים ומלווים את הקטנטנים, הדבר הזה קיים כאן לאורך כל הדרך.

<אביטל לוי כ"ץ: אני יכולה לומר כמנהלת שהחטיבה, כיתות ז', ח' ו-ט', שם האתגרים מאוד רציניים, בעיקר בכיתה ז' מגיעים תלמידים מהממלכתי, ממלכתי דתי, מהתורני, מכל מיני מסגרות עם התנהגויות מאוד אלימות, אלימות מילולית, אלימות פיזית, אלימות ברשת, ולוקח לנו זמן ככה לעבד איתם את המציאות האחרת - - -

עמרם מצנע: מה נדרש מתלמיד או תלמידה שרוצים להתקבל לפה לכיתה ז'?

<אביטל לוי כ"ץ: אז יספרו לך עוד מעט גם צוות המראיינים, יושבים פה גם צוות ראיונות.

<אביטל לוי כ"ץ: יש שני ראיונות לכל תלמיד ותלמידה שמתעניינים.

<אביטל לוי כ"ץ: ראיון אחד זה ראיון אישי עם צוות החינוך, צוות ההנהלה, יועצות, מחנכים, שבו התלמיד מגיע עם הוריו, עם כמה מסמכים, מסמך ראיון שהוא ממלא בו פרטים אישיים כמובן, תעודות של השנתיים האחרונות, אם יש איזה תיק עבודות שהתלמיד מעוניין להציג אז הוא יכול, ומתקיים ראיון שמבקש להכיר את הילד בקונטקסט של המשפחה שלו ולראות אם יש התאמה.

<אביטל לוי כ"ץ: אנחנו תמיד אומרים שזה כמו שידוך, זה לא רק אם הילד מתאים לבית הספר, אלא אם בית הספר גם מתאים לו.

<אביטל לוי כ"ץ: זה רעיון אחד שמהווה חצי מהתהליך.

<אביטל לוי כ"ץ: החצי השני זה ראיון קבוצתי.

<אביטל לוי כ"ץ: אותו תלמיד מגיע עם בני גילו, משהו כמו עוד ארבעה-חמישה תלמידים לראיון קבוצתי שאותו מנחים תלמידים שלנו מכיתות ח' עד י"ב, שעברו הכשרה, הם נקראים 'צוות קבלת תלמידים' והם הוכשרו לראיין בקבוצה.

<אביטל לוי כ"ץ: הם עושים את העבודה של הראיון הקבוצתי.

<אביטל לוי כ"ץ: בחדר נוכח מבוגר.

<אביטל לוי כ"ץ: על פי גישתו של קורצ'אק, המבוגר הרבה פעמים הוא תצפיתן, הוא נמצא שם.

<אביטל לוי כ"ץ: היו מצבים שהתלמידים שלנו היו לבד, אנחנו סומכים עליהם שהם יהיו שם לבד, אנחנו לא מבקרים אותם, אבל היו מצבים של תלמידים חדשים שהגיעו והיו התנהגויות שלתלמידים שלנו היה קשה להתמודד, אז תמיד יש מבוגר שנמצא.

<אביטל לוי כ"ץ: הוא בדרך כלל לא מתערב.

<אביטל לוי כ"ץ: כך יוצא שבסופו של דבר לוועדת הקבלה, שזה חברי ההנהלה שלנו, מובאות המסקנות, גם של התלמידים וגם של המבוגרים.

<אביטל לוי כ"ץ: ברוב המוחלט של המקרים יש התאמה.

<אביטל לוי כ"ץ: מצבים שאין בהם התאמה, אז אני קוראת לתלמידים ואנחנו מנסים להבין מה קרה שם.

<אביטל לוי כ"ץ: לפעמים מזמינים לראיון נוסף.

<אביטל לוי כ"ץ: אני רוצה רק לספר על חדות הראייה של התלמידים שלנו.

<אביטל לוי כ"ץ: אני קוראת המלצה שלהם והם כותבים 'הילד הזה היה מאוד שקט, מאוד מופנם.

<אביטל לוי כ"ץ: נדמה לנו שקשה לו לדבר בציבור גדול, נא לשים לב בראיון האישי'.

<אביטל לוי כ"ץ: הם ככה נותנים לנו, המבוגרים, הנחיה, ואכן בראיון האישי מסתבר שיש איזה שהוא קושי בתקשורת ובדיבור.

<אביטל לוי כ"ץ: כלומר האבחנה שלהם היא כל כך מקצועית, בלי ללמוד את הנושאים הללו.

<אביטל לוי כ"ץ: אגב, אפרופו ראיונות, התלמידים משתתפים גם בראיונות קבלה למורים.

<אביטל לוי כ"ץ: כל מורה ומורה שמגישים מועמדות, ולשמחתנו אנחנו מוצפים כל שנה בקורות חיים, אנחנו קולטים כל שנה כמה וכמה מורים, המורים יודעים מראש כשהם מוזמנים לראיון הקבלה שיהיו תלמידים בראיון.

עמרם מצנע: גם בראיונות הפיטורים?

<אביטל לוי כ"ץ: זה לא, אבל יש להם חלק, דרכם אני יודעת מה קורה בכיתה, אז אולי בעקיפין.

עמרם מצנע: ולשאלה הראשונה שלי, פשוט לסבר את האוזן, כמה פחות או יותר מבקשים להתקבל לכיתה ז' וכמה לא מתקבלים?

<אביטל לוי כ"ץ: השנה יש לנו כיתה מבורכת, יש לנו כיתה של 30 תלמידים.

עמרם מצנע: כיתה אחת אתם פותחים כל שנה?

<אביטל לוי כ"ץ: כיתה אחת.

<אביטל לוי כ"ץ: יש שנים שאנחנו פותחים שתי כיתות, השנה הצלחנו לפתוח כיתה אחת.

<אביטל לוי כ"ץ: בשנה שעברה - - -

עמרם מצנע: בגלל שלא מצאתם מספיק תלמידים מתאימים, או כי היה פחות ביקוש?

<אביטל לוי כ"ץ: זה שילוב של שני הדברים.

<אביטל לוי כ"ץ: בשנה שעברה, לצורך הדוגמה, יש לנו שכבה של כמעט 50 תלמידים, בשתי כיתות.

<אביטל לוי כ"ץ: יש שנים שיש ביקוש גבוה ואנחנו ממיינים.

<אביטל לוי כ"ץ: אנחנו תמיד ממיינים.

<אביטל לוי כ"ץ: אגב, העיקרון המנחה במיון הוא דרך הארץ.

<אביטל לוי כ"ץ: זה קודם לכל דבר, לכל ציון.

<אביטל לוי כ"ץ: כשאנחנו קוראים תעודות אנחנו קוראים קודם כל את ההערות הכתובות, כי יכול להיות תלמיד שהוא לא תלמיד חזק, אבל הוא אדם מדהים ואם בא אדם ומשפחה שרוצים לעבוד על המידות ולהיות במקום שבו עוסקים בפלורליזם יהודי, אז הם יכולים להתקבל.

<אביטל לוי כ"ץ: לפעמים הביקוש גבוה יותר, נמוך יותר, בעיר נפתחות חטיבות מתחרות שזה חלק מהטוב שהעיר הזו מציעה לתושבים שלה, אז כמובן שאנחנו חלק מהמערך הזה וברוך ה' מבורכים התלמידים.

<אביטל לוי כ"ץ: יש, אגב, הצטרפות גם בכיתות ח', ט' ו-י', ואפילו ב-י"א קלטנו שני תלמידים.

<אביטל לוי כ"ץ: אז כן, בית הספר שומר על גודלו, אנחנו עומדים על 260 תלמידים, כשיש שתי כיתות בשכבה בדרך כלל.

עמרם מצנע: 260 מ-ז' עד י"ב?

<אביטל לוי כ"ץ: מ-ז' עד י"ב.

עמרם מצנע: קטן.

<אביטל לוי כ"ץ: כן, בית ספר קטן ואינטימי.

מיכאל מלכיאור: זה בכוונה.

מיכאל מלכיאור: לא רוצים.

מיכאל מלכיאור: אין גם אפשרות פיזית לגדול הרבה מעבר לזה וגם אין רצון להיות - - -

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: זה יוצר גם בעיות כלכליות לא קלות.

מיכאל מלכיאור: נכון.

<יהודית גידלי: צריך לשלם פה?

<אביטל לוי כ"ץ: יש תשלומי הורים, כמובן, ואין מבחן הכנסה, ולכן כששאלת איך מתקבלים לבית הספר שמתם לב שלא אמרתי שבראיון מבקשים גם תלושי שכר.

<אביטל לוי כ"ץ: הורים שיכולים לשלם, הם גם רוצים לשלם, תוכלו לשמוע אחר כך גם את יושב ראש ועד ההורים בסוגיה הזו, הוא יושב גם בוועדת המלגות, כי יש פה תלמידים וגם אוכלוסיות מסוימות, מיעוטים בחברה שלנו, כמו עדת ביתא ישראל, יהודים עולי אתיופיה, שאנחנו מחפשים אותם, רק שיבואו לכאן, ובוודאי שמבחן ההכנסה - - -

עמרם מצנע: זו באמת שאלה נוספת שרציתי לשאול, כשאתם בסוף מרכיבים את הכיתה החדשה, אתם משתדלים גם שהיא תהיה מגוונת?

<אביטל לוי כ"ץ: ככל שניתן.

<אביטל לוי כ"ץ: לשמחתי עם השנים האוכלוסייה שמגיעה היא מראש מאוד מגוונת, אז הדברים ככה קורים באופן טבעי.

<אביטל לוי כ"ץ: אין לנו מינונים מראש של בנים-בנות או דתיים-חילוניים, אנחנו לא מגדירים מראש מי דתי ומי חילוני, אין גם מסלולים נפרדים לילדים.

<אביטל לוי כ"ץ: יש כיתת אם והצוות כולו - - -

עמרם מצנע: אבל בכל זאת סטטיסטית, מתוך ה-260 תלמידים, כמה הם חובשי כיפות וכמה לא?

<אביטל לוי כ"ץ: בתוך בית הספר כולם מכסים את ראשם, לאורך כל היום, כי בית הספר מקיים אורח חיים דתי בין כתליו בזמן הלמידה, כשיוצאים לטיולים, כשטסים לפולין, הם חזרו רק לפני יממה, כשיוצאים לשבת סמינריון בית ספרית.

<אביטל לוי כ"ץ: שבת סמינריון זה מוסד דתי תורני, בית ספר 'רעות' לקח על עצמו את הדבר הזה שנקרא שבת סמינריון דתיים-חילוניים.

עמרם מצנע: אז השאלה לא הכירה במציאות, אבל בכל זאת כמה יש דתיים וכמה חילוניים?

<אביטל לוי כ"ץ: אני לא יודעת לומר, כי יש הרבה ילדים שבאים ממשפחה מעורבת, אבא דתי ואמא חילונית, יש דתל"שים, יש כל מיני ראשי תיבות כאלה, דתל"פים - - -

עמרם מצנע: מה זה?

<אביטל לוי כ"ץ: דתל"ש זה דתי לשעבר ודתל"פ זה דתי לפעמים.

מיכאל מלכיאור: הם מאוד מדגישים, התלמידים, היינו פעם בכיתה פה ושאלו כמה דתיים וכמה חילוניים והם אמרו 'אנחנו כיתה של יהודים, אנחנו לא יודעים מי כך ומי כך'.

עמרם מצנע: בגלל זה שאלתי על כיפה, כי אז אתה רואה.

מיכאל מלכיאור: אבל הם מאוד בכוונה לא מוגדרים ולא רוצים להגדיר את עצמם, הם גם שייכים פורמלית לא לממלכתי דתי אלא לממלכתי.

מיכאל מלכיאור: זו אחת מהבעיות ברישום, שאני מקווה שעם המשטר החדש במשרד החינוך זה יתוקן, אולי יחד עם מנח"י.

מיכאל מלכיאור: ברישום אתה יכול היום לרשום רק לממלכתי דתי או לממלכתי.

מיכאל מלכיאור: אתה לא יכול להירשם לממלכתי משלב, מה ש'רעות', אחד מבתי הספר הראשונים בדגם של ממלכתי משלב.

מיכאל מלכיאור: זה גורם לכך שמי שרוצה, הוא לא יכול להגיע לזה, עד שהוא יגיע לזה ברישום שהוא רוצה להגיד מה הוא מבקש, ויש פה בירושלים היום מרחב של רצונות וביקושים, עד שהוא מגיע למשהו משלב שהוא מבקש הוא לא יכול להגיע לזה ברישום כי הוא צריך להיות בתוך קופסה, או כזה או כזה, ובית הספר הזה הוא לא כזה או כזה, הוא משהו אחר, הוא משהו משלב ולכן הוא צריך מאוד מאוד לדעת מראש שזה בדיוק מה שהוא רוצה כדי להירשם בבית הספר הזה.

מיכאל מלכיאור: לעומת בתי הספר האחרים, שהם מוגדרים כזה או כזה.

עמרם מצנע: מה זה משנה מבחינת התלמיד?

<חוה בר-טור: ברשותכם, אני אסביר.

<חוה בר-טור: הרישום לכיתה ז' הוא בשני נתיבים, או המסלול הממלכתי, או המסלול הממלכתי דתי.

<חוה בר-טור: אז תלמידים מבתי הספר היסודיים הממלכתיים, פתוחה בפניהם האופציה לרישום - - -

עמרם מצנע: הוא לא נרשם לזרם, הוא נרשם לבית ספר.

<חוה בר-טור: לבית ספר, אבל בדרך כלל בתוך הזרם שלו.

<יוסי שפר: השאלה הראשונה היא על זרם בתהליך הבקשה.

עמרם מצנע: בסדר, אבל בסוף הוא נרשם לבית ספר.

<חוה בר-טור: הוא בוחר את העדיפויות בבתי הספר שלו.

<חוה בר-טור: אם הוא ילד מהחינוך הממלכתי הוא הולך בדרך כלל, ב-99%, לחינוך הממלכתי, ולהיפך, מהממלכתי דתי כנ"ל.

<חוה בר-טור: הבעיה של בתי הספר המשלבים - - - לא בעיה, חלילה, אלא המצב של קיומם של - - -

<יוסי שפר: האתגר.

<חוה בר-טור: לא, זו לא בעיה, זה מצב נתון.

<חוה בר-טור: זה אפילו לא אתגר, כי זאת מציאות טובה, בתוך הליך הרישום, אכן עלתה על שולחננו השנה והחל מהשנה הבאה בתי הספר המשלבים, ו'רעות', הראשון שבהם, הרי יש לנו עוד כמה וכמה כאלה בירושלים - - -

עמרם מצנע: יש עוד?

<חוה בר-טור: ישנו קשת, שהוא גם בית ספר מהזרם המשלב, שגם קולט תלמידים חילוניים ודתיים, ישנם בתי ספר ש - - -

<יוסי שפר: שם זה קצת שונה, שם יש כיתה חילונית.

<חוה בר-טור: לא.

<חוה בר-טור: גבעת גונן של מיתרים, היסודי, שעכשיו צומח לתיכון.

<חוה בר-טור: לאור זה החל מהשנה אנחנו נערכים לפתוח, להכניס את בתי הספר העל יסודיים המשלבים לשתי הקבוצות, גם לדתיים וגם לממלכתיים.

<יוסי שפר: זה אפילו הרבה יותר מגוחך, כי אני למשל כתושב בנימין, הילד שלי לא יכול לקבל נסיעות לירושלים בגלל שזה לא בית ספר או דתי או חילוני.

מיכאל מלכיאור: המועצה הייתה נותנת לו, ככה היא לא נותנת.

עמרם מצנע: המועצה נותנת רק אם אין בית ספר?

<יוסי שפר: זה בדיוק העניין, מאחר שזה לא מוגדר לא זה ולא זה, אז הוא לא מתאים לשום קטגוריה.

עמרם מצנע: אבל ראש המועצה, אם הוא רוצה - - -

<חוה בר-טור: אנחנו מכירים את זה.

<אברהם לאופר: רק מילה קצרה.

<אברהם לאופר: שמי אברהם, אני מנהל החטיבה הצעירה לצד אביטל, ז' עד ט'.

עמרם מצנע: פשוט להסביר רגע, פרוצדוראלית, זו ישיבה רשמית של הוועדה, למרות שאני מייצג את כל חברי הוועדה האחרים שלא באו, ועל כן נרשם גם פרוטוקול בדברי ימי הכנסת.

<אברהם לאופר: אנחנו מדברים כאן הרבה על דתיים-חילוניים, ההגדרות האלה לא תואמות, אני חושב, את הסוציולוגיה בארץ ובטח לא בירושלים.

<אברהם לאופר: יש ציבור מסורתי עצום שרוצה לחיות חיי תורה, אפשר לקרוא להם מתונים, ברמה זו או אחרת, ואם התחלנו את בית הספר עם זרמים מסוימים, הן קונסרבטיביים והן רפורמים, שמצאו את מקומם כאן, לאט לאט באופן טבעי מגיעה אלינו אוכלוסייה שעד לשנים האחרונות לא הרגישה בבית, לא בזרם הממלכתי, כי לא היה שם מספיק תורה בשביל הילדים ובשביל ההורים, ומצד שני בבתי הספר הדתיים הרבה פעמים הרימו גבה למה האמא ללא כיסוי ראש וכו' וכו', או 'מה בדיוק אתם עושים בבית'.

<אברהם לאופר: הציבור המסורתי הזה הולך ותופס מקום נכבד מאוד בבית הספר.

עמרם מצנע: מסורתי, לפחות פעם זה היה מונח לעדות מזרח.

עמרם מצנע: אצל אשכנזים זה או דתיים או לא דתיים ואצל עדות המזרח יש הרבה - - -

<אברהם לאופר: נכון, אנחנו גם הפכנו מבית ספר הרבה יותר ששומעים בו היבריש כזה ואשכנזית לבית ספר שיש בו, לא בדקתי, אבל - - -

עמרם מצנע: אבל בכל זאת הייחוד כאן, ממה שאני מבין, זה שכולם מתפללים, כולם חובשים כיפה - - -

<מוטי זקן: כולם נמצאים בבית הכנסת, לאו דווקא כולם מתפללים, כולם נוכחים.

<אביטל לוי כ"ץ: כולם בבית הספר הדתי, כולם בבית הכנסת ולא בודקים אם מתפללים.

עמרם מצנע: בסדר, גם בבית הכנסת לא בודקים בשפתיים מה אתה אומר.

עמרם מצנע: בית הספר בטח לא עושה טיולים בשבת, כבית ספר, אני מניח.

<אברהם לאופר: כן.

<נחי כץ: חשוב להדגיש הגישה החינוכית פה היא בתפיסה של יאנוש קורצ'אק גם, שכן מאפשרת את המרחב לכל תלמיד, ובזה גם לכל משפחה, לא להגדיר את עצמה, אלא לצמוח ולעשות את הבחירות שלהם בצורה חופשית כמה שאפשר, למרות שהמסגרת הכוללת היא דתית פלורליסטית.

<נחי כץ: כן יש להם חובות, יש להם זכויות, יש להיות באולם התפילה בבוקר, אבל עדיין נותנים להם את המרחב כדי להגדיר את עצמם.

<אביטל לוי כ"ץ: אולי באמת זה הזמן לשמוע את התלמידים.

עמרם מצנע: אני לא מבין את העניין הזה, כשאת נמצאת הם לא מדברים חופשי?

<אביטל לוי כ"ץ: הם מדברים חופשי, אבל הם ידברו יותר חופשי אם אני לא אהיה פה.

<אביטל לוי כ"ץ: אתה אומר לי לא, דודי?

עמרם מצנע: זה לא נראה לי.

מיכאל מלכיאור: זה כלל שנשמר פה מהיום הראשון של בית הספר.

מיכאל מלכיאור: שהמורים והמנהלים לא נמצאים בזמן שהתלמידים מדברים עם אורחים.

<אביטל לוי כ"ץ: כל אורח שמגיע לבית הספר, אני יוצאת כשהם מדברים.

<אביטל לוי כ"ץ: שירגישו חופשי.

עמרם מצנע: בסדר, אני לא אפר את הכללים שלכם.

<אביטל לוי כ"ץ: בוא תנסה, תנסה אותם.

<אביטל לוי כ"ץ: אני אחכה מאחורי הדלת.

<אביטל לוי כ"ץ: שיחה עם תלמידים

עמרם מצנע: טוב, בואו נתחיל מזה שכל אחד יציג את עצמי.

<עדי-תלמידה: אני עדי, אני לומדת בכיתה י"א.

<ניר-תלמיד: אני ניר מ-י"א, באתי מבית קונסרבטיבי.

עמרם מצנע: רגע, עדי.

עמרם מצנע: איפה את גרה בירושלים?

<עדי-תלמידה: אני לא גרה בירושלים, אני גרה בכפר אדומים.

<עדי-תלמידה: בבית חילוני.

עמרם מצנע: בבית ספר יסודי למדת שם?

<עדי-תלמידה: כן.

עמרם מצנע: בית ספר יסודי ממלכתי?

<עדי-תלמידה: כן.

<עדי-תלמידה: הגעתי לפה בכיתה ט'.

מיכאל מלכיאור: בכפר אדומים יש גם בית ספר משלב.

מיכאל מלכיאור: כל כפר אדומים בנוי על בית ספר משלב.

עמרם מצנע: לחטיבה ולתיכון?

מיכאל מלכיאור: לא, ליסודי וחטיבה.

עמרם מצנע: זאת אומרת גמרת את היסודי והחטיבה שם, שהם יסודי ואז?

<עדי-תלמידה: כן.

מיכאל מלכיאור: זה יישוב מעורב.

עמרם מצנע: זאת אומרת המסלול לפה היה טבעי.

<עדי-תלמידה: כן.

<ניר-תלמיד: אז אני ניר, י"א.

<ניר-תלמיד: באתי מבית קונסרבטיבי, כך שמעתי על בית הספר הזה, מתנועת הנוער שלי.

עמרם מצנע: איזה תנועת נוער?

<ניר-תלמיד: נועם.

עמרם מצנע: איפה למדת ב - - -?

<ניר-תלמיד: הייתי בתל"י (תגבור לימודי יהדות).

עמרם מצנע: עם כיתת תל"י, או שכל בית הספר היה תל"י?

<ניר-תלמיד: לא, זה בית ספר שכולו תל"י, שיש תגבור ליהדות, זה משהו שאני - - -

עמרם מצנע: יש לך חברים מבית הספר שלך שעברו איתך לפה?

<ניר-תלמיד: לא, עברתי לבד.

<ניר-תלמיד: הרבה הלכו למסורתי, זה ההמשך הישיר של בית הספר שהייתי בו.

עמרם מצנע: הלכו למסורתי?

<ניר-תלמיד: לבית הספר המסורתי.

עמרם מצנע: מה זה מסורתי בבית הספר?

עמרם מצנע: יש לי הרבה מונחים שצריך להבהיר אותם.

מיכאל מלכיאור: בית הספר המסורתי זה גם בית ספר של המערכת של תל"י, שפורמלית שייך לתנועה הקונסרבטיבית, אף על פי שזה לא הדגם כל כך של מערכת תל"י, ובית הספר המסורתי במקרה שייך גם לזרם המשלב.

מיכאל מלכיאור: הם רואים את עצמם גם כחלק מהמערכת של החינוך המשלב.

מיכאל מלכיאור: אם החינוך המשלב יתפתח כמו שהיינו רוצים, אז כל בתי ה - - - אבל בוודאי שתל"י היה באופן טבעי שייך אז גם לבתי ספר משלבים.

מיכאל מלכיאור: בית הספר המסורתי פה כן שייך לזרם המשלב.

<טליה-תלמידה: אני טליה.

<טליה-תלמידה: אני גרה במישור אדומים, אני גם בכיתה י"א והגעתי מבית ספר אדם.

עמרם מצנע: שהוא מה?

עמרם מצנע: בית ספר ממלכתי רגיל?

<טליה-תלמידה: כן.

<קריאה: לא בדיוק, הוא אנתרופוסופי.

עמרם מצנע: למה הגעת לפה?

עמרם מצנע: גם אצלכם טבעית מגיעים לפה?

<טליה-תלמידה: לא, ממש לא.

עמרם מצנע: אז למה באת לפה?

<טליה-תלמידה: כי שמעתי דברים טובים על בית הספר.

עמרם מצנע: מה הדברים הטובים ששמעת?

<טליה-תלמידה: משפחתיות, שבית הספר מאוד משפחתי, ואני מתחברת לחינוך פה.

עמרם מצנע: את מתחברת לדת, לנושאים הדתיים?

<טליה-תלמידה: כן.

עמרם מצנע: אבל למדת בבית ספר - - - אנתרופוסופי זה דרך אגב עוד יותר שמאלה מחילוני, לא?

עמרם מצנע: אם אפשר להשתמש במונחים האלה.

<קריאה: לא יודע אם שמאלה.

עמרם מצנע: לא, אני אומר יותר חילוני מחילוני.

<טליה-תלמידה: אני חייבת להגיד שאני רואה, נגיד, שיש ילדים שהם מכיתה ז' שגם עברו משם לפה.

<טליה-תלמידה: הייתי אמורה כאילו ישר ללכת לאמנויות.

עמרם מצנע: אני לא יודע אם מותר לי לשאול את השאלות האלה פה, אבל בבית אתם חילוניים לכל דבר?

<טליה-תלמידה: כן, חילוניים.

עמרם מצנע: נוסעים בשבת?

עמרם מצנע: אוקיי.

<דודי-תלמיד: אני דודי, כיתה י"א, גר באבו טור, למדתי באפרתה, בבית ספר דתי.

עמרם מצנע: ממ"ד?

<דודי-תלמיד: כן.

<דודי-תלמיד: בחרתי לפה כי לא רציתי בית ספר כמו הרטמן, ובאתי לפה בגלל שרציתי משהו שמשלב, לא יותר מדי דתי ולא פחות חילוני, אז זה משהו שהיה הכי נראה לי.

<דודי-תלמיד: מה שהכי התחברתי אליו, שאפשר להיות גם דתי וגם חילוני ושיטת חינוך דתית.

עמרם מצנע: מה הדבר שאתה הכי אוהב בבית הספר?

<דודי-תלמיד: העניין הזה של השילוב, של כולם ביחד, שאכפת לאחד מהשני ולא סתם תלמד ותלך, שאתה לא רק בא ללימודים, לחרוש שמונה שעות ללמוד וללכת, יש משהו שאתה יוצא עם עוד משהו חוץ מבגרות.

עמרם מצנע: אוקיי.

<חנן-תלמיד: לי קוראים חנן, אני גם ב-י"א.

<חנן-תלמיד: אני גר בתלפיות ואני באתי מבית ספר מקור חיים.

עמרם מצנע: לפי השם הוא בטח דתי, לא?

<חנן-תלמיד: כן.

<חנן-תלמיד: אני עברתי לפה מסיבה דומה לשל דודי.

עמרם מצנע: זאת אומרת רצית פחות דתיות ויותר שילוב.

<חנן-תלמיד: אני רציתי פחות דתי אבל הרעיון של ללכת - - - כי גדלתי דתי כל החיים שלי וזה הסגנון שהייתי מגיע אליו, אבל רציתי פחות מזה ולא רציתי לגמרי להתנתק, אז באתי לפה.

<חנן-תלמיד: את האמת, בהתחלה כשבאתי לפה תכננתי שזו תהיה שנת - - - כי באתי בכיתה ח', שזה כאילו כיתה שבדרך כלל לא עוברים, עוברים חטיבה ב-ט' או חטיבה ב-ז', ח' זו בדרך שנה שאתה די נשאר - - - בהתחלה תכננתי שזו פשוט תהיה שנת מעבר כזאת, כשהתחלתי ללמוד פה, ואז ללכת לבית ספר אחר, אבל אהבתי פה אז נשארתי.

עמרם מצנע: ההורים הביעו דעה על זה שאתה הולך לבית ספר פחות דתי?

<חנן-תלמיד: ההורים שלי קודם כל הם אנשים נפלאים - - -

עמרם מצנע: טוב, זה ברור.

<חנן-תלמיד: הם תומכים בי.

<חנן-תלמיד: הם - - -

עמרם מצנע: נתנו לך לבחור?

<חנן-תלמיד: הם מסכימים עם הדעה שאני אבחר בה.

<חנן-תלמיד: דווקא אמא שלי הייתה זאת שהציעה לי ללכת לבית ספר חילוני לגמרי, אני לא מתחבר לזה, והחלטתי שאני רוצה דווקא בית ספר שיש בו אווירה דתית.

עמרם מצנע: חברים שלך שנשארו במסלול דתי, הם ממשיכים להיות חברים שלך?

<חנן-תלמיד: כן, בלי ספק.

<חנן-תלמיד: זה לא - - -

עמרם מצנע: ומה הם אומרים על הבחירה שלך?

<חנן-תלמיד: חברים, זה לא מפריע להם.

<חנן-תלמיד: אני בא מבית די כאילו, אבא שלי חילוני, אמא שלי באה מארצות הברית, היא חזרה בתשובה, אז היא דתייה ואבא שלי חילוני והיא די החזירה אותו בתשובה גם.

עמרם מצנע: זאת אומרת השילוב כבר בבית.

<חנן-תלמיד: כן.

עמרם מצנע: טוב, מה עוד אפשר לשמוע מכם?

<סמדר קולבן: לי יש שאלה.

<סמדר קולבן: בית הספר לדתיים-חילוניים, שמעתי הרבה על שיתוף פעולה, על דברים שעושים ביחד, ומדרך הטבע זה גם יוצר הרבה מאוד קונפליקטים, אידיאולוגיים, רעיוניים, השאלה שלי מורכבת משתיים, תראו קצת איפה בתוך בית הספר הקונפליקטים האלה באים לביטוי ואיך אתם מתמודדים איתם, אם קיימים, שינויים של גישות ודעות ועולמות שונים לחלוטין, ובאותו הקשר, למה המורים צריכים לצאת עכשיו החוצה.

<סמדר קולבן: אם הבסיס והעיקרון הוא דיאלוג ותקשורת, גם במצב של קונפליקט, שזו בעצם אותה שאלה, כמה בית הספר נותן מקום להבעת דעות שמביאות לקונפליקטים, לוויכוחים, שבעיניי זה נפלא, קונפליקט זה חיים, אין חיים בלי קונפליקטים.

<ניר-תלמיד: הקונפליקטים קיימים.

<ניר-תלמיד: אני מכיר מצבים, יש לי חברים שהם כאילו דתיים ונורא אמוניים ונורא בתוך הלך הרוח הזה ודרך המחשבה היא שונה לגמרי - - - ליברלי כזה ונורא - - - כאילו זה שונה, זה מודרנה כזו מול חשיבה קצת אחרת.

<ניר-תלמיד: יש ויכוחים, לפעמים קצת קשה להשלים עם זה.

<ניר-תלמיד: לא תמיד הוויכוחים מגיעים לסוף וגם בדרך כלל פשוט לומדים לחיות ולהמשיך, למרות ההתנגשות.

<ניר-תלמיד: זה בית ספר, בסך הכול באת בשביל למטרה, לא באת לקבוצת דיון.

<ניר-תלמיד: זה עולה לפעמים, כל אחד כן מצליח להביע את עצמו, לדעתי, וממשיכים הלאה.

<ניר-תלמיד: וזה טוב, זה מה שלדעתי כל כך מחבר.

<ניר-תלמיד: דרך משהו אנחנו מתחברים עם סוג אחר של אנשים.

עמרם מצנע: כן, עוד מישהו רוצה?

<מוטי זקן: אולי שתיים-שלוש מילים.

<מוטי זקן: שמי מוטי זקן, אני יושב ראש ועד ההורים.

<מוטי זקן: אני תמיד אומר שהקורס האחרון שלומדים, כמי שעשה כמה עשרות קורסים בעברו, באוניברסיטה, מתואר ראשון ועד תואר שלישי, הקורס האחרון שעושים בחיים זה קורס הכנה ללידה, אחר כך כבר אין קורסים ואז ההורים של היום הם הורים שמאוד דאגנים ומאוד אכפת להם שהילד שלהם יהיה בבית ספר שהוא קצת מכיל יותר וקצת מקבל יותר ומחבק יותר, מאשר בית ספר בוא נאמר שהוא כמו בית חרושת לתעודות או לבגרויות.

<מוטי זקן: השתתפתי כמה פעמים בפגישות עם הורים שהגיעו כדי לשמוע על בית הספר ולראות ואמרתי להם שמבחינתי 'אתם יכולים לחוש ביטחון כשאתם מביאים את הילד שלכם ומפקידים אותו בבית ספר מסוג זה', אל"ף, מכיוון שהוא מחנך נגד אלימות, וכמו שאתם יודעים בוודאי, הוא זכה בפרס של משרד החינוך על חינוך נגד אלימות.

עמרם מצנע: אבל, תגיד לי, אין פה חשש של הורים, משני הצדדים, הורים דתיים, שהילד יתחיל בתהליך של עזיבת הדת, והורים חילוניים, שהילד, איך אומרים בעברית?

עמרם מצנע: יתחזק מדי?

<מוטי זקן: אני יכול לדבר רק בשמי.

<מוטי זקן: אני רואה שהילד, גם כשאביטל אמרה שכולם חובשים כיפה, אז יש חלק שחובשים כובע, מרגישים יותר נוח עם זה, רק אחר כך עוברים לשלב של הכיפה, אבל אין פה כפייה דתית.

<מוטי זקן: למרות שזה בית ספר שהדת היא מרכיב חשוב בו, אין בו כפייה דתית.

<מוטי זקן: הוא מגיע לבית התפילה, הוא מתפלל או לא מתפלל, הוא נוכח שם, הוא נמצא כאן, אין פה איזה שהוא - - - לא מסתכלים עליך ואומרים לך מה לא עשית ומה כן עשית.

<מוטי זקן: יש אווירה של קבלה של התלמיד, ואני חושב שהתלמידים, לפחות הבן שלי, מרגיש מאוד נוח מהבחינה הזאת.

<מוטי זקן: אז החינוך נגד אלימות הוא מאוד חשוב והוא מאוד קונה.

<מוטי זקן: ובי"ת, באמת יש פה מורים, אביטל יצאה, אפשר לומר את זה, מורים נפלאים.

<מוטי זקן: כולם, אברהם, מנהל החטיבה, אבל יש פה מורה בכיתה ז'-ח', אירינה, שהיא משהו מדהים, שהיא כמו אמא של התלמידים, היא מעורבת, היא מחבקת, היא נמצאת איתם, היא עובדת איתם יום-יום שעה-שעה, צריך רק לקרוא את האי-מיילים שלה כדי לראות איזה יכולת, איזה מסירות.

<מוטי זקן: אלה דברים שאתה לא רואה.

<מוטי זקן: שני הילדים האחרים שלי, אגב, באחד מבתי הספר הטובים בעיר, פה, לא רחוק, בקשת, אז אני מאוד התחברתי לסוג הזה של בית הספר.

עמרם מצנע: אני רוצה לשאול אתכם, מה דעתכם על הוויכוח הציבורי עכשיו לנושא בחינות הבגרות?

עמרם מצנע: אני מניח שכל התלמידים רוצים לצמצם, אבל בכל זאת, אם לצמצם, למשל מה להשאיר כחובה.

<דודי-תלמיד: אנגלית, מתמטיקה, להשאיר.

<דודי-תלמיד: היסטוריה, טיפה להפחית מהחומר.

עמרם מצנע: מה עם ספרות, אזרחות?

<דודי-תלמיד: ולשון.

עמרם מצנע: אזרחות?

עמרם מצנע: להשאיר.

עמרם מצנע: היסטוריה?

<דודי-תלמיד: לפי דעתי היסטוריה להשאיר, כי חייבים ללמוד - - -

עמרם מצנע: עד עכשיו את כולם אמרת להשאיר.

<דודי-תלמיד: רק להפחית טיפה, כי בהיסטוריה יש הרבה חומר ולא הכול מי יודע מה - - -

עמרם מצנע: אתם כבר עברתם בחינת בגרות כלשהי?

<דודי-תלמיד: כן, עברנו, היסטוריה, תושב"ע, מתמטיקה.

עמרם מצנע: מתמטיקה לשלוש יחידות?

עמרם מצנע: מי שארבע וחמש ממשיך הלאה.

עמרם מצנע: כן, מה אתה?

<ניר-תלמיד: זה לא פופולרי, באמת אני לא רואה למה צריך להוריד חומר לימוד.

<ניר-תלמיד: כאילו - - -

עמרם מצנע: לא, לא אמרנו חומר לימוד, זה בדיוק השאלה הגדולה, האם אם אין בגרות לא לומדים?

<ניר-תלמיד: לדוגמה, בהיסטוריה, כאילו ככה זה, אין מה לעשות, זו לא אשמת בית הספר, זה פשוט ככה זה קורה בחינוך, שכל השנה למדנו ואז קצת לפני הבגרות הכנסנו את זה לראש.

<ניר-תלמיד: כאילו הכנסנו לראש את כל מה שאנחנו צריכים לדעת, רק למדנו את זה בצורה מורחבת ומעולה לדעתי- - -

<קריאה: אתה תזכור את זה - - -

<ניר-תלמיד: אני זוכר את זה עכשיו.

<קריאה: אתה תזכור את זה עוד שנה?

<ניר-תלמיד: אין מה לעשות, לא הכול תזכור.

עמרם מצנע: אוקיי, אז דעתך היא שהמתכונת צריכה להישאר.

עמרם מצנע: המתכונת היא מילה אחרת, אבל הבחינות.

<ניר-תלמיד: צריכה להישאר, אבל יש כאילו דיון, לדבר לקראת סוף השנה כאילו - - - לדעתי זה דבר טוב, חבל ששר החינוך עושה את זה בתחילת השנה, כי כל הרעיון זה ללמוד את החומר, לדעת אותו ולא להיבחן עליו.

<ניר-תלמיד: המתכונת של איך שזה היה בשנה שעברה, לדעתי, ככה זה צריך להיות.

<ניר-תלמיד: זה בסדר.

<חנן-תלמיד: אני חושב, לפי מה שניר אמר, החומר זה לא הבעיה, אבל אני חושב שרוב מי שאומר שהבגרויות זה קשה, אני חושב שהכוונה היא - - - כי החומר עצמו הוא לא קשה, הוא מעניין אפילו, ואני חושב שהמון חומר מעניין מצומצם לחודש אחד בסוף השנה - - -

<ניר-תלמיד: הוא לא אמור להיות.

<ניר-תלמיד: הוא לא אמור להיות מצומצם לחודש אחד - - -

<חנן-תלמיד: אני אומר שאתה צריך להיבחן עליו, צריך לשנן אותו, את החומר.

<חנן-תלמיד: אני חושב שזה עניין של לחץ, המון המון לחץ, הבגרויות, מתמודדים עם זה אבל אני חושב שיש דרך יותר טובה להפעיל את כל המערכת הזאת.

עמרם מצנע: בעצם הבחינות החיצוניות, ובגרות היא גם בחינה חיצונית, שבאים מבחוץ, יש בה במידה מסוימת איזה שהוא תוצר של חוסר אמון בין המערכת לבין בתי הספר, כלומר 'אנחנו לא מאמינים בכם, אנחנו רוצים לבחון אתכם', לבדוק לא רק את התלמידים, גם את המורים ואת הנהלת בית הספר.

עמרם מצנע: השאלה אם אין לזה תחליף בכך שבית הספר ילמד, יבחן את עצמו בצורה הוגנת וישרה ו - - - מה אומרות הבנות?

עמרם מצנע: את עשית כבר בגרות?

<עדי-תלמידה: עשיתי במתמטיקה, לשון.

עמרם מצנע: זאת אומרת עשית מתמטיקה ואת לא לומדת יותר מתמטיקה?

<עדי-תלמידה: לא, אני לא בשלוש יחידות, אז עשו לנו סוג של ניסוי.

<עדי-תלמידה: אני בארבע יחידות והשנה, בגלל שמניסיונות קודמים שלהם ילדים בארבע יחידות לא למדו את השנה הזאת כל כך, אז הם נתנו לנו את הבגרות האחרונה של שלוש יחידות, ועשינו אותה, כי זה חומר יחסית חופף, אז השנה עשיתי את הבגרות הזאת, כדי לבדוק מי מתאים לארבע יחידות ומי מתאים לשלוש יחידות, וכך אם הוא יירד לשלוש יחידות, אז תהיה לו כבר את הבגרות האחרונה ואז הוא יוכל להשלים את הבגרות שהוא לא עשה.

<עדי-תלמידה: אני חושבת שכן צריכים להוריד קצת בגרויות, כי - - -

<טליה-תלמידה: אני גם חושבת שצריך להוריד בגרויות.

עמרם מצנע: איזה מקצועות להוריד?

<טליה-תלמידה: אֶה.

עמרם מצנע: קשה.

<טליה-תלמידה: אני יכולה להגיד מה להשאיר, אני חושבת שלשון זה חשוב, מתמטיקה, אנגלית.

עמרם מצנע: אזרחות?

<קריאה: למה צריך להשאיר לשון?

<טליה-תלמידה: כי זו השפה שלנו.

<ניר-תלמיד: יש ילדים שלא יודעים - - -

<חנן-תלמיד: והיסטוריה זה היסטוריה שלך ותנ"ך זה התנ"ך שלך.

<טליה-תלמידה: נכון, אז לא להוריד היסטוריה לגמרי, אבל קצת להפחית בחומר.

<עדי-תלמידה: כי נגיד כל שנה יש לנו - - - נגיד הם מחלקים את החומר לכמה שנים וכל פעם יש לנו בגרות מחדש, על אותו נושא.

<עדי-תלמידה: זה כן קשה.

<עדי-תלמידה: זה הולך ו- - - נגיד השנה יהיו לנו שבע או שמונה בגרויות וזה נורא קשה, ובכיתה י"ב בכלל.

<עדי-תלמידה: זה נורא מעמיס ומלחיץ ולפעמים גם אנשים לא נהנים מהשנים האלה, כי זה נורא לחץ וזה קשה.

עמרם מצנע: איזה שינוי הייתם רוצים לעשות, לו זה היה תלוי בכם, במערכת החינוך?

עמרם מצנע: בבית הספר, או בכלל?

עמרם מצנע: כל אחד דבר אחד.

<ניר-תלמיד: לדעתי בבית הספר הזה, מה שמיוחד בו זה שכאן מתוך אידיאולוגיה חיים את זה כל יום, עכשיו בית הספר מתפקד טוב, אבל - - -

עמרם מצנע: זה לא מעיק קצת, עודף אידיאולוגיה?

<ניר-תלמיד: אני אוהב את זה.

<ניר-תלמיד: ברמה הפרקטית צריך קצת, בית הספר - - - כמו שאומרים.

מיכאל מלכיאור: ברשותך, אני יכול רק לשאול, יש פרויקטים מאוד מיוחדים לבית הספר הזה, שאין באף בית ספר אחר בארץ.

עמרם מצנע: חברתיים?

מיכאל מלכיאור: אם התלמידים יכולים רק במילה להתייחס לפרויקטים האלה.

מיכאל מלכיאור: אני לא יודע מי מכיר, אז אם אתם יכולים רק להציג בכמה מילים את פרויקט קורצ'אק, מתגלגלים בעיר, פרויקט הגדעונים, אולי מישהו חזר מפולין.

מיכאל מלכיאור: אולי תספרו קצת על הפרויקטים השונים, כי אלה פרויקטים שלא קיימים בשום מקום בארץ וזה מאוד ייחודי לבית הספר הזה.

<ניר-תלמיד: פרויקט שבשנה שעברה הוא לא היה פעיל אבל הוא היה פעיל שנתיים לפני זה, במשך שנתיים, הוא נולד כתוצאה מדיאלוג בין מורה לתלמיד, קוראים לזה פרלמנט נגד עישון.

<ניר-תלמיד: זה ממש היה פעילות חברתית באופן ממוקד, הלכנו לקניון והקמנו דוכנים וחילקנו עלוני מידע בכל מיני מקומות בעיר, מתוך ממש החלטה של תלמיד ומורה, זה ממש היה באופן ספונטני, שהם רוצים להשקיע בזה.

<ניר-תלמיד: זה פרויקט אחד.

מיכאל מלכיאור: פרויקט הגדעונים.

מיכאל מלכיאור: זה הפרויקט של פולין.

עמרם מצנע: כן, אני רואה.

מיכאל מלכיאור: בוגרי בית הספר שמשפצים בתי קברות בפולין.

מיכאל מלכיאור: זה פרויקט מאוד ייחודי שלקחו על עצמם תלמידי בתי ספר, הבוגרים, עכשיו כיתות י"ב בדיוק חזרו אתמול ממסע בפולין.

עמרם מצנע: נוסעים ב-י"ב?

מיכאל מלכיאור: הם נוסעים לפני י"ב.

מיכאל מלכיאור: הם חזרו אתמול לקראת י"ב והם משפצים - - -

עמרם מצנע: נוסעים כולם?

מיכאל מלכיאור: כן, כולם.

<מוטי זקן: אני רוצה לספר לך איך נוסעים.

<מוטי זקן: הבת שלי הייתה בפרויקט גדעונים לפני שנתיים, היא סיימה י"ב, היא הלכה לרוץ את מרתון תל אביב עם חולצה על הגב עם מספר טלפון - - -

עמרם מצנע: כן, זה היה בתקשורת.

<מוטי זקן: מי שרוצה לתרום, והתחקירן של אברי גלעד בחדשות הבוקר רצה להתחיל איתה, אז הוא לקח את מספר הטלפון, אז היא אמרה לו 'להתחיל לא שייך, אבל לא אכפת לי להתראיין אצל אברי גלעד בבוקר ולספר על הפרויקט', וככה הם אספו 280,000 שקל, כדי לממן - - -

עמרם מצנע: דרך הריצה הזאת?

<מוטי זקן: לא, בכלל, כל הפרויקט.

<מוטי זקן: הם גייסו מכל מיני תורמים ועשו כל מיני פעילויות.

<מוטי זקן: גם בריצה הזאת היא עשתה כמה שקלים.

מיכאל מלכיאור: כדי שכולם יוכלו לצאת.

<מוטי זקן: כדי שמי שרוצה להשתתף בפרויקט הזה, הם נוסעים לעשרה ימים, משקמים בית קברות יהודי.

מיכאל מלכיאור: והמתגלגלים בעיר.

מיכאל מלכיאור: תספרו מה זה מתגלגלים בעיר.

<טליה-תלמידה: יש את מפת הגלגלים ויש את מתגלגלים בעיר.

<טליה-תלמידה: מפת הגלגלים זה שאתה הולך לכל מיני מקומות ובודק כאילו אם הם נגישים - - -

עמרם מצנע: לכיסאות גלגלים?

<עדי-תלמידה: אני חושבת שכל הפרויקטים האלה נוצרו בגלל שאנחנו משלבים פה אנשים עם נכויות וחשוב לנו ממש ש - - -

<דודי-תלמיד: יש בית תמחוי בבית הספר, שבאים כמה שאין להם מה לאכול, הם באים לאכול פה, ואנחנו התלמידים כאילו מפעילים אותו, מנקים, מגישים להם את האוכל, מדברים איתם, כאילו ש - - -

<ניר-תלמיד: זה קיים כבר 14 שנה, אני חושב.

<ניר-תלמיד: מתחילת בית הספר.

<ניר-תלמיד: לא זוכר איך זה היה, תושב השכונה שהגיע וביקש והביאו סיר אורז וכאילו מסיר האורז וכמה אורחים זה גדל וגדל ויש תקופות שהיו 30-40 אנשים.

<דודי-תלמיד: ויש גם חלוקות, פעם בחודשיים או בחגים, שעושים סלים ומחלקים.

עמרם מצנע: שאלה נוספת שיש לי וכל אחד שיחשוב מה הוא רוצה לעשות אחרי שהוא יסיים את בית הספר.

עמרם מצנע: תנו לי מסלול ככה שהייתם רוצים .

<עדי-תלמידה: אני לא ממש יודעת - - -

עמרם מצנע: עוד שנה, מה זה את לא יודעת?

מיכאל מלכיאור: עוד שנתיים.

<קריאה: תשאל מישהו שיודע.

עמרם מצנע: אז בואו נשאל, נחזור אלייך, תחשבי.

<ניר-תלמיד: אחרי שאני אסיים י"ב אני חושב שאני אלך לגרעין של תנועת הנוער שלי, בצבא אני מעדיף לעשות משהו חברתי ואחרי זה ללמוד.

עמרם מצנע: ללכת לגרעין זה אומר לשנת שירות?

<ניר-תלמיד: שנת שירות, אחרי זה יש חלק ש - - -

עמרם מצנע: זה גרעיני נועם?

<ניר-תלמיד: כן.

<ניר-תלמיד: אחרי זה יש חצי שנה של שירות בקהילה, כל פעם זה בעיר אחרת, אנחנו עכשיו בתל אביב, יש להם דירה והם מתחלקים לכל מיני פרויקטים בעיר, חלק עובדים עם נוער במצוקה, חלק עם נוער - - -

עמרם מצנע: אחרי זה שירות צבאי ואחרי השירות הצבאי?

עמרם מצנע: מה החלום שלך?

<ניר-תלמיד: לטוס לחו"ל.

<ניר-תלמיד: ללמוד מוזיקה או חינוך, משהו כזה.

<טליה-תלמידה: אפשר עוד לחשוב על זה, אבל מעניין אותי לעסוק בחינוך.

<טליה-תלמידה: לא להיות מורה, אבל - - -

עמרם מצנע: בגמר בית הספר מה תרצי לעשות?

<טליה-תלמידה: לטייל בעולם.

עמרם מצנע: צבא זה בתכנית שלך?

<טליה-תלמידה: צבא, ברור.

<טליה-תלמידה: ברור.

עמרם מצנע: אה, 50% מאוכלוסיית מדינת ישראל, זה לא ברור להם.

<טליה-תלמידה: אז לי זה ברור.

עמרם מצנע: אוקיי, ואחר כך לטייל ומה חלום שלך כשתהיי גדולה?

<טליה-תלמידה: לא יודעת, אבל אני רוצה ללמוד משהו שקשור לחינוך.

<סמדר קולבן: חינוך, אבל לא מורה.

מיכאל מלכיאור: הולכת ישירות לפיקוח.

עמרם מצנע: מה החלום שלך?

<דודי-תלמיד: אין לי חלום.

עמרם מצנע: אין לך חלום.

עמרם מצנע: תחלום, צריך לחלום גבוה, להיות טייס, להיות רופא, להיות מורה, מכבה אש, עכשיו זה לוחם אש.

עמרם מצנע: חבר כנסת.

<חנן-תלמיד: צבא, ואז - - -

מיכאל מלכיאור: הפתעת אותם.

<חנן-תלמיד: אני לא כזה בטוח, אבל - - -

<אוה לחמי: אני רוצה אולי בתור אמא של בוגר שסיים.

<אוה לחמי: הוא סיים שנת מכינה, במכינת העמק.

<אוה לחמי: היו שם מהכיתה שלו חמישה.

עמרם מצנע: באורנים?

<אוה לחמי: לא, בעמק בית שאן, קוראים לזה עמק המעיינות.

<אוה לחמי: כולם התפלאו מאוד מרמת המעורבות החברתית שלהם, הם הלכו להתנדב בבית ספר לילדים אוטיסטיים, בלי שום עכבות, זה רגיל להם, זה לגמרי לגמרי טבעי להם.

<אוה לחמי: אני יכולה להעיד שחצי כיתה שאני יודעת, יכול להיות שיותר, הלכו למכינה קדם צבאית וכולם התנדבו ליחידות קרביות.

<אוה לחמי: זאת אומרת זה פשוט מרגש.

עמרם מצנע: והוא כבר השתחרר?

עמרם מצנע: הוא גמר את השירות הצבאי?

<אוה לחמי: הוא גמר את השירות והוא עכשיו נוסע.

<אוה לחמי: הוא יתגייס בנובמבר לגולני.

עמרם מצנע: אז הוא לא גמר את השירות, הוא גמר את המכינה.

<אוה לחמי: את המכינה.

<אוה לחמי: ואולי על העניין של הדתיים.

<אוה לחמי: אני ממשפחה שהגדירה את עצמה תמיד כשומרת מצוות, אני באה מבני עקיבא בחו"ל, גדלתי ככה, והבן שלי השבוע אמר לי 'אמא, אנחנו דתיים?

<אוה לחמי: ' אמרתי לו 'תראה, אנחנו אף פעם לא אהבנו את ההגדרות האלה, אנחנו שומרי שבת', אז הוא אומר, 'אז אני לא דתל"ש', אני לא דתי לשעבר, אם כך.

<אוה לחמי: כנראה שלא.

<אוה לחמי: אין פחד, אין פחד כי העוגן החזק שהם קיבלו, גם בבית, אני מקווה, אבל גם בבית הספר, עם הפתיחות שהיא הפתיחות של היהדות בעיניי, ככה היהדות מדברת או צריכה לדבר, אין פחד.

<אוה לחמי: אמרתי לו, 'נדב, אתה יכול לבחור היום ומחר ועוד המון פעמים בחיים שלך, זאת לא ההחלטה היחידה שתיקח ואין לי בעיה כי יש לך עוגן מאוד מאוד חזק'.

<אוה לחמי: באמת אין פחד.

מיכאל מלכיאור: אבל אני חושב שהדבר הזה שלא יודעים איזה מסלול ואיזה חלום ואין תכניות, אני חושב שזה מאוד מאוד מאפיין.

מיכאל מלכיאור: יש לי עכשיו ילד שגומר גם מסלול של בית ספר, הילד הקטן שלי, עם כל החברים, הם גומרים בית ספר משלב, מכינה קדם צבאית, יחידה מובחרת בצבא, גומר צבא, יודע שצריך לנסוע עכשיו ואין להם מושג, הוא וכל חבריו, אין להם מושג.

מיכאל מלכיאור: הם עוד בשלב של י"א-י"ב, אין להם מושג מה יתחילו לעשות בעוד שנה, כשהם גומרים את כל המסלולים הללו, כי בחברה היום זה הרבה יותר מסובך, איפה תהיה העבודה, איפה יהיה - - -

עמרם מצנע: אני מסכים איתך שזו מציאות, אבל אני כן חושב שצריך לחלום.

עמרם מצנע: לחלום רחוק.

עמרם מצנע: כי כשאתה חולם אתה גם מכוון, אתה גם מגיע בסופו של דבר.

עמרם מצנע: אבל זו המציאות, אני מסכים איתך.

מיכאל מלכיאור: זו המציאות.

מיכאל מלכיאור: כן.

מיכאל מלכיאור: אבל זה חלום קודם כל של צעירים שיודעים שהם גם צריכים לשרת ולהגן על המדינה וגם לשרת את העם בהתנדבות וב - - - זה קודם כל להקדיש הרבה שנים מהחיים שלהם לפני שהם מתחילים ללמוד.

מיכאל מלכיאור: זה קודם כל דבר נפלא, שיש לנו צעירים כאלה, שזה מה שהם יודעים, שזה מה שהם רוצים לעשות.

מיכאל מלכיאור: זו התחלה נפלאה.

עמרם מצנע: כן.

<עדי-תלמידה: אני - - -

מיכאל מלכיאור: היא החליטה בינתיים.

<עדי-תלמידה: אני לומדת מגמת חינוך גופני, לומדים שם להיות מדריכי כושר, ואני פשוט אשמח להתעסק בזה, גם בצבא, להיות מדריכה, ואני מקווה שאני גם אמשיך בזה.

עמרם מצנע: טוב.

עמרם מצנע: מישהו רוצה עוד משהו שלא שאלנו?

עמרם מצנע: לשאול אותי, אם אתם רוצים משהו?

עמרם מצנע: או את האורחים?

<קריאה: מה היו השאיפות שלך?

עמרם מצנע: אני אגיד לך איך זה התחיל.

עמרם מצנע: כשהייתי ילד, גרתי בקרית חיים, בילינו רוב הזמן על חוף הים, לא היו, לא מחשבים, לא טלוויזיה, לא כלום, ואני נורא רציתי להיות מוכר ארטיק, כי כל פעם אני שאלתי את עצמי, היה הולך אחד על חוף הים עם ארגז קרח כזה, תלוי על רצועה, והוא היה מוכר ארטיק או אסקימו ואני תמיד התלבטתי מה הוא עושה עם הארטיקים שהוא לא מכר.

עמרם מצנע: זה כשהייתי ילד.

עמרם מצנע: אבל יותר מאוחר, אני לא יודע למה, רציתי להיות מהנדס מים.

עמרם מצנע: לא יודע למה.

עמרם מצנע: אבא שלי עסק בחקלאות, יכול להיות שבגלל זה.

<קריאה: ואיך הגעת לפוליטיקה?

עמרם מצנע: איך הגעתי לפוליטיקה?

עמרם מצנע: לפני הפוליטיקה הייתי 30 שנה בצבא, שגם כן התגלגלתי בלי תכנית להישאר בצבא והתחלתי בתור נהג טנק וסיימתי בתור אלוף, הייתי בין השאר אלוף פיקוד המרכז באינתיפאדה הראשונה ולפוליטיקה התגלגלתי, כי אני חושב שעוד מהבית ומתנועת נוער ומבית הספר שלמדתי, ואחר כך בצבא, היה לי רצון להשפיע, להיות בחזית העשייה, ואני חושב שזה מה שהביא אותי בסופו של דבר גם לפוליטיקה, כי שם משפיעים, או לפחות משתדלים ומנסים.

עמרם מצנע: זה פחות או יותר.

<אביטל לוי כ"ץ: תלמידים יקרים, אנחנו עומדים לפתוח את האסיפה הכללית הראשונה של שנת הלימודים.

<אביטל לוי כ"ץ: אני מחכה לשקט, אני מבינה את ההתרגשות, רואה את העליזות.

<אביטל לוי כ"ץ: יש מי שישן הלילה, יש מי שלא.

<אביטל לוי כ"ץ: בואו נירגע, נתרווח על הכיסא, ננשום עמוק, אנחנו נמצאים עכשיו במקום שרוצה בכם, שחיכה לכם חודשיים.

<אביטל לוי כ"ץ: איזה כיף שבאתם.

<אביטל לוי כ"ץ: האסיפה הכללית שלנו נפתחת בהמנון בית הספר שקיבלנו על עצמנו.

<אביטל לוי כ"ץ: מי שהקים את בית הספר שלנו, דר' אריה גייגר ז"ל, והחדשים, עוד תשמעו ותלמדו עליו רבות, נפטר לפני כחמש שנים.

<אביטל לוי כ"ץ: אריה מאוד אהב ילדים ומאוד אהב לשיר והרבה פעמים לא דיברנו, פשוט ישבנו ושרנו ביחד.

<אביטל לוי כ"ץ: אריה לימד אותנו הרבה מאוד ניגונים חסידיים ואת הניגון שליווה אותו בדרכו האחרונה, ניגון בובוב, שכבה י"ב, שגם לימדה את כל המשלחת בפולין את אותו ניגון בדיוק, אנחנו נפתח בניגון הזה ולאחר מכן נסביר מה עומד לקרות כאן בחצי השעה הקרובה.

<אביטל לוי כ"ץ: בבקשה.

<אביטל לוי כ"ץ: (התלמידים שרים).

<אביטל לוי כ"ץ: כמה מילים קצרות ממני ומיד אני אעביר את השרביט לרב מיכאל מלכיאור וליושב ראש ועדת החינוך של הכנסת, עמרם מצנע, שכרגע בחדר המורים שלנו הסתיימה הפגישה של ועדת החינוך של הכנסת, שבחרה לפתוח את יומה הראשון של שנת הלימודים דווקא בבית ספרנו.

<אביטל לוי כ"ץ: תודה לכם ולכל השותפים, רשת מיתרים, ועד ההורים, תודה לכולם.

<אביטל לוי כ"ץ: מילה קצרה, כמה משפטים על מה היא אסיפה כללית, מה הם הכללים באסיפה הכללית.

<אביטל לוי כ"ץ: צורת הישיבה היא צורת ישיבה ככל שאפשר היה במעגלים, שוויונית, צעירים ומבוגרים כתף אל כתף, זכות הדיבור היא למי שעומד כאן במרכז המעגל והיא ניתנת על ידי המנחה.

<אביטל לוי כ"ץ: בדרך כלל מי שמנחה אספות כלליות אלה תלמידים, לעיתים מבוגרים, כמו היום למשל, היום הראשון ללימודים.

<אביטל לוי כ"ץ: דרך הארץ גם באסיפה וגם בכל חלל בבית הספר היא קודמת לכל תורה, לכן יהיה פה שקט, אף אחד לא יפריע לחבר או לחברה להקשיב.

<אביטל לוי כ"ץ: דבר אחרון, אני מזכירה, אחרי חודשיים של עיסוק בכפתורים של מחשבים וכל מיני מכשירים, המכשירים כרגע ובכל שיעור ושיעור כבויים, נמצאים בכיס או בתיק, אז גם כאן עכשיו.

<אביטל לוי כ"ץ: אתם פתחתם את היום שלכם בכיתות נקיות ואני מצפה שבסוף היום הכיתה תהיה יותר נקייה מהרגע שבה קיבלתם אותה.

<אביטל לוי כ"ץ: אז גם בסוף האסיפה הזו, שתהיה קצרה, בהתחשב בעיקר בשכבה י"ב, שעבדה קשה מאוד כל הלילה, אנחנו נקצר את האסיפה לכבודם, אני מבקשת שהכיתות תהיינה נקיות ומסודרות לקראת יום המחר.

<אביטל לוי כ"ץ: דבר אחרון, הייתם רגילים עד היום שבשעה 8:00 כל בוקר אנחנו נפגשים כאן באולם לתפילת הבוקר.

<אביטל לוי כ"ץ: החל ממחר הפגישה בשעה 8:00 תהיה בכיתות האם, ייכנסו לכיתות האם המורים שמלמדים בשעה הראשונה ועד 8:10 יהיו איתכם.

<אביטל לוי כ"ץ: יבדקו נוכחות, יראו מה שלומכם, תלמדו משהו קצר, תשירו ביחד, וב-8:10 נרד כולנו לאולם התפילה ונקיים כאן את תפילת הבוקר.

<אביטל לוי כ"ץ: אנחנו נפרסם את לוח סידור האולם.

<אביטל לוי כ"ץ: כיתה שמסדרת את האולם, בבוקר סידור האולם, מסדרת את האולם והמורה יבוא לכאן כדי לבדוק את הנוכחות.

<אביטל לוי כ"ץ: האם הדבר החדש והמפתיע הזה מובן?

<אביטל לוי כ"ץ: או שיש למישהו שאלות על מה שאמרתי?

<אביטל לוי כ"ץ: מחר ב-8:00 בכיתה, 8:10 תפילה.

<אביטל לוי כ"ץ: אני מעבירה את השרביט לרב מיכאל מלכיאור.

מיכאל מלכיאור: כבוד יושב ראש ועדת החינוך של הכנסת, חבר הכנסת עמרם מצנע, אשתו הצטרפה אליו היום, זה כבוד גדול, מנהלת הוועדה, עבדנו ביחד הרבה שנים, מנהלת בית הספר, מורי בית הספר, תלמידי בית הספר.

מיכאל מלכיאור: קודם כל אני רוצה להגיד לכם דבר.

מיכאל מלכיאור: יש הרבה פעמים ציפייה ליום מסוים, אנחנו קוראים בפרשת השבוע 'אתם נצבים היום כֻּלכם לפני ה' אלֹקיכם', יום מיוחד.

מיכאל מלכיאור: מי שמכיר את הפרשה יודע שזה היה יום של הפרידה של משה רבנו מעם ישראל, אבל אנחנו לא יודעים בעצם מתי זה היה היום הזה, יש ציפייה ליום מיוחד שזה יום הפתיחה של שנת הלימודים, בשביל כיתה ז' ודאי זה יום מאוד מיוחד ובשביל כיתה י"ב זה עוד יותר יום מיוחד, במיוחד כשבדיוק חזרו עם תחושה כל כך מיוחדת מהמסע לפולין וצריכים לבוא עם המשא ולהכיל את כל מה שחוויתם לתוך מה שעכשיו תעברו, בשנה האחרונה של הלימודים שלכם פה בבית הספר.

מיכאל מלכיאור: הכול בתוך היום, היום הזה, ומה שאני רוצה להגיד לכם, רק ברעיון קצר, שזה אמנם היום הזה ויש הרבה התרגשות ביום הזה, אבל היום הזה יכול להיות כל יום בשנה.

מיכאל מלכיאור: יש שיר נפלא של אהוד בנאי שמדבר על היום, אמנם מדובר שם על זוגיות, שהוא אומר שכל יום יכול להיות יום נפלא של זוגיות והיום בחיים שלכם המיוחד יכול להיות כל יום, שאתם קמים וזה יום שאתם לומדים וזה יום מיוחד עם חברים ויום שאתם מקבלים המון המון, וזה יכול להיות היום ה-יום, היום הזה שאתם ניצבים, ביום של לימוד ומקבלים את הדבר המיוחד שבית הספר הכל כך מיוחד הזה נותן לכם.

מיכאל מלכיאור: אז זה מה שאני רוצה לאחל לכם, שתהיה לכם שנה שכל יום יהיה ה-יום, היום המיוחד הזה.

מיכאל מלכיאור: ואני רוצה להגיד לכם שאני רוצה לתת את זכות הדיבור לאחד מהאנשים הבודדים, אני מצטער להגיד, שאני מעריך בפוליטיקה הישראלית.

מיכאל מלכיאור: אני לא רוצה לזלזל בפוליטיקה, כי בלי הפוליטיקה לא תהיה לנו מדינה, אני מאוד מאוד הייתי רוצה שהטובים שבכם יילכו לא רק לטיס ולא רק להתנדבות, אלא הטובים שלכם גם יילכו לפוליטיקה, כי אנחנו זקוקים לזה.

מיכאל מלכיאור: אבל אחד מהטובים הבודדים שכן הלכו גם בצבא וגם לירוחם וגם ליושב ראש ועדת החינוך של הכנסת, ידידי הטוב, אדם באמת מיוחד וערכי בכל מובן, בלי שום מרכאות, זה חבר הכנסת עמרם מצנע, יושב ראש ועדת החינוך של הכנסת.

מיכאל מלכיאור: ולהודות לו גם, אני הזמנתי אותו, 'באמת תבוא ליום הראשון של שנת הלימודים לבית ספר 'רעות' כדי לראות את הדבר הכל כך מיוחד הזה' והוא מיד אמר, 'איזה שאלה?

מיכאל מלכיאור: אני בא' והוא אכן אמר וקיים.

מיכאל מלכיאור: בבקשה.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: מזל שיש לי קצת זקן, אז לא רואים שאני מסמיק.

עמרם מצנע: ידידי, מכובדי, כבוד הרב מלכיאור, אני מכיר אותו הרבה שנים ומאוד מעריך אותו ובאמת הביקור הזה נולד כאשר נפגשתי עם הרב מלכיאור, בהתחלה בכנסת ואחר כך אצלו בבית, והוא סיפר לי על הפרויקט שלו, על היוזמה ועל הרעיון שהתחיל כרעיון וקרם עור וגידים עם הרבה מאוד בתי ספר משלבים בארץ, הזמין אותי לבקר אתכם, הוא רואה בכם, בבית הספר הזה, אולי את גולת הכותרת, את ההצלחה במיטבה, הצלחה מרשימה ואני מוכרח לומר לכם שבשעה האחרונה ישבתי עם חמישה מהתלמידים, מכיתה י"א, עם צוות בית הספר, עם מנהלת בית הספר, עם ההורים, עם העמותה שמנהלת את בית הספר, ואני אומר לכם, מרשים מאוד.

עמרם מצנע: מרשים מאוד לראות שבמציאות הישראלית הלא קלה שבה אנחנו מנסים להגדיר את עצמנו, מנסים ליצור מכנה משותף בתוך החברה הישראלית, שהיא כל כך שסועה, מנסים למצוא את המחבר וקצת לפתור את הבעיות של המרחיק, וכיף באמת לשמוע את התלמידים, להבין קצת את מהות בית הספר ולראות כיצד יושבים ביחד, פועלים ביחד, עובדים ביחד, לומדים ביחד, רעיונות לפרויקטים חברתיים ביחד, של תלמידים שונים, כל אחד בא עם השונות שלו וכולנו שונים.

עמרם מצנע: מאוד מצא בעיניי, כי אחד או כמה מהנושאים המרכזיים שאני הצבתי בפני עצמי כיעד, כיושב ראש ועדת החינוך, זה הפערים החברתיים בחברה הישראלית.

עמרם מצנע: הרב מלכיאור סיפר לכם בקיצור, אבל אני בקורות חיי הייתי עשר שנים ראש עיריית חיפה והייתי גם חמש שנים ראש המועצה בירוחם.

עמרם מצנע: כל אחד שככה יסתכל קצת על המפה ויראה את חיפה, עיר גדולה, מבוססת, עם קהילות חזקות, וירוחם, יישוב בפריפריה, עיירת פיתוח, האמא של עיירות הפיתוח, אם אתם רוצים, והמרחק ביניהם זה בדיוק הבעיה היום בחברה הישראלית, של פערים חברתיים, של ילדים, בנים ובנות בגילכם ובגילים יותר צעירים, שלא ניתנת להם הזדמנות שווה כדי להגיע לסוף כיתה י"ב עם ארגז כלים, עם יכולת, עם שותפות, עם שייכות ועם נכונות לתת בחברה הישראלית.

עמרם מצנע: זה הדבר העיקרי שמעסיק אותי, מטריד אותי ולכן הביקור כאן היום אצלכם, והחוויה שחווינו, אני והצוות שבא איתי, היא חוויה מאוד חיובית ומאוד אופטימית ומאוד מפרגנת, שבאמת אפשר אחרת.

עמרם מצנע: אני בהחלט אמשיך את הדרך הזאת, איעזר בכם, ברשת ובדברים שאליהם אתם הולכים.

עמרם מצנע: הדבר השני המאוד חשוב זה באמת הכרת האחר, כיבוד האחר באשר הוא.

עמרם מצנע: אני מסתכל אפילו על האסיפה הכללית הזו, מסתכל על הפנים, מסתכל על האנשים, בנים, בנות, שבאים כל אחד עם הדמות שלו, עם האופי שלו, עם המיוחדות שלו, עם הצרכים שלו, לכל אחד מאיתנו יש גם מיוחדות וגם צרכים, וגם זה נושא מרכזי.

עמרם מצנע: בחברה הישראלית יש יותר מדי שנאת חינם, יותר מדי פחד מהאחר, פחד שמוביל לגזענות, פחד שמביא כמובן לשנאה ולהתנהגויות שאנחנו מתנהגים.

עמרם מצנע: רק הבוקר מקרה נוסף של תג מחיר עם סיסמאות גזעניות כאן בכפר קטן, שהיה פעם כבר קטן, שהעיר התחברה לו, בית צפאפא, אבל זו דוגמה אחת מני רבות.

עמרם מצנע: ואתם, גם כתלמידי בית הספר המיוחד הזה וגם כצעירים וצעירות שדרככם עוד ארוכה בחיים, זו החובה שלנו, להכיר את האחר, להבין את האחר, לכבד את האחר ואז אתה גם לא פוחד, אתה לא שונא ואתה לא מתנהג אל האחר באופן שהוא בלתי אפשרי, בלתי נסבל.

עמרם מצנע: כי בסוף כל חברה צריכה שיהיה בה מכנה משותף.

עמרם מצנע: אני גם רוצה לאחל לכם שנה מעניינת, שנה מאתגרת, שנה שתעמדו בפני קשיים ותתמודדו איתם, שנה שתציבו שאלות ותיתנו להן תשובות, שנה שבה תשאלו מה אני יכול לעזור לחברה, לחברים, למשפחה, למקום שבו אני גר, וכפי שהרב מלכיאור אמר, כל פתיחה זה התחדשות, כל התחדשות זה הזדמנויות חדשות, דלת נסגרת, דלת נפתחת, ובאמת אם כל אחד ואחד מאיתנו יראה כל יום כאילו הוא חדש וינצל את היום הזה ולא ידחה דברים למחר ויאמר לעצמו, מה רציתי להשיג באותו יום וכמובן לומר לעצמו מה באמת הצלחתי להשיג באותו יום, אני חושב שאנחנו כולנו נצא יותר טובים, יותר שייכים ויותר מחוברים.

עמרם מצנע: נשאלתי על ידי החברים שלכם בפגישה שהייתה מה הביא אותי לפוליטיקה.

עמרם מצנע: כפי שהרב מלכיאור אמר, זה לא מקום כל כך נחמד.

עמרם מצנע: יש אמנם רבים שרוצים להיות שם, אבל זה לא מקום כל כך נחמד.

עמרם מצנע: מה שהביא אותי לפוליטיקה, ואני מספר לכם את זה קודם כל כי אולי באמת חלקכם יגיע לשם ברבות הימים, אבל מה שרציתי לומר לכם, כי אני חושב שהאדם מטיבו הוא שונה אולי מהבהמה בהרבה דברים, אבל גם בכך שהוא שואף לשנות את המצב שבו הוא נמצא, הוא שואף להשקיע.

עמרם מצנע: אדם הוא ביקורתי, הוא מסתכל סביבו והוא רוצה לשנות, הוא רוצה להשפיע, הוא רוצה להיות שותף, הוא רוצה להיות שייך, הוא רוצה לעשות.

עמרם מצנע: זו הסיבה שאני לפחות מצאתי את עצמי כל חיי בתפקידים השונים, גם בצבא, גם בשירות הציבורי, גם עכשיו כפוליטיקאי, זה בעצם הרצון להשפיע, לשכנע, לשנות ולהיות מחובר.

עמרם מצנע: אנחנו כולנו אזרחי מדינת ישראל, אנחנו כאן במדינת ישראל שהיא מדינה יהודית ודמוקרטית ורוצים להיות מחוברים.

עמרם מצנע: אכפתיים, אכפת לנו מה שקורה כאן.

עמרם מצנע: אני יוצא מכאן עם תחושה מצוינת, עם הרגשה שאמנם זה בית ספר שהוא טיפה באוקיינוס, אבל אתם יודעים, כשלוקחים כוס מים צלולים ומזליפים פנימה טיפה של יוד, כל צבע הכוס משתנה.

עמרם מצנע: על כן בסופו של דבר החברה ניכרת במיוחדים שבה, באלה שמובילים, באלה שלוקחים על עצמם את האחריות, וזה מה שאני מאחל לכם.

עמרם מצנע: תודה רבה.

<אביטל לוי כ"ץ: אנחנו נסיים בהפתעה שהבטחתי לכם.

<אביטל לוי כ"ץ: ועדת החינוך יזמה יחד עם מנכ"ל העמותה שלנו, נחי, שהוא דמות חדשה בבית הספר והוא מיד יעלה ויבוא ותכירו אותו, יציגו בפניכם את ההצעה מהכנסת אל תלמידי רעות.

<אביטל לוי כ"ץ: בבקשה.

<נחי כץ: שלום, שמי נחי.

<נחי כץ: אני לא אלאה בדברים, רק באמת בעקבות הדברים ששאלו וההכרה בייחודיות של המקום רצינו לבטא את זה גם בכנסת ישראל, כך שהתהליכים שקורים פה בבית הספר 'רעות', תהיה להם השפעה מעבר, גם הליך של בנייה פה וגם הליך של בנייה שם.

<נחי כץ: הרעיון שעלה זה בעצם שקבוצה מתוך בית הספר של תלמידים, נתחלק לקבוצות קטנות, תראה איך בונים הצעת חוק בכנסת, איך התהליך הזה עובד, איך חוקים במדינת ישראל מתהווים, כשבהמשך כל קבוצה קטנה כזאת תנסח בעצמה הצעת חוק שנוגעת לחיים פה ב'רעות', לדברים שאתם מתמודדים איתם, חיים איתם, נפגשים איתם, חברתיים, חינוכיים, דתיים, יהודיים.

<נחי כץ: במהלך תהליך הבנייה של הצעת החוק, הוועדה הסכימה להיעזר בה, הצוותים יוכלו להיעזר בוועדה, כשבשלב הסופי הצעות החוק שהקבוצות הקטנות האלה, הצוותים, יגבשו, הם יעבירו את זה לעיון הוועדה שתעבור עליהם, תוכל לתת את הערותיה, כשבשלב מסוים, באמת אם יהיו מספר הצעות חוק מאוד איכותיות, אולי אפילו הם יישבו על שולחן הכנסת בשלב מסוים.

<נחי כץ: זה הרעיון, שיהיה במספר חודשים במהלך השנה הקרובה ואני מודה לוועדה שהסכימה עם הפרויקט המשותף הזה.

<נחי כץ: שנה טובה.

<אביטל לוי כ"ץ: תודה רבה שוב לאורחים היקרים.

<אביטל לוי כ"ץ: אנחנו עומדים להיפרד.

<אביטל לוי כ"ץ: יום נהדר ושנה טובה לכולם.