ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 19, פרוטוקול מספר 66, 2013-07-28 09:30

עמרם מצנע: מי היה אז היושב ראש?

<יהודית גידלי: נחמן רז.

<עומרי שלמון: ולמעשה מאז, תרתי משמע, הכול היסטוריה.

<עומרי שלמון: אז המועצה מטפלת בבתים ובכל ההיבטים הפיזיים.

<עומרי שלמון: זה נושא מרתק, מעניין ומאוד מאוד רחב והנחלת המורשת, וזה באמצעות כל המערכת החינוכית.

<עומרי שלמון: האתרים, יש 130, תקבלו חומר רקע עוד מעט.

<עומרי שלמון: אנחנו למעשה היום בקשר, לא רוצה להגיד את המילה שולטים, כי זה לא, אנחנו מין מטריה שהתנדבנו לקחת אותה ולהוות בית ל-130 אתרי מורשת, אתרי ביקור בארץ.

<עומרי שלמון: זה מספר עצום, זה מאוד וריאבילי, זה יכול להיות מסיפור אחד של משפחה ומאתר אחד שיש בו 3,000 מבקרים בשנה ועד אתרים גדולים של 100,000 מבקרים ויותר.

<יהודית גידלי: איפה המבקרים האלה?

<עומרי שלמון: בית הפלמ"ח למשל, עתלית מתקרב לזה, מכון אלון מתקרב לזה, עין שמר הוא בינוני גדול, תיכף ניתן לטובית קצת לספר את הדברים המעניינים שקורים כאן.

<עומרי שלמון: למעשה מה זה עמותת המטריה הזאת, או עמותת הקשר הזה?

<עומרי שלמון: זה מהלך שבאנו אל האתרים ואמרנו, 'תראו, המדינה לא מדברת איתכם'.

<עומרי שלמון: בתוך זה יש 12 מוזיאונים של משרד הביטחון, יש להם אבא ואמא ודוד והכול בסדר, ויש כמה שהם בחוק, עין שמר הם בתוך החוק, 16 מוזיאונים בסך הכול הם בתוך החוק והם נהנים מאיזה שהיא התייחסות ומאיזה שהם תקציבים כאלה ואחרים וכל היתר הם בר בשטח.

<עומרי שלמון: אנחנו הגדלנו טיפה את מחלקת החינוך שלנו ולמעשה היום כל ההשתלמויות והסיורים והשיווק והשתלמויות בפייסבוק ובאינטרנט ובניהול אתרים והשתלמויות מדריכים וקורסי מדריכים, הכול מתנהל דרך המערכת המרכזית.

<עומרי שלמון: אני חושב שסיפרתי לך, מצנע, אחת הדוגמאות הנפלאות זה מה שיש לנו עם משרד הביטחון, עשרה אתרים בחוזה, כל חוזה של 100 עמוד, כל שנה לחתום, ובאנו למתן ואמרנו 'בוא, תן לנו את התקציב הזה ותעשה הסכם אחד מול כולנו'.

<עומרי שלמון: הגדילו טיפה את התקציב, יש פה מערכת מעניינת.

<עומרי שלמון: עכשיו השנה, בהסכם החדש שמתחיל עכשיו, יש למעלה מ-100 אתרים בתוך ההסדר הזה ועלייה של למעלה מ-300% בביקורי יחידות הצבא, חיילים ואתרים, זה דבר לא נורמלי.

<עומרי שלמון: לפעמים כשמתעכבים בחתימה על הסכם, עם כל מיני פקידים מעכבים, יש לחץ עצום מהיחידות.

<עומרי שלמון: יש בסיורי יום א' וגם באירועים יחידתיים של יחידות הצבא התעוררות עצומה וזה דבר אדיר.

<עומרי שלמון: עשינו דבר דומה עם עולים, שזה עכשיו נמשך.

<עומרי שלמון: עם קבלת החוק ואישור התקציב יהיה לנו עוד פעם עם מה להכין עולים.

<עומרי שלמון: לפני שנה גייסנו 2 מיליון שקל ועודדנו ביקורים של עולים באתרים.

<עומרי שלמון: רוב האוכלוסייה מחבר העמים, גם 4,000 אתיופים, שזה חידוש עצום ואנחנו מתמודדים איתו, הוא מאוד מעניין, הוא אתגר לא נורמלי והוא מצליח.

<עומרי שלמון: אלה דוגמיות קטנות של מערכת חינוך מאוד נטועה בשטח ועובדת וכל הזמן מייצרת רעיונות חדשים.

<עומרי שלמון: הבעיה העיקרית, אני מגיע כבר לסוף היום - - -

<קריאה: כסף.

<עומרי שלמון: לא, אצלנו במועצה אומרים שאין בעיה של כסף, הכסף זה דבר שלישי-רביעי.

<עומרי שלמון: צריך אנשים מסורים, רעיונות טובים, אמונה במה שאת עושה ואחר כך אנחנו מצליחים לגייס.

<עומרי שלמון: זאת תמיד בעיה, היא לעולם בעיה, אבל אנחנו לא מנפנפים בו שלא עשינו כי-.

<עומרי שלמון: עובדים עם מה שיש ומנסים כל הזמן לגייס תקציבים נוספים.

<עומרי שלמון: כמובן שפרויקט מורשת של הממשלה קידם מאוד גם את ההכרה וההיכרות של כלל הציבור - - -

עמרם מצנע: הפרויקט של שנת ה-60.

<עומרי שלמון: של ה-50 ועכשיו זה החלטה - - -

<יהודית גידלי: 100 אתרי מורשת.

<עומרי שלמון: קראנו לזה 50 ב-98', כשהכריזו בממשלת ברק ב-2000 או 2001 ועכשיו יש את מה שצביקה האוזר בממשלה הקודמת, ב-2010, ההחלטה בחצר תל חי ואחר כך בדגניה ב-100 שנה לקיבוץ.

<יהודית גידלי: זה לא נקרא 100 אתרי מורשת?

<עומרי שלמון: לא, היום זה נקרא ציוני דרך, קראו לזה בהתחלה התמ"ה - - -

<קריאה: תכנית להעצמת המורשת.

<עומרי שלמון: תכנית מורשת לאומית, אחר כך קראו לזה מורשת.

<עומרי שלמון: אנחנו כבר קוראים לזה מורשת ולא יעזור כלום.

<עומרי שלמון: הגוף הזה, אגף מורשת במשרד רוה"מ, עושה נפלאות, אנחנו עובדים איתו מאוד מאוד צמוד ועושים הרבה דברים ביחד, שזה גם כספים לתשתיות ולשדרוגים וגם מערכת החינוך נהנית מזה.

<עומרי שלמון: זה ככה על קצה המזלג.

<עומרי שלמון: הבעיה העיקרית בסוף היום, ודווקא עין שמר לא מייצג את זה ותיכף נשמע את טובית, מערכת החינוך לא מגיעה לאתרים.

<עומרי שלמון: אם אנחנו מגיעים ל-29%-30% מגרדים בקושי את ביקורי בתי הספר ומערכת החינוך, כולל תנועות הנוער, באתרים, אז צריכים לשאול את עצמנו, הרי הקמנו את זה בשבילם ולא בשביל אף אחד מפה, שמכירים ויודעים ומסיירים.

<עומרי שלמון: אנחנו, השבויים, בכלל לא בעניין, זה בעיקר למערכת החינוך, כי זה הדבר העיקרי, מזה להצמיח איזה שהיא מודעות יותר גדולה וזה לא קורה.

<עומרי שלמון: אם יש דבר שהוועדה במשמרת הזאת לבקשתנו צריכה לשים את המיקוד שלה, זה באמת יצירת המודעות.

<עומרי שלמון: כי איך אמרת, מצנע?

<עומרי שלמון: אנחנו לא נותנים הוראות, למרות שלפעמים גם כן דרך חקיקה, אבל יש חשיבות עצומה למה ועדת החינוך של הכנסת, של הפרלמנט הישראלי, משדרת כלפי המערכות השונות, אלה שלמעלה ואלה שלמטה, וכמו שאומרים הילדים, מאחוריי ומצדדיי.

<יהודית גידלי: אתם לא בקשר עם של"ח, מינהל חברה ונוער?

<עומרי שלמון: אין כמעט דבר שלא עשינו, אבל כנראה לא עשינו מספיק וכנראה גם לא מספיק עושים.

<טובית שפירא: אני תיכף אראה.

<חומי נובישטרן: אבל זה לא רק של"ח, של"ח הוא לא הפתרון, יש את כל ה - - -

<יהודית גידלי: מי מתכנן טיול בבית ספר?

<חומי נובישטרן: מנהל בית ספר, ועדי הורים היום - - -

עמרם מצנע: בתי הספר עצמאיים לחלוטין מבחינה הזו.

<חומי נובישטרן: לוועדי הורים יש היום משקל.

<טובית שפירא: הם כפופים לסל תרבות ולתכנית הליבה, שזה נושא שאני אגע בו באופן מאוד קשה.

<עומרי שלמון: אין אמירה של המדינה.

<עומרי שלמון: המדינה רצה עם הצהרות והחלטות מדהימות, חשובות, ברמה התשתיות של השימור, אין במשרד החינוך אמירה - - - יש אמירות נהדרות, אידיאולוגיות, ערכיות, בכל מפגש מאוד סימפטיים לנושא, בפועל, בסוף, התלמידים לא מגיעים.

<עומרי שלמון: אני לא מציע, יהודית, שניכנס כאן לדיון, כי כל השאלות שאת שואלת הן, איך אנחנו אומרים?

<עומרי שלמון: החוד של העיפרון, אלה השאלות, זה נוגע בדבר.

<עומרי שלמון: אבל למשל אם משרד החינוך החליט שכל תלמיד יהיה בירושלים אז כל תלמיד מגיע לירושלים.

<עומרי שלמון: נשים שלוש נקודות.

<יהודית גידלי: אין אתרי מורשת בירושלים?

<תמר אביב: השאלה גם לאן הם מגיעים בירושלים.

<יהודית גידלי: מה שאלתי?

<עומרי שלמון: תראי, בסוף ננצח את זה ופה צריך עזרה עצומה שלכם.

<עומרי שלמון: בסוף נפצח את זה.

<עומרי שלמון: צריך עזרה שלכם, אז באנו לפה בצוות מתוגבר, רן, חומי ואני ואנחנו מאחלים לכם יום מוצלח.

<עומרי שלמון: אנחנו נתחיל כאן בעין שמר.

<עומרי שלמון: לקחנו כמה דוגמיות על ציר החוף, עין שמר שהוא הצלחה גדולה בכל קנה מידה, הוא אתר ותיק, נעבור לזכרון, נראה שימור מעניין, אין לנו הרבה זמן שם, אז בית לנגה, סאגה משפחתית מאוד מעניינת, קשורים שם שופטים, עשירים ואצולה אנגלית-יהודית וכו', ונרד למשהו חדש, מוזיאון התעופה העברית.

<עומרי שלמון: זה שלושה טייסים שיזמו בחוף הבונים מין מרכז נורא מעניין, ושם שם המשחק הוא הברק שיש להם בעיניים ואיך הם הקימו דבר מכלום לבד, כנגד כל הסיכויים.

<עומרי שלמון: נקנח בעתלית שהוא מגה אתר, מבחינתנו, מאוד עשיר בפעילות שלו וניחשף שם ובדקה לארבע נוריד את השלטר.

עמרם מצנע: מה עושה המשרד לאיכות הסביבה בתחום הזה?

<תמר אביב: השר להגנת הסביבה הוא הממונה על חוק גנים לאומיים, שמורות טבע ואתרים לאומיים, ובמשך הרבה מאוד שנים לא נעשה כמעט שום דבר.

<תמר אביב: השר הוא אחראי, יש לו אחריות מיניסטריאלית לאתרים הלאומיים, זה לא נכלל ברשות הטבע והגנים, למרות שהם כן יכולים לנהל אתרים, ואני נכנסתי לתפקיד לפני קצת יותר משנה כדי לעשות סדר בהרבה בעיות - - -

עמרם מצנע: זאת אומרת לא היה לפני זה מישהו?

<תמר אביב: לא היה מישהו בתפקיד ובאמת לא נעשה ובעצם האתרים עצמם נוהלו על ידי גופים שונים, שלושה מהם על ידי המועצה לשימור אתרים, שבאמת הרימו אותם מאבדון, אני חושבת, מכון איילון, היום נבקר במחנה המעפילים בעתלית ובחצר כנרת בצפון, אבל יש גם אתרים שלא קיבלו טיפול וחלקם במצב לא טוב וגם אנחנו מנסים במשרד לקדם את זה.

עמרם מצנע: במשרד יש תקנה תקציבית לזה?

<תמר אביב: לא.

<תמר אביב: זו אחת הבעיות המרכזיות שאנחנו דנים בה ומנסים לראות איך לקדם את זה.

<תמר אביב: בשנה הראשונה בעצם עשיתי מיפוי של הבעיות, של המצב המשפטי, המצב הפיזי של האתרים, ולנסות ולראות איך אנחנו מקדמים, כולל בשלבים הבאים גם הכרזה על אתרים חדשים.

<חומי נובישטרן: יש רק להוסיף שלמעשה האתרים הלאומיים, ההכרזה היא בחתימתו של שר הפנים.

<חומי נובישטרן: זה מין חוק משולב בין שר הפנים לשר לאיכות הסביבה.

<חומי נובישטרן: זאת אומרת האחריות התפעולית או החוקתית היא איכות הסביבה אבל מי שחותם ויוצר את הקו הכחול זה משרד הפנים ואז שר הפנים חותם.

עמרם מצנע: זה גופי התכנון.

<תמר אביב: זה כמו גנים לאומיים ושמורות טבע.

<תמר אביב: זה אותו תהליך הכרזה בדיוק, גם אתרי ההנצחה.

עמרם מצנע: טובית, בבקשה.

<טובית שפירא: שלום לכולם.

<טובית שפירא: כמו שהצגתי את עצמי, שמי טובית ואני מנהלת את המוזיאון.

<טובית שפירא: המוזיאון שלנו הוא מוזיאון מוכר מיום היווסדו, זאת אומרת שיש לנו אבא ואמא, כמו שעומרי הציג את זה, מינהל תרבות, משרד התרבות, כפופים למועצת המוזיאונים וקצת עזרה ממשרד החינוך, יועץ לענייני-, יש לכם איזה תואר מאוד ארוך, דוד קיסוס, בקיצור, הוא הבן אדם.

<יהודית גידלי: לא עידית?

<טובית שפירא: עידית זה משרד התרבות, קיסוס זה משרד החינוך.

<טובית שפירא: אנחנו היחידים שמקבלים תמיכה גם וגם.

<יהודית גידלי: אז אתם באמת יחידים.

<טובית שפירא: כן.

<טובית שפירא: בקיבוץ, כדי שיוקם משהו צריך משוגעים לדבר, כי אחרת בלי משוגעים לדבר זה לא קורה.

<טובית שפירא: המשוגעים שלנו לדבר זה פרופ' אדם זרטל, שאתם בטח מכירים את שמו ממקומות אחרים, ורן חדוותי, שהוא גם איש המועצה לשימור, שאני אתן לו לפתוח בכמה מילים על המקום.

<רן חדוותי: אז קצת שתדעו לאן הגעתם.

<רן חדוותי: בית, חומה, חצר.

<רן חדוותי: ההתיישבות מתחילה כאן ב-1913, כשקבוצה שמורכבת מרחל ויצחק בן צבי ויגאל השומר וחבריהם מתיישבים כאן קרוב מאוד למה שאנחנו קוראים חרבת כרכור ושמים אותם שם כדי לשמור על צומת עירון.

<רן חדוותי: צומת עירון הוא בדיוק הצטלבות דרכים מאוד מעניינת, מי נכנס לשטח ההר.

<רן חדוותי: למעשה כדי לעבור את ארץ ישראל צפונה היה צריך או ללכת בדרך הים או ללכת דרך ואדי ערה.

<רן חדוותי: כשכל העניין הציוני התחיל להתבסס כאן בארץ היה חשוב מאוד להבין מי הולך בדרך הזאת, מי הולך בדרך הזאת, מה מצב הקרקעות.

<רן חדוותי: לכן שמו אותם שמה.

<רן חדוותי: סיפור מאוד מאוד מעניין, גם על החרבה וגם על האנשים האלה, בוודאי על יצחק ורחל ינאית בן צבי בעקבותיהם באו לכאן ב-1917, למקום הזה שאנחנו יושבים עכשיו, הגיעה קבוצה שנקראה קבוצת אחדות.

<רן חדוותי: בקבוצת אחדות היו שישה חברים ושתי חברות, היו אנשים שחיו ברמה שיתופית מאוד מאוד גבוהה, ותיכף תבינו למה אני מדגיש את הרמה השיתופית.

<רן חדוותי: הם התחילו לעבד כאן את השטחים, הם התחילו לבנות כאן בית.

<רן חדוותי: בהתיישבות היהודית החדשה, אחרי אלפיים שנות גלות, את זה לעולם לא אשכח, הם הראשונים שהמחרשות שלהם, מחרשות יהודיות, פלחו אדמה עברית והפכו אותה וזרעו כאן זרע.

<רן חדוותי: ב-1917 הם זרעו את השדות הראשונים, ב-1918 למעשה התחיל הקציר והתחילו לאסוף פעם ראשונה את יבוליהם מהאדמה הזאת.

<רן חדוותי: קבוצת אחדות לא מחזיקה מעמד.

<רן חדוותי: אחרי שנים רבות יצא לי לשוחח עם אחד מהם, אדון שמפסקי.

<רן חדוותי: שאלתי אותו, 'גן עדן, למה הלכתם מכאן, למה לא נשארתם?

<רן חדוותי: ', הוא אומר לי, 'שמע, רן, אתה לא מתאר לעצמך איזה רמת חיים קשה הייתה פה, אבל העיקר', הוא הוציא את הארנק מהכיס ואמר 'לא רצינו את כל השיתופיות, רצינו כל אחד ומשקו הוא, כל אחד באדמתו הוא', ולכן זה לא החזיק כאן מעמד, והחליפה אותם קבוצה אחרת שנקראת קבוצת ברנר.

<רן חדוותי: קבוצת ברנר לא החזיקה הרבה זמן מעמד.

<רן חדוותי: ביוני 1927 מגיעה לכאן קבוצה קטנה של ארבעה חברים יוצאי קן השומר הצעיר, רובם מלודז', הם יושבים בעין גנים כבר שנתיים, מ-1925, ומחכים שייתנו להם מקום להקים בו קיבוץ.

<רן חדוותי: אמרו להם, הסבירו להם איך להגיע, 'לכו, יש שם כבר חומה ויש כבר בית, תמצאו את המקום הזה, זה יהיה ביתכם'.

<רן חדוותי: ואכן הם באים לכאן ומביאים את כל הקבוצה של ה-18 חברים הראשונים, תראו אותם אחרי זה גם בפנים, ויחד בונים את קיבוץ עין שמר.

<רן חדוותי: אז זה לא נקרא עין שמר, זה נקרא קבוצת כרכור ומהר מאוד השם עין שמר ניתן לה על ידי צבי לוריא, שהיה גם יושב ראש ועדת הפנים בכנסת והיה איש מאוד מקובל וידוע.

<רן חדוותי: הנכדים שלהם, הבנים שלהם, הנינים שלהם, כשהקיבוץ משתנה ככה או אחרת, עד היום כולנו חיים כאן וממשיכים לבנות את הבית הקיבוצי שלנו.

<רן חדוותי: בית תרתי משמע.

<רן חדוותי: מה שתראו היום זו תוצאה של חלום גדול להקים כאן את הדברים האלה.

<רן חדוותי: כשנעזבה החצר והקיבוץ הלך מזרחה והקים חדר אוכל חדש והקים את כל הדברים, חשבנו מה נעשה עם האוצר האדיר הזה, עם החומות, עם הבית, עם חדר האוכל שכבר היה, עם אסם התבואה, ואז הוחלט, באמת בהנחייתו של אדם זרטל, שהוא חבר קיבוצנו, בן כיתה שלי, להקים כאן מוזיאון, אבל מוזיאון שיביא דורות דורות של מבקרים, של ילדים, של נערים, של חיילים, של קשישים, יביא כאן את כולם, ללמוד איך קמה מדינת ישראל, איך קמה ההתיישבות, והחשוב ביותר, מה זה לעבד את האדמה.

<רן חדוותי: היתר תראו בהמשך הסיור.

עמרם מצנע: תודה.

<טובית שפירא: תרשו לי, עקב היותכם ועדת החינוך של הכנסת קצת גם לקטר לכם, במסגרת היכולת שלי, שאולי זה יעזור.

<עומרי שלמון: היא לא כזאת, זה פשוט מתואם בינינו.

<טובית שפירא: עין שמר, בניגוד למה שעומרי הציג, נהנתה בכל השנים האחרונות מרוב ביקור של תלמידי בתי הספר.

<טובית שפירא: בוא נגיד שאני מעריכה את זה בלמעלה מ-90% ביקור של תלמידי בתי ספר.

<טובית שפירא: הפעילות שאנחנו נותנים כאן היא פעילות מושלמת, שכוללת את התוכן, את החוויה, את ההצגה, בדיוק כמו שמוגדר בתכנית הליבה, עם כל התנאים שצריך.

<טובית שפירא: בשנים האחרונות, עקב יציאתה של תכנית הליבה והפיקוח המאוד גדול של חברה ונוער והגדרות של תכנית הליבה צנח כאן מספר המבקרים של בתי הספר בצורה מזעזעת.

<טובית שפירא: היו שנים שבכיתי לעומרי בערך שלוש פעמים ביום שאנחנו על סף קריסה.

עמרם מצנע: מה בהוראות האלה הביא לזה?

<טובית שפירא: לתלמידי גיל מסוים אסור לנסוע יותר מ-30 דקות לאתר הטיול, לתלמידים כאלה, הם צריכים לעשות קודם את הטיול הזה ולא את הטיול הזה.

<טובית שפירא: אז אם קודם עושים את השכונה ואחר כך את העיר ואחר כך את זה, אז בסוף השנה אין לי מקום לכל תלמידי בית הספר שרוצים לבוא, כי אני לא לונה גל שמכניס 1,000, 2,000, 5,000 איש.

<טובית שפירא: אצלי כל 30 תלמידים מקבלים מדריך, נוסעים על הטרקטור או נוסעים ברכבת, אז יש לי קיבולת של שש כיתות ביום גג שאני יכולה לתת להם הדרכה כמו שצריך, ואני לא אקבל שמונה אם אני לא בטוחה שאני יכולה לתת להם את ההדרכה כמו שצריך.

<טובית שפירא: אז הפגיעה שלנו בתכנית הליבה היא מטורפת ומעלה.

<טובית שפירא: בית ספר מכפר יונה, אמרו לו, 'זה לא 30 דקות נסיעה, זה 32 דקות נסיעה, אתה לא יכול להגיע'.

<טובית שפירא: למה אני בוכה?

<טובית שפירא: מצד אחד אנחנו נתמכים על ידי משרד החינוך, אנחנו מפוקחים, בהשתלמויות מדריכים, בתכניות פדגוגיות, במה שאתם רוצים, בדוחות כאלה ובדוחות אחרים, ובפה ובשם, ומצד שני התלמידים האלה, שבשבילם בודקים את התכניות הפדגוגיות, לא מורשים להגיע הנה, כי זה 32 דקות, במקום 30 דקות?

<טובית שפירא: אז הייתי עם אלעד, ראש מחלקת חינוך במועצה לשימור אתרים, אצל מנהל חברה ונוער, והייתי אצל סמנכ"לית משרד החינוך כמה וכמה פעמים בירושלים, זאת אומרת כל ואריאנט אפשרי.

<טובית שפירא: הזמנתי את ראש מינהל חברה ונוער לפה.

<טובית שפירא: אני נלחמת, יש איזה טיפה של הקלה אבל עדיין בוכה לי מורה מנס ציונה, שהיו באים הנה שנה-שנה, אני מכירה את רכזות הטיולים אישית, אני כבר הרבה שנים פה, היא אומרת לי 'מחייבים אותי לטייל בגבעות הכורכר בנס ציונה', וזה בסדר גבעות הכורכר בנס ציונה, זה תוכן חשוב, אני מורת דרך בהכשרה שלי ויודעת את הניואנסים של הדברים האלה, אבל כדי להדריך את גבעות הכורכר בנס ציונה צריך להיות מדריך מעולה, זה לא פשוט להדריך, והיא אומרת לי 'אני רציתי לבוא לפה ולא נתנו לי'.

<טובית שפירא: בהתחלה, בשנים הראשונות הם פרסמו, כיתות א', 1, 2, 3, 4, 8, תבחרו אחד.

<טובית שפירא: אם לא היית בפנים לא היית.

<טובית שפירא: אז אחרי שנה שבאמת צעקנו על זה, הטבלה הזאת ירדה, כי זה פשוט קבר אתרים.

<טובית שפירא: זה קבר אתרים שלא הגיעו אליהם, כי רכזת הטיולים הממוצעת בבית ספר, סליחה, לא מבינה מי יודע מה בטיולים, לצערי הרב אני אומרת את זה, והיא הייתה אומרת להם 'אוקיי, מ-1, 2, 3, תיתנו לי לכיתה א' את סיור 4, לכיתה ב' את סיור 6, לכיתה ג' את סיור 8' ונגמר העניין.

<יהודית גידלי: מה מחיר הכניסה פה?

<טובית שפירא: מחיר הכניסה ליום פעילות מלא הוא 38 שקלים, שזה מחירי עלות.

<יהודית גידלי: איך זה עומד בהשוואה למקום אחר?

<טובית שפירא: למי שנותן פחות או יותר כמונו אנחנו - - - -

<עומרי שלמון: זה לכמה שעות.

<יהודית גידלי: חלק מהעניין של הנסיעה של 30 דקות נובע בגלל העלות של הנסיעה באוטובוס ולא ה-30 דקות.

<יהודית גידלי: זו עלות הנסיעה באוטובוס.

<יהודית גידלי: זאת הפואנטה.

עמרם מצנע: האוטובוס והאבטחה.

<יהודית גידלי: אוטובוס לחמש שעות, בטח יש לו מחיר מסוים, ולשמונה שעות זה מחיר אחר.

<טובית שפירא: בדיוק.

<טובית שפירא: זה הנושא הנוסף שאני רוצה להעלות.

<עומרי שלמון: מרכיב ההסעה, אומרים שהדלת של האוטובוס יותר יקרה מהדלת שנכנסים לאתר.

<טובית שפירא: זה הנושא הנוסף שאני חושבת שאתם אלה שיכולים לעזור לנו הכי הרבה, זה נושא חברות הטיולים.

<טובית שפירא: חברות הטיולים, שהן אלה שמארגנות את הטיולים בבתי הספר.

<טובית שפירא: לפעמים מגיעות לי שלוש כיתות, 100 ילדים, בשלושה אוטובוסים.

<טובית שפירא: כולנו יודעים ש-100 ילד אפשר לשים בשני אוטובוסים ובכל כלי יש כרטיס כניסה.

<חומי נובישטרן: הם שומרים על כיתה.

<טובית שפירא: אז במקום להגיד צריך שני הורים מלווים לכיתה ושזה יתאים בשני האוטובוסים, אז המורה אומרת 'אוקיי, שישה הורים מלווים, שמונה הורים מלווים, שנים עשר הורים מלווים ומגיעים בשלושה אוטובוסים, אז איפה הכסף?

<טובית שפירא: לאן הלך הכסף הגדול?

<טובית שפירא: על האוטובוס.

<יהודית גידלי: המיותר.

<טובית שפירא: חברות הטיולים האלה, אמרה לי חברת טיולים אחרת, שאני לא אגיד מחמת הכבוד את השם, 'אם לא תתני לי 17% עמלה מהתלמיד הראשון שנכנס לפה, אני אדאג לא לשלוח אלייך תלמידים, יישלחו לך בתי ספר רק שיתעקשו להגיע אלייך'.

<טובית שפירא: ככה הסוכנת הזאת, כי אני לא חושבת ש - - - תראה, חברות הטיולים עושות את העבודה ומגיעה להן עמלה, הן רצות לבתי ספר, מתכננות, אני מסכימה עם זה, הן לא עובדות לשם שמים, גם חברות הטיולים, אבל היא דרשה ממני אחוזי עמלה שאני כעמותה, מוזיאון מוכר הוא עמותה על פי חוק - - -

עמרם מצנע: אני רוצה להבין, יש מתווכים ב - - -?

<טובית שפירא: בוודאי, בוודאי.

<טובית שפירא: 90% מבתי הספר, לא בדוק, להערכתי הגסה, מטיילים עם חברות הטיולים שעושקות אותם במחירי האוטובוסים - - -

עמרם מצנע: החברה היא בעצם מתווכת?

<טובית שפירא: אגד תיור, טללים, זה מתווך.

<טובית שפירא: אגד טיול, אני על ה-38 שקלים לתלמיד, היו 100 תלמידים כפול 38, בשורה התחתונה עמלת סוכן או הנחה, או איך שלא תקרא לזה, יורד להם, חברות הטיולים עובדות בין 10% ל-15% החברות הגדולות.

<טובית שפירא: אז באה אליי אותה גברת ואמרה לי 'אם לא תתני לי 17% מהילד הראשון, אני אדאג לא לשלוח לך תלמידים' והיא הלכה לאתרים שכן נתנו לה 17%, ואני לא מוכנה להתכופף.

עמרם מצנע: הם דורשים את דמי התיווך מכם?

<טובית שפירא: בוודאי.

<טובית שפירא: אני לא יכולה להגיד שני מחירים.

<טובית שפירא: אני לא יכולה להגיד לבית ספר שבא אליי, שהמחיר הוא פחות 15%, שאני אשרוף את עצמי אצל הסוכנים ואת הסוכנים אני צריכה בשביל תיירות נכנסת ובשביל מבוגרים ובשביל גמלאים.

<טובית שפירא: אז חברות הטיולים, אלה שעושקות את בתי הספר - - -

עמרם מצנע: טוב, נעשה חוק הסופרים והספרים, נעשה - - -

<טובית שפירא: וזו אחת הצרות הכי הגדולות שלנו, חברות הטיולים שאני לא יכולה בלעדיהן, כי הם אלה שירוצו, ואני לא יכולה להשיג איש שיווק שירוץ שבעה ימים בשבוע לבתי הספר ויעשה את זה - - -

עמרם מצנע: פה זה יום שלם, או משבצים את זה בתכנית טיול?

<טובית שפירא: יש ויש, יש כאלה שבאים לכאן, אם זה כיתות צעירות שבאות הנה לשלוש שעות, עם חצי שעה ארוחת בוקר והביסלי והבמבה בסוף זה נותן להם ארבע, ארבע וחצי שעות, עם הנסיעה זה יום שלם.

<טובית שפירא: הכיתות היותר גבוהות יכולות לבוא הנה או לפני או אחרי מסלול אחד.

<טובית שפירא: יש כאלה שעושות למשל את נחל יצפור בגלבוע ובאות הנה בסוף, או מתחילות פה ועושות את נחל קני במגידו או כל ואריאנט אחר.

<טובית שפירא: בנושא חברות הטיולים ופיקוח על כמה אוטובוסים מוציאים, לטעמי, וקטונתי, נותנים הוראה לבית ספר, אם יש לכם עד 100 תלמידים לא ייצאו יותר משני אוטובוסים, גם אם זה על חשבון ההורים המלווים, כי ההורים המלווים זה לא האישיו.

<יהודית גידלי: אבל בלי הורה מלווה הם לא ייצאו.

<טובית שפירא: בסדר, אבל את יכולה להוריד.

<טובית שפירא: כשבאות שלוש כיתות, 100 ילד, בשלושה אוטובוסים, אני יכולה רק לבכות, זה הדבר היחידי שאני יכולה.

<טובית שפירא: כמות הבקשות של מעוטי יכולת, אתיופים, נזקקים כאלה, נזקקים אחרים, אין לי יום שאין חמישה עד שבעה טלפונים כאלה.

<טובית שפירא: ושוב, אנחנו מנסים כעמותה לבוא ולעשות ובמיוחד בקיץ וכל החינוך המיוחד למינו פה.

<טובית שפירא: המון המון המון.

<טובית שפירא: לנו, כעמותה, ועד המנהל החליט שלכל אחד נותנים הנחה קטנה ולא לאחד בחינם ולכל השאר לא נותנים, אז אנחנו משתדלים לבוא ולהתכווץ ומה שאפשר.

<יהודית גידלי: מה מספר המבקרים פה בשנה?

<טובית שפירא: בין 20,000 ל-30,000 מבקרים, תלוי בשנים.

<טובית שפירא: הכול מופיע בדוח פילת הידוע של המוזיאונים, כששוב, הרוב זה, כמו שאמרתי, תלמידי בית ספר.

<טובית שפירא: ברשותכם, בגלל שאני רוצה שנספיק לראות ועומרי הכתיב לי זמנים ואני יודעת שאני לא יכולה לא לעמוד בזמנים, אז אנחנו נתחיל בסיור כאן בחצר ההיסטורית שבה הוקם הקיבוץ ונרד אחר כך לאזור פארק הרכבת, האזור החדש של התצוגות החדשות.

<יהודית גידלי: לפרוטוקול, חבר הכנסת שמעון אוחיון הצטרף אלינו.

<טובית שפירא: בכל ה-15 השנים שאני מנהלת את המוזיאון, בכל שנה שהיה לנו איזה שהוא עודף במאזן, ניתן מה שנקרא לצבוע כסף, לצבור עם ייעוד, ובעשר שנים צברנו כסף ורק כשהיה לנו את הכסף, עם קצת תמיכה של שימור אתרים, קצת תמיכה של משרד התרבות לבינוי, קצת משרד החינוך, התמיכה היא מאוד מזערית ומאוד ממוקדת, אז בנינו את הצד הזה.

<טובית שפירא: מה שנכון לכרגע אנחנו עושים זה בעצם אוספים כסף כדי לשפץ את הצד ההוא.

<טובית שפירא: לשמחתנו הרבה אנחנו נכנסנו לפרויקט מורשת שמנהל ראובן פינסקי.

<טובית שפירא: בעזרת מי שצריך אנחנו מקווים להיות מוזיאון הקיבוץ הלאומי, כי מי שיודע מי מקבל הכרה מראובן פינסקי זה בא עם שק של כסף מאחורה, אז אנחנו כרגע במהלכים של חתימת החוזים מול משרדי הממשלה, שזה דבר לא פשוט בפני עצמו.

<טובית שפירא: שני דברים, את הצד הזה בתערוכה אצרה מיכל גרוס, עיצב דודי גל, שהיה המעצב הראשי של מוזיאון ישראל בזמנו ואמרה מיכל שבכניסה היא רוצה להקים מיצב אמנותי שאומר קיבוץ, אמרתי לה שכולם יצחקו עליי ויזרקו אותי מכל המדרגות.

<טובית שפירא: פנינו לאמנים, בחרנו מיצג של קבוצה צעירה בשם גרופה.

<טובית שפירא: הגזע זה האידיאולוגיה של הקיבוץ, חזק, ברור, מוצק ,

<טובית שפירא: למרות שכאשר יש אידיאולוגיה יש תמיד דעות שמושכות לכאן ודעות שמושכות לכאן ולא הכול נכנס לקופסה.

<טובית שפירא: כשחותכים גזע, אנחנו תמיד רואים את טבעות הצמיחה, מי שמכיר, לקחנו אותן לא פנימה אלא החוצה וזה בעצם הקבוצות בקיבוץ שאתה נולד, אני לא יליד 66', אני מקבוצת שקמה, מקבוצת אלון, מקבוצת דקלים, עם השנה, לא שהם נולדו, עם שנת ההצטרפות לקיבוץ, שבחרו להמשיך לחיות בחיי הקיבוץ.

<טובית שפירא: הגזע שלנו ממשיך לתוך הגג, ולמרות שהיום אנחנו קיבוץ מופרט או קיבוץ משתנה, אנחנו רוצים לקחת את הטוב ואת היפה בתוך הקיבוץ החדש.

<טובית שפירא: מסביב אתם יכולים לראות את ה-500 תמונות מחיי הקיבוץ אז והיום ומכל צד שתסתכלו על העץ הזה אתם תקבלו מבט אחר, חי, כמו של הקיבוץ.

<טובית שפירא: הנה אותה קבוצה, קבוצת עין גנים שרן דיבר עליה, שהיא מקימה את הקיבוץ.

<טובית שפירא: להפתעתנו אנחנו לא מצאנו בארכיון את התמונות שיש בדרך כלל לקבוצות, עומדות, אחד עם רגל על הקש, השני עם הקלשון, לא מצאנו את התמונה הזאת.

<טובית שפירא: פנינו לכל המשפחות, ביקשנו תמונות שהם היו צעירים, נתנו אותן למאייר, נועם נדב, ירושלמי, וביקשנו שהוא ייצור להם את הקבוצה השיתופית.

<טובית שפירא: מה שנורא מצחיק זה שמגיעה אליי מישהי ואומרת לי 'אבל אמא שלי לא נראתה ככה', אני אומרת לה 'את זוכרת את אמא שלך בגיל 70, ככה היא נראתה כשהיא הייתה בת 20'.

עמרם מצנע: כמה מהם חיים היום בקיבוץ?

עמרם מצנע: אף אחד?

<טובית שפירא: הם לא יכולים, הם צריכים להיות 120 ו-130.

עמרם מצנע: 1927 זה לא הלידה, אוקיי.

<טובית שפירא: ב-27' הם היו בני 20, 20 וכמה, אין לנו סיכוי.

<טובית שפירא: מה שעוד יפה, אפשר לראות כאן את נושא עברות השמות, או שזה פירוש או שלוקחים את השמות כמו איתן, מגן, אלון, השמות החזקים והיפים.

<טובית שפירא: פנינו למוקי צור, בטח את השם אתם מכירים, אמרנו לו 'מוקי, אנחנו רוצים מוזיאון שמדבר על הקיבוץ, מה לעשות?' הוא אמר לנו 'אם תתחילו לחפש חומר בכל הקיבוצים, קודם כל לא תצאו מזה, ודבר שני תעליבו מישהו, למה לקחתם תמונת פסח מקיבוץ זה ולא קיבוץ אחר', הוא אמר לנו, 'תשמעו, כשתלכו לארכיון שלכם תבינו שיש לכם חומר לשמונה מוזיאונים ואתם לא צריכים מאף קיבוץ אחר', והוא צדק וצדק בגדול.

<טובית שפירא: אני אכנס אתכם, יש לנו כאן את חדר הראשונים עם סרט, יש לנו את הנושא של תנועות הנוער.

<טובית שפירא: הראשונים – כאן בחרנו משפחה אחת שיש לה ארבעה דורות בקיבוץ, כמובן שבקיבוץ אסור שהיא תהיה אף אחד מעובדי המוזיאון, כדי שאף אחד לא ייעלב, צריך שבאמת יהיו ארבעה דורות בקיבוץ וצריך שזו תהיה משפחה שמוכנה שיתלו אותה על הקיר, שזה דבר לא פשוט.

<טובית שפירא: אז הנה גרצל וחנה בצעירותם, הנה חנה ביום הולדת 99.

<טובית שפירא: בגיל 99 עשו לה את היום הולדת מחשש שזה יום ההולדת האחרון, היא חיה עד גיל 102.

<טובית שפירא: הסתבר לנו שלעדנה, הבת, שהתאלמנה בששת הימים, יש ארכיון שלם בבית, מתעודת עלייה דרך כרטיסי הנסיעה, כל הגלויות, כל הדברים שרק על המשפחה הזאת הייתי יכולה להקים מוזיאון.

<טובית שפירא: נמשיך לחדר הבזוקות המפורסם שלנו.

<טובית שפירא: אני מצטערת על המהירות, אבל שמו אותי בסד של זמנים.

<טובית שפירא: ידענו שאנחנו רוצים לפנות גם לנוער וגם לתיירות ולהראות להם את המורכבות של חיי השיתוף וחיי השוויון.

<טובית שפירא: לקחנו דילמות אמיתיות מחיי הקיבוץ, איירנו אותן, אותו נועם נדב הכין לנו את מה שמי שזוכר, זה דומה לקריקטורות בבזוקות ואנחנו עורכים כאן משחקי תפקידים, אם זה עם נוער דובר עברית, לנוער דובר אנגלית יש לנו את אותן קריקטורות אבל באנגלית.

<טובית שפירא: יש לנו כאן את משקל הערכים, שכל אחד יכול לבחור, האם אני יותר רכוש פרטי וחופש אישי ללמוד סידור פרחים צפון סודני, או אני רוצה שיתוף בכול ושוויון מוחלט ואתם מבינים את הרעיון.

<טובית שפירא: כולם שוות, דרך אגב, במשקל.

<טובית שפירא: זה נותן איזה שהוא מיצב ואיזה שהוא רעיון, אנחנו עושים גם משחקי תפקידים נורא יפים, עם נוער, החל מכיתה ו', ככה שמתחילים להבין.

<טובית שפירא: תמיד יש, 'אבל אם קבעתם אותו סכום, אני לא אקום לעבודה', אתם מכירים את שאלת הבטלן ועוד שאלות.

<טובית שפירא: בואו ניכנס לחדר הילדים.

<טובית שפירא: אתם יכולים לשבת.

עמרם מצנע: אתם צריכים לשים פה את הסירים מאמייל.

<טובית שפירא: רצינו לשים את הסירים האמיתיים אבל הסתבר לנו שעל הסירים האמיתיים לא ניתן לשבת, כי הם פשוט קורסים, אז עשינו כאילו סירים שיש להם תמיכה כדי שיוכלו לשבת עליהם.

<טובית שפירא: נושא החינוך המשותף והלינה המשותפת הוא נושא, אני חושבת, אחד הגדולים והשנויים במחלוקת.

<טובית שפירא: אני רוצה להגיד שניים-שלושה דברים.

<טובית שפירא: עשינו את התערוכה הזאת באמת עם אוצרת ומעצב וכל החיפוש וכל התחקיר עשה הצוות, קודם כל הצוות שמדריך כאן, שיהיה לו איזה שהוא קשר אחר כך לכל מה שקורה כאן.

<טובית שפירא: הסרטים שהפקנו, הפקנו, יש לנו חבר קיבוץ אחד שהוא צלם סרטים ועורך סרטים, אז הוא עשה.

<טובית שפירא: אבל רק ככה קצת, כשאתה עושה סרט אתה צריך צילום ועריכה, זה ברור; אחר כך אתה צריך כותרות בעברית, אנגלית, רוסית, לקויי ראייה, לקויי שמיעה וכדומה; ביטוח לאומי, יש לנו כאן מה שנקרא מערכת לולאות השראה ללקויי שמיעה באדיבותם של הביטוח הלאומי והחמ"ת (החברה הממשלתית לתיירות), למי שיש מכשיר שמיעה.

<טובית שפירא: עשינו את זה ממש ממש עם מוזיקה מקורית.

<טובית שפירא: אסור מוזיקה.

<טובית שפירא: רק עכשיו קיבלתי מכתב ממי שאחראי על המוזיקה, אקו"ם, שמשמיעים פה מוזיקה והם דורשים ממני לשלם 3,000 שקל תמלוגים.

<טובית שפירא: אמרתי, אבל לא משמיעים כאן שום מוזיקה, המוזיקה פה שנכתבה בסרטים היא מוזיקה מקורית וביקשתי ממועצת המוזיאונים לנסות לטפל בזה, בשביל כלל המוזיאונים, כי זו עוד מלחמה בירוקרטית שאני צריכה לערוך נגד הדברים האלה.

<טובית שפירא: אז אני בחרתי להראות לכם את הסרט על החינוך המשותף.

<טובית שפירא: רק להפנות תשומת לבכם, דפים מהמחברות של שומרת הלילה, שפה הגדלנו כדי שיראו.

<טובית שפירא: אז יש לילה שקט ויש לנו פה את ניר וצפריר.

<טובית שפירא: דרך אגב, יש קיבוצים שעושים אה אה, יש קיבוצים שעושים בה בה, זה תלוי בקיבוץ וחגיו.

<טובית שפירא: דברים פשוט מרתקים.

<טובית שפירא: גם כשיש כאן שומר מסך, שזה עוד לא הסרט, תמיד אנחנו רוצים לדאוג שהוא יהיה מעניין, שהוא יהיה שמח בעיניים, לא פלטה כזאת, והרעיון בצד הזה שבעצם כל אחד יכול באופן עצמאי, לפי הוראות, להדליק את הסרט.

<טובית שפירא: בזמן שאנחנו חולפים על התערוכה, אז קודם כל לכל נושא יש את הלקסיקון המקומי, כמו שאתם רואים שם את הלקסיקון, עם המושגים והמונחים המקומיים.

<טובית שפירא: בכל התערוכה השתמשנו באיורים של איגנץ.

<טובית שפירא: איגנץ זה יצחק פלגי, היה מאייר ואמרו לו שבקיבוץ לא צריך מאייר כי זה לא בזמנו עבודה שמכניסה, אז את הערך האמנותי שלו הוא נותן בנוי והוא מאייר את אלוני המשק ואת התפאורות לחגים ומאפר ועושה את התלבושות, אז בנותיו שכבר לא חיות בקיבוץ הרשו לנו להשתמש באיורים שלו.

<טובית שפירא: ועוד דבר מאוד מעניין שמיכל עשתה, בהרבה מאוד מהקיבוצים יש עלוני משק, שזה איזה שהוא עיתון מקומי שיוצא אחת לשבוע, אחת לשבועיים, אחת לחודש, מאוד תלוי בקיבוץ - - -

עמרם מצנע: או אחת ליום.

<טובית שפירא: בעין שמר הוא אף פעם לא יצא אחת ליום.

<טובית שפירא: בעין שמר, יש כמעט מתחילת עין שמר עלוני משק ופעם הרבה יותר חברים כתבו מהגיגי לבם.

<טובית שפירא: לקחנו קטעים והם מופיעים במהלך התערוכה בפונט של מכונת הכתיבה הישן, מי שזוכר את הדפים הדקים האלה, ואפשר לעשות הדרכה גם לפי האיורים של איגנץ, גם לפי הקטעים מעלוני המשק.

<טובית שפירא: לנו יש פרוגרמה כוללת של כל החצר, איפה נתעסק בביטחון ואיפה נתעסק בשינוי ואיפה נתעסק בילדות, אבל בגלל שהיה לנו כסף רק לחדש את המקום הזה נגענו בכל הדברים בקטן.

<טובית שפירא: בבוא היום, אני מקווה שעם פרויקט מורשת, נוציא את הדברים ונוכל להראות אותם בגדול.

<טובית שפירא: אני אראה לכם בוויש קטן מה עוד יש לנו כאן.

<טובית שפירא: נסתכל פה על שלושה פנלים וצ'ופצ'יק אבל מיועד להיות חדר נשק, זה למעלה מאוד מסודר.

<טובית שפירא: חבל שמצנע יצא - - -

<יהודית גידלי: דווקא זה בדיוק היה מתאים לו.

<טובית שפירא: בדיוק, אני חושבת שאני שירתתי איתו ביחד בצבא, באותן שנים הוא היה בפיקוד מרכז ואני הייתי באגף התכנון.

<טובית שפירא: אבל הנה למשל בעלון המשק ב-73' חברים הביאו קופסאות מכל הסוגים, נעליים, אלה קופסאות למשלוח לחיילים, 'חברות המעוניינות לסרוג כובע גרב לחיילים יקבלו את הצמר אצל עלית, אחרי תכנית מבט בטלוויזיה, פלוס הוראות סריגה'.

<טובית שפירא: תראו איזה דבר מדהים מצאנו כאן בעלוני המשק, עם אומץ מאוד גדול של מיכל מבחינה אוצרותית להכניס את נושא ההלוויה של אבשלום בן יהודה.

<טובית שפירא: דברים שניסינו שייצור עניין ולא יהיה רק עוד משהו.

<טובית שפירא: כאן יש לנו את חלק העבודה.

<טובית שפירא: מלבד שלושה הסרטים המדברים יש לנו שלוש מצגות דוממות, שדרך אגב עשתה לנו בת השירות הלאומי שהייתה פה במשך שנתיים, בחורה מוכשרת להפליא.

<טובית שפירא: אז אם זה עבודה של פעם, סידור העבודה, מה שנקרא אספקה קטנה, חדר האוכל, המכבסה, מחסן הבגדים, האחיות, היום כל היזמויות, האדריכלים, חן ניסן, שראיתם בסרט שהוא מפיק, אביטל גבע של החממה וכדומה.

<טובית שפירא: כאן יש לנו חדר שהוא שונה לחלוטין מכל החדרים מבחינת העיצוב שלו.

<טובית שפירא: זה חדר השינוי שכבר צריך שינוי, כי כאשר עשינו אותו עוד לא עברנו הפרטה והיום אנחנו כבר עובדים על השינוי שלו.

<טובית שפירא: פה השתמשנו רק בפיקטוג

<טובית שפירא: רמות כדי לדבר על השינוי ועל המשבר בקיבוצים, וגם כאן עשינו סרט, כשראיינו חברי קיבוץ, נשים, גברים, בכל הגילאים, שכל אחד אומר מה חשוב, מה טוב, מה הבעייתיות בקיבוץ, סרט שמעורר, פה תמיד קבוצות נתקעות פה, אני צריכה לחפש את המדריך, לאן נעלם המדריך?

<טובית שפירא: אני יודעת שהוא תקוע בחדר של השינוי.

<טובית שפירא: מנהלת כוח האדם של הקיבוץ מספרת שלא משנה אם היום אתה דוקטור לאנרגיה גרעינית מאוניברסיטת אני לא יודעת מה, אם סחבת איזה קופסת סיגריות בגיל 16 בקיבוץ, בקיבוץ אתה תישאר זה שסחב בגיל 16, התואר היום לא מעניין כמעט אף אחד.

<טובית שפירא: אז עם היתרונות והחסרונות שבכל דבר.

<טובית שפירא: אבל החדר הזה, פה הולך להיות הטלפון עם הודעת אס.

<טובית שפירא: אמ.

<טובית שפירא: אס שהשינוי עבר וכבר עובדים על השינוי של כל הדברים האלה.

<טובית שפירא: נושא אחרון, שהוא נושא מאוד משמעותי.

<טובית שפירא: נושא התרבות בקיבוצים, שהוא נושא מאוד מאוד חזק.

<טובית שפירא: רק קצת מבחינת חדר, זה חדר מזעזע כי יש לו ארבע דלתות, אז מבחינת עימוד של חדר הוא מאוד מאוד קשה.

<טובית שפירא: יש לנו כאן את המצגת של נושא החגים, שאני מקווה שבבוא היום הוא - - -

<יהודית גידלי: עוד עושים חגיגת ביכורים?

<טובית שפירא: היום המוזיאון עושה חגיגת ביכורים לקהל, עושים חגיגת ביכורים מאוד קטנה.

<טובית שפירא: נושא הכדורעף – עין שמר הייתה אלופת ישראל ב-1961.

שמעון אוחיון: זה לאו דווקא משחק של הקיבוץ.

שמעון אוחיון: מה ה - - -

<טובית שפירא: תחשוב.

<טובית שפירא: כדורגל, הוא יכול לרוץ ולהבקיע שער לבד, בכדורעף, אם אין מי שייתן את המכה אחריך אין משחק.

<טובית שפירא: עין שמר הוא קיבוץ של רוח.

<טובית שפירא: אני אספר לכם סיפור.

<טובית שפירא: כשהתחתנתי והגעתי בפעם הראשונה עם כרטיס האשראי של עין שמר לגן שמואל, אמר לי שם בדוכן בשבת אחד הקופאים 'אני משתתף בצערך', אז שאלתי אותו 'למה?

<טובית שפירא: אני קניתי משהו מקולקל, המחירים גבוהים?

<טובית שפירא: ' הוא אומר לי 'לא, את מעין שמר' ואני לא ידעתי את הסיפור, הייתי ירוקה, ניגשתי לבעל שלי ולחמים שלי בהיסטריה, הם אמרו לי 'בסדר, נספר לך את הסיפור, נסביר לך את העניין'.

<טובית שפירא: אז זה חלק מהכותרים שהוצאו על ידי חברי קיבוץ עין שמר, מי מהמפורסמים יותר, פרופ' אדם זרטל, רקפת זוהר שהיא בת ברעם והיום גרה בעין שמר, צבי לוריא כמובן, רבקה וורפיינד, מהוותיקים יותר, ועד האחרונים, עם, שוב, התלבטות מאוד גדולה אם להכניס את הקדיש המקומי או לא להכניס את הקדיש המקומי, כשהוחלט כן להכניס אותו בצורה שהוא מוכנס.

<יהודית גידלי: למה הייתה התלבטות?

<טובית שפירא: איך זה יתקבל, איך זה לא יתקבל.

<יהודית גידלי: זה חלק מההיסטוריה של הקיבוץ.

<טובית שפירא: כן, אבל האם קדיש בעיניים של אנשים שהם לא דתיים, שאתה מביא להם משהו - - -

<יהודית גידלי: יש לכם הגדה קיבוצית?

<טובית שפירא: בוודאי.

<יהודית גידלי: אז למה ההבדל?

<טובית שפירא: את השאלה הכי מסובכת לגבי הקדיש שאל אולי פינסקי, כשהוא בא לפה, הוא שאל אותי 'למה אתם קוראים לזה קדיש בעצם?

<טובית שפירא: ' אם זה לא הקדיש הדתי למה אתם קוראים לזה קדיש?

<יהודית גידלי: למה?

<יהודית גידלי: אז מה?

שמעון אוחיון: זה הדבר היחידי שלוקחים מטבע דתי מסורתי והופכים אותו ליום יום?

שמעון אוחיון: לא.

<יהודית גידלי: זה לא יום יום.

שמעון אוחיון: אז על אחת כמה וכמה, אם אני לוקח מטבע דתי מסורתי ומשתמש בו ועושה אותו כאילו חולי, אז מדוע אני לא יכול לקחת קדיש - - -

<טובית שפירא: הוא לא חולין.

שמעון אוחיון: לא, אבל אני מנסה להגיד לך קל וחומר.

שמעון אוחיון: אני בא ואומר לך מקל וחומר, שאם לקחת קדיש, שהוא משבח את בורא עולם אז אני משבח את אלה שהם בקיבוץ, אז בסדר, זה לא עד כדי כך...

<קריאה: אוחיון, אנחנו נדאג שתהיה הרב הראשי.

שמעון אוחיון: מי שרציתי הפסדנו.

שמעון אוחיון: סתיו נבחר.

<טובית שפירא: יש כאן את סדר החתונה הראשון של הבן - - - החתונות של הרבה זוגות ביחד, ספרי חתונות שהיו חותמים עליהם.

<טובית שפירא: אנחנו בין הזוגות האחרונים שעוד חתמו וכבר התחתנו לפני די הרבה זמן.

<יהודית גידלי: זה מ-95', זה טרי.

<טובית שפירא: כן, אני התחתנתי ב-98' והיינו הזוג האחרון או הלפני אחרון שחתם.

<טובית שפירא: אנחנו עוד בספר הזה חתומים.

<טובית שפירא: שתי מילים על התערוכה הוותיקה שלנו.

<טובית שפירא: בעצם כאן שחזרנו את צריף חדר האוכל, הורדנו את הקירות שלו, אותם קירות עץ מכוסים בנייר זפת, נייר טול שאתם רואים כאן בקירות הנמוכים, למנוע חדירה של הלחות פנימה, עם כל הספסלים, שולחנות העץ, הכלים, העששית, הפרימוס, כאשר, שוב, אני יכולה לגלות לכם שמבחינה אוצרותית זה לא נכון, כי אף פעם עשר הדמויות, שאנחנו רואים את הבובות שלהן כאן, לא היו ביחד בחדר האוכל ופרופ' מוטי עומר, כשאני למדתי אוצרות, עשה לי נו נו נו נו, אבל זה משרת לנו את העברת החוויה והעברת האינפורמציה ולא תמיד האוצרות וזה הולכים ביחד ואני אמרתי לו 'מוטי, אם אתה תבוא ותחיה איתי שבוע במוזיאון אז אתה תבין למה הוא עשוי ככה ולא עשוי לפי כל הכללים של האוצרות המדויקת והקיימת'.

<טובית שפירא: כמו שאתם רואים, לקבוצות שקשה להן לעמוד, אנחנו מכניסים כיסאות, בתכנית הגדולה שלנו יהיה מין אמפי קטן כזה, לשבת פה מסודר.

<טובית שפירא: כל המוזיאון מונגש מבחינת נכים, עגלות נכים ולקויי שמיעה.

<טובית שפירא: יש כרגע בעיה עם גודל הפונט ללקויי ראייה, לא פשוט העניין הזה.

<טובית שפירא: אנחנו נצא ונמשיך מכאן לחלק החדש.

<עומרי שלמון: כאן יש לנו מתחם בית לנגה.

<עומרי שלמון: תיכף אביבה תספר קצת רקע וקצת על הפעילות היום.

<עומרי שלמון: זה סאגה משפחתית, שהיא כמו בהרבה אתרים היא בהחלט מושא לסדרה בהוליווד.

<עומרי שלמון: סיפור ציוני יהודי, הרבה טרגדיות ועצב, כמו שכל דרמה טובה בנויה.

<עומרי שלמון: המקום הזה עבר כמה גלגולים בחייו והמועצה נכנסה אליו, מתי?

<עומרי שלמון: 15 שנה, 20 שנה?

<עומרי שלמון: בטח כבר למעלה מ-10 שנים.

<עומרי שלמון: מקומות שעברו כמה סדרות הצלה.

<עומרי שלמון: הנכס הוא נכס של האוניברסיטה הפתוחה ולמעשה המועצה בשנתיים האחרונות נכנסה באופן נמרץ מאוד לטיפול בשני מבנים גדולים בתוך המתחם.

<עומרי שלמון: אחד זה בית המרכבות, ששם המרכבות את האצולה, את המשפחה, והיו נוסעות מסביב לבית שלהם.

<עומרי שלמון: זה מבנה שגמרנו והוא כבר משמש וישמש יותר ויותר, יש לקוות, את הפעילות של האוניברסיטה הפתוחה שמתחברת כאן לפעילות בבית דניאל, שוב, נשאיר את זה לאביבה.

<עומרי שלמון: והבית הזה שהוא בית המשפחה, שבשלב הזה, ב-800,000 שקל עשינו עבודות, המשכנו או ביצענו עבודות ייצוב של המבנה, מה שקרוי אצלנו עבודות הצלה, והיום המבנה קשור, מבוטן ומחובר היטב והבעיה, אם ירימו את זה לשלבים הבאים, או שזה יישאר ככה ואז אנחנו בעוד 10 שנים נחזור ונוציא, כמה?

<עומרי שלמון: מיליון שקל, ארנון?

<ארנון חפץ: קצת יותר.

<עומרי שלמון: אז, אביבה, קצת רקע ודברים שלך ומנכ"ל האוניברסיטה, עמית שטרייט, מתנצל שהוא לא יכול להגיע, וארנון, קצת את ההיבטים הפיזיים.

<עומרי שלמון: סברנו שזה חלק ממקום שכדאי שנראה אותו, כי הוא בחציו פעיל, קשר עם ארגון גדול, עם עמותה גדולה, עם אוניברסיטה, שאמורה לקבל את המקל ולהפעיל, בתקווה שבנגלה הבאה של הוועדה כבר תהיה פעילות בבית המשפחה.

<אביבה עמית: אני אספר לכם קצת על ההיסטוריה ההיסטוריה פה מתחילה ב-1898, כשהגיע לארץ פרופ' בנטביץ, שהוא היה עורך דין של התנועה הציונית, הוא היה מחובר להרצל.

<אביבה עמית: הוא הגיע לפה ומאוד התלהב מכל האזור, קרא לאחוזה שלו באנגליה כרמל קורט, על שם הכרמל.

<אביבה עמית: בעקבותיו הגיעה לפה ניטה, אחת מ-11 ילדיו, היא באה לפה עם בעלה, מיכאל אנגל, לירח דבש, ב-1910, והם החליטו להשתקע פה.

<אביבה עמית: הם קנו פה 77 דונם מאחד המתיישבים והתחילו לבנות את האחוזה, שהיא נקראת אחוזה לנגה או כרמל.

<אביבה עמית: הם היו מאוד פעילים ביישוב, הם תרמו פה להרבה מפעלים, ניטה טיפלה פה בתימנים כשהם הגיעו, מיכאל היה פה דמות מאוד ידועה, אבל ניטה תכננה לעשות פה בית ספר חקלאי לבנות, היא למדה חקלאות מאהרונסון והיא נפטרה ב-1922, כשהיא הייתה בת 38.

<אביבה עמית: מיכאל נשאר פה לבד, לא היו להם ילדים וכעבור שלוש שנים הוא התאבד.

<אביבה עמית: עוד לפני שזה קרה, אחרי שניטה נפטרה, הוא הציע לאחותה הבכורה ליליאן לבוא לגור פה.

<אביבה עמית: ליליאן הייתה נשואה למזרחן ידוע בשם פרופ' ישראל פרידלנדר.

<אביבה עמית: הם גרו בניו יורק, היו להם שישה ילדים והוא נשלח בשליחות הג'וינט לאוקראינה ונרצח שם.

<אביבה עמית: אחרי שמיכאל התאבד הוא גם הוריש לליליאן את השטח והיא הגיעה לפה עם הילדים.

<אביבה עמית: הילדים למדו בריאלי והיא ככה נעה ונדה בין פה לחיפה.

<אביבה עמית: הבן הצעיר שלה דניאל היה מוזיקאי מאוד מחונן, הוא כתב יצירות בגיל מאוד צעיר, הוא קיבל מלגה לג'וליארד, ב-1935, וליליאן נסעה איתו לשם.

<אביבה עמית: את האחוזה היא השכירה ליהודייה אוסטרית בשם דורה שוורץ, שעשתה פה פנסיון צמחוני מאוד אליטיסטי, פנסיון דורה שוורץ.

<אביבה עמית: יש שאנשים שזוכרים שהם היו באים עם ההורים שלהם, זה היה כמו יערות הכרמל של היום, משהו נורא אליטיסטי.

<אביבה עמית: ליליאן השכירה לה את האחוזה ל-15 שנים והיא נסעה עם דניאל.

<אביבה עמית: דניאל לקה שם בהתמוטטות נפשית ונפטר בנסיבות טרגיות, מה שנקרא, ב-1936, כשהוא היה בן 18.

<אביבה עמית: ליליאן חזרה.

<אביבה עמית: גם בגלל שהיה לה קצת מבודד והאחוזה הייתה מושכרת היא בנתה את בית דניאל, שנמצא שם.

<אביבה עמית: אחותה הייתה תלמה ילין, בעלה היה ארכיטקט, אליעזר ילין, הוא בנה את הבית, הבית נחנך ב-18 בינואר 1938 וברדיו ניגנו יצירה של דניאל.

<אביבה עמית: זה היה אירוע ממלכתי.

<אביבה עמית: אני תמיד אומרת, מה היה אירוע ממלכתי פעם?

<אביבה עמית: פתיחת בית דניאל בזכרון יעקב.

<אביבה עמית: באותה שנה נבנה שם גם בית רוט.

<אביבה עמית: אחר כך ליליאן בערוב ימיה העבירה את כל האדמות לקרן קימת, היא קיבלה את המבנים בחכירה ובשנת 2000 הבת שלה, כרמל אגרנט, שהיא אלמנתו של השופט אגרנט, העבירה אלינו, לאוניברסיטה הפתוחה, את רוב המתחם.

<אביבה עמית: כשהאחוזה נסגרה, ב-67', היא עברה פה ונדליזם מאוד קשה, כל מה שהיה פה נשדד ונלקח והיא הייתה במצב מאוד קשה, עד ששימור אתרים, יחד עם האוניברסיטה, נרתמו לעניין הזה ובמהלך כל השנים משמרים ומשחזרים את המבנה.

עמרם מצנע: איך נוצר הקשר לאוניברסיטה הפתוחה?

<אביבה עמית: המקום נקלע לקשיים כלכליים, החברה פשטה את הרגל והם חיפשו ארגון שייקח את המקום, שלא יהיה ארגון עסקי, ארגון שימשיך לעשות פעילויות של מוזיקה ותרבות והעשרה.

<אביבה עמית: באותו זמן הנשיא שלנו היה פרופ' מנחם יערי, הוא עמד בראש אחת מוועדות החקירה בשעתו.

<אביבה עמית: הוא היה נגן, הוא היה מנגן פה, ואז נוצר הקשר.

<אביבה עמית: קרן רוטשילד, שמחוברת לאוניברסיטה הפתוחה, היא פדתה את החובות, כי האוניברסיטה לא יכלה לעמוד בזה, ואז האוניברסיטה לקחה את זה.

<אביבה עמית: האוניברסיטה לקחה את זה באמת מתוך אהבת המקום.

<אביבה עמית: זה לא מקום שמשמש לעשייה של האוניברסיטה, כי האוניברסיטה היא מוסד להשכלה גבוהה, זה לא משמש קמפוס ללימודים, כי אין לנו מספיק כיתות.

<אביבה עמית: האוניברסיטה במהלך כל השנים האלה מחזיקה את זה, מזרימה הרבה כספים, כי המקום לא רווחי עדיין, היא מזרימה כספים גם לתפעול וגם לתחזוקה באמת מתוך אהבת המקום.

<אביבה עמית: זה לא משהו כלכלי לאוניברסיטה ובאמת אפשר להגיד מתוך ציונות אנחנו מחזיקים את המקום הזה, ואני גם מאמינה ש - - -

עמרם מצנע: לא צריך להתנצל.

<אביבה עמית: כן, אני גם אישית אוהבת מאוד את המקום, אבל גם האוניברסיטה מאוד אוהבת ואני גם מאמינה שבזכות זה שהאוניברסיטה מחזיקה את המקום הוא נשמר.

<אביבה עמית: היו פה כל מיני תכניות נדל"ניות והאוניברסיטה באמת שומרת עליו כמו שהוא היה.

עמרם מצנע: אז למה הוא משמש?

<אביבה עמית: הוא משמש לכנסים, סדנאות, ימי עיון, של חברות וארגונים.

<אביבה עמית: יש פה פעילויות מוזיקה, תרבות, אמנות.

<אביבה עמית: האוניברסיטה משתמשת בזה לסדנאות של העובדים שלה, של המחלקות, של חלק קטן מהסטודנטים.

<אביבה עמית: באות לפה חברות עסקיות, יש פה עמותות וארגונים שעושים פה פעילויות.

<אביבה עמית: יש לנו גם חדרי לינה, זה כולל חדרי לינה, פעילויות אאוט וורק.

<יהודית גידלי: ומה זה אמור להיות פה, לכשישופץ?

<אביבה עמית: מבנה אחד שסיימנו, שזה בית החווה, אתם תראו אותו, שם יש לנו חללים לסמינרים וסדנאות.

<אביבה עמית: אנחנו, כמו שאנחנו רואים את המבנה הזה, בחזון שלנו, אנחנו רוצים שזה ישמש את הציבור, כי המון אנשים באים לפה, נורא אוהבים את הסיפור, נורא מתלהבים, זה חלק מההיסטוריה, ואנחנו כן היינו רוצים לראות פה איזה שהוא מוזיאון, איזה שהוא מיצב אורקולי, שאנשים יוכלו לבוא ולבקר פה ולשמוע את ההיסטוריה של המקום, כי יש פה באמת היסטוריה מאוד מאוד משמעותית.

<אביבה עמית: זה החזון שאנחנו רואים.

<חומי נובישטרן: ארנון, אתה תיקח אותנו לסיור כאן?

<ארנון חפץ: בבקשה.

<ארנון חפץ: קודם כל שלוש מילים.

<ארנון חפץ: 1914, נבנה כל המתחם הזה ובשימור זו תחילת השימוש בצמנט.

<ארנון חפץ: ב-1912 הבית הראשון בתל אביב, התחילו לעבוד עם צמנט, עד אז עבדו על בסיס סיד, כל חומרי המליטה, אנחנו רואים את זה אצל הטורקים.

<ארנון חפץ: המעבר בין הטורקים לאנגלים, 1912, התחיל לעבוד, וקצת קשה פה לראות אבל בגג יש קורות ברזל.

<ארנון חפץ: קורות הברזל הגיעו בהתאם להתקדמות של הרכבת, או קרוב לנמלים.

<ארנון חפץ: ברזל כבר היה באירופה, היה קשה לקחת אותו עם הגמלים או עם החמורים, אז לאן שהרכבת הגיעה כבר היו קורות ברזל.

<ארנון חפץ: בירושלים אנחנו רואים אותה כבר ב-1900 פחות או יותר, קצת אפילו לפני זה, ובאזור הזה זה גם מתחיל ב-1900 וקצת, פלוס מינוס.

<ארנון חפץ: המבנה הזה נבנה בדיוק על התפר הזה ואנחנו יודעים היום לראות, כשאנחנו בודקים את חומרי המליטה, שמעורב בהם גם קצת צמנט.

<ארנון חפץ: כבר אז ראו שיש בו נתונים טובים לעבודה.

<ארנון חפץ: לא נתווכח כרגע מה טוב ומה רע.

<ארנון חפץ: בגדול מה שעשינו במבנה הזה, ואחרי זה נעשה סיור, כל התקרות והרצפות הוחלפו, הן היו יצוקות מחומרי מליטה לא על בסיס צמנט לגמרי.

<ארנון חפץ: מה שאתם רואים עכשיו זה ממש בטון חדש, הוא יקבל אחרי זה טיח כדי שלא יראו אותו, אבל זה היה מבחינה קונסטרוקטיבית, כדי שזה גם יעמוד בתקן של רעידות אדמה.

<ארנון חפץ: כל קורות הברזל הוחלפו.

<ארנון חפץ: קצת קשה לראות, אבל יש פה בערך כל 60-70 סנטימטר קורת ברזל, דאבל טי, מה שנקרא, הוא פורק קודם כל ונוצק מחדש.

<ארנון חפץ: המבנה הזה, בגדול, היסודות שלו טובים מאוד, למרות שהיסודות שעשו בשנים ההן זה לא מה שאנחנו מכירים היום, כלונסאות ודברים כאלה, זה ירידה על סלע יסוד, יכול להיות חצי מטר, יכול להיות שני מטרים, וזה יושב על סלע יסוד עם טיפול מסוים שהאדם יוצר.

<ארנון חפץ: באופן עקרוני המבנה הזה היה במצב טוב מאוד מהבחינה של היסודות, של ההתיישבות שלו על הקרקע.

<ארנון חפץ: מה שעשינו כרגע, כדי לייצב מצב, המבנה היה ממש לפני להכריז עליו כמבנה מסוכן, זה להחליף את כל התקרות והרצפות, תיכף נראה את זה, דאבל טי-ים חדשים, יציקות.

<ארנון חפץ: מה שאתם רואים פה למעלה, מתחת ליציקת בטון עם החרסים האלה בתוך הקיר, זה חלק מהחיזוק.

<ארנון חפץ: יש שם קורה, רואים חלק ממנה, היא אחרי זה תתכסה.

<ארנון חפץ: החומר הזה הוא חומר מליטה על בסיס סיד, החרסים גורמים לו להידבק יותר טוב.

<ארנון חפץ: איפה שיש חללים גדולים, זה מה שאנחנו עושים בדרך כלל.

<ארנון חפץ: עוד מילה על המבנה הזה בכלל.

<ארנון חפץ: היה בו, היום קוראים לזה פנג שוואי, אבל כבר אז, אם תשימו לב אל הכיכר הקטנה הזאת בכניסה, זה ליצור זרימה לכניסה למבנה, זאת אומרת שמי שנכנס הוא לא נכנס ישר, מי שקצת מכיר את התחום הזה, אלא נכנס בזרימה כזאת.

<ארנון חפץ: היו פה מזרקות של מים.

<ארנון חפץ: הייתה התייחסות.

<ארנון חפץ: נעשה סיור קצר בפנים, תקרות גבוהות, חלונות גדולים, זה כי אין מזגנים.

עמרם מצנע: מבחינת העמודים, אני רואה שלא היה צריך חיזוק.

<ארנון חפץ: לא הוספנו פה שום דבר מהבחינה הזאת, זה עמד טוב מאוד.

<ארנון חפץ: אם תסתכלו אחורה, זה דבר שהוא יחיד בפני עצמו, כל זה עיבוד באבן.

<ארנון חפץ: זה לא טיח, לא סיד, זה לא יציקה, אלה אנשים שלקחו אבן, אמנם אבן גיר, לא קשה כל כך במקרה זה, יש הבדל בין זה, אבל פשוט סיתות, השחזה, עם כל הפיתוחים, והכול זה אבן.

<ארנון חפץ: זה לא יציקות כמו שאנחנו מכירים שעושים היום.

<ארנון חפץ: תחשבו על האנשים שעבדו על זה, ואיך אומרים?

<ארנון חפץ: תעריכו אותם.

<ארנון חפץ: אנחנו נראה פה דוגמה אחת של מה שעשינו כדי להתרשם וזה אולי ימצה את העניין.

<ארנון חפץ: זה טיח על בסיס אדמה.

<ארנון חפץ: מאוד מאוד מקובל, מאוד קל לעשות אותו, אבל הבנאים פה היו בנאים ברמה טובה, לא ברמה בינונית אפילו.

<ארנון חפץ: זו בדיוק רצפה שאנחנו החלפנו.

<ארנון חפץ: זה נקרא קורת דאבל טי.

<ארנון חפץ: אנחנו עכשיו בחלק העליון שלה.

<ארנון חפץ: אם אחרי זה תרצו לרדת במדרגות, אתם תראו את התקרה.

<ארנון חפץ: זאת הרצפה.

<ארנון חפץ: ההחלפה הזאת היא החלפה יחסית מורכבת, כי אנחנו צריכים לפרק את הקיים, להכניס קורות וזה בעצם יוצר מצב שהבניין כמעט חתוך כולו.

<ארנון חפץ: עושים את זה באופן מדורג, כדי לא ליצור משקל יתר על האבנים שמקיפות את המבנה.

<ארנון חפץ: יחסית עבודה מורכבת, נעשתה פה על ידי קבלן שימור בפיקוח שלנו ובתכנון שלנו.

<ארנון חפץ: הוא עשה עבודה טובה מאוד, לא מזמן הוא קיבל את האישור לעבודה שלו.

<ארנון חפץ: מה שעוד ייחד את המבנה הזה, בקמינים שהיו פה גם השתמשו לחימום המים.

<ארנון חפץ: אנחנו ראינו צנרת מים שעברה בין הקמינים.

<יהודית גידלי: מה היה חומר הבעירה לקמין?

<ארנון חפץ: מעץ, זה הטורקים עוד לימדו אותם, זו לא הייתה בעיה.

<ארנון חפץ: ראינו פה צנרת מים, מנחושת אגב, שעברה ממש כמו רדיאטורים, אבל צינור יחד שעבר דרך הקמינים לחימום המבנה, שבאמת עיקר הבעיה היה לא החום, אלא הקור.

<ארנון חפץ: היום אנחנו ביום חם מאוד, אני לא יודע אם שמתם לב, ויחסית מאוד נעים פה.

<ארנון חפץ: לפני מאה שנה, אפשר להגיד שכדור הארץ היה הרבה יותר נעים לחיות בו אז בטח שהיה פה יותר נעים ובאמת הבעיה הייתה הקור ולא החום, אז זו שיטת החימום שהשתמשו.

<אביבה עמית: שם אפשר לראות את המזרקה.

<ארנון חפץ: כן, את המזרקה של הפנג שוואי, לכיוון הים.

<ארנון חפץ: פעם היה נוף לים, לא היו עצים.

<ארנון חפץ: שמעון שאל פה שאלה טובה מאוד, אבל בשימור יש תמיד התנגשות שאנחנו משתדלים לחבר אותה, בין השימור לבין השימוש.

<ארנון חפץ: לדוגמה הכנסת מערכות עכשוויות.

<ארנון חפץ: יש התנגשות בדברים האלה, אבל אין מה לעשות, עדיין אנחנו צריכים לחיות, צריכים לפתח פה פעילות, או משרדית או אחרת, לא חשוב כרגע, אז מזגנים צריכים, צריכים אפילו מערכות של גילוי וכיבוי אש בהרבה מקומות, מערכות אזעקה.

<ארנון חפץ: זאת אומרת זה לא בדיוק חוזר כמו שהיה ב-1914, אבל בהחלט, מבחינת הרעיון, כולל חומרי המליטה, כשתגיעו לפה אני מקווה בעוד שנתיים או שלוש, אחרי שיוחלט מה עושים, אתם תראו קירות עם בדיוק אותם חומרי מליטה שעובדים עליהם, אפילו את הצבע, צבע על בסיס סיד.

עמרם מצנע: אתה עושה את רוב החשמל מתחת לרצפה, כי הרצפה - - -

שמעון אוחיון: זה מעניין, כל האחוזות, כשיש במקומות משהו מקביל, אני לא זוכר שיש שם מזגנים.

שמעון אוחיון: אפילו במיאמי, באחוזה - - -

עמרם מצנע: אתה לא רואה את זה פשוט.

<ארנון חפץ: אני מציע שנעבור, נצא מאותו שער ונרד למטה.

<ארנון חפץ: זו בעיה של המנורות.

<ארנון חפץ: במבנה הבא, תדעו, אל תשימו מנורות כספית, למדנו, בעייתי, אבל זה סיפור אחר, לא ניכנס אליו כרגע.

<ארנון חפץ: יש פה חיזוק בדאבל טיים שלא היו קודם.

<ארנון חפץ: התקרה, שימו לב, יש בה מערכות של גילוי אש, יש פה תאורת חירום והכיסוי של התקרה זה קצת דומה ל-OSB, אבל אלה פלטות מודרניות לגמרי, כדי לתת תחושה של מה שהיה פעם, אבל זה לא משהו ישן.

<ארנון חפץ: יש פה כמובן מערכת מיזוג, כמו שאתם מרגישים, ושימו לב לקיר המערבי, קיר ששומר ממש קיר אורגינל, רק נעשו בו עבודות שימור קלות, אפילו לא צבע, כדי לראות מה המצב שהיה.

שמעון אוחיון: אף פעם לא יודעים אם זה טחב אמיתי או לא.

<ארנון חפץ: אמיתי, אמתי לגמרי.

<ארנון חפץ: החלונות, בכלל כל הפתחים פה, נעשו על ידי הנגרייה של המועצה לשימור אתרים.

<ארנון חפץ: הנגרייה של שימור אתרים היא נגרייה אולי עם אנשי השימור האחרונים שנשארו בתחום הזה.

<ארנון חפץ: אני לא אומר שאין בכלל, אבל התחום הזה הולך ונעלם, תחום השימור של נגרות.

<ארנון חפץ: יש עוד כמה תחומים בשימור שהם בעייתיים, אבל נגרות, אין כבר ללמוד את התחום הזה בארץ.

<ארנון חפץ: גם באירופה יש לא מספיק.

<ארנון חפץ: לנו יש קבוצת נגרים שהגיעה מברית המועצות בתחילת שנות ה-90, שהמנהל של הנגרייה למד שימור, לא תואר שני אבל למד שימור לתואר ממש, עם הבנה מאוד נרחבת בכל תחום העץ ובתחום השימור.

<ארנון חפץ: נכון שפה זה לא שימור, אבל זה שחזור.

<ארנון חפץ: זאת אומרת הפתחים האלה זה לא מכונה ולא CNC, כמובן מכונות ידניות, אבל זה לא מכונות ממוחשבות.

<ארנון חפץ: תסתכלו, מאוד יפה, מאוד מרשים בעיניי.

<ארנון חפץ: הנפחות, אפשר להגיד שכולה נעשתה על ידי נפח מעין שמר, שהוא האורים והתומים של הנפחות בארץ, הוא הוציא הרבה דורות אחריו שלמדו, חלקם אפילו עולים על רבם, אבל זה סיפור אחר, חופי.

<ארנון חפץ: זה, אגב, עוד מקצוע שאין לו לימודים מוסדרים אצלנו.

<ארנון חפץ: יש לו לימודים שנקרא להם חצי מוסדרים באירופה, אבל אצלנו אין דבר כזה.

<ארנון חפץ: אני לא מדבר על החינוך המקצועי בכלל, אבל לימודי שימור במקצועות האלה אין בכלל, אגב גם בטיח.

<ארנון חפץ: זה נושא שלם שאפשר לדבר עליו, אני לא יודע אם זה הזמן.

<ארנון חפץ: נגרות, נפחות, לא עשה הקבלן.

<ארנון חפץ: הקבלן הוא קבלן מנצרת, נוצרי, משפחת שחאדה.

<ארנון חפץ: אגב, עכשיו הם בונים איזה מין סוג של אורחן לכנסייה המקסיקנית לחופי מגדל.

<ארנון חפץ: מצאו שם גם בית כנסת מהמאה הראשונה ואז שמו איזה שהוא הקשר עם ישו, שהסתובב מאוד באזור ההוא, אבל זה סיפור אחר לגמרי.

<ארנון חפץ: זאת אומרת פה נעשה שילוב שאנחנו עושים אותו הרבה פעמים, קבלן כשאנחנו מוסיפים אנשי מקצוע שלא הוא מביא אותם.

<ארנון חפץ: במקרה הזה נגרות אנחנו ונפחות עין שמר, חופי.

<ארנון חפץ: הריצוף פה, אם תשימו לב, הריבוע הזה הוא ריצוף אורגינל, ויש מרצפות, גם מתוך אלה, אני לא אצביע כרגע, שהן גם אורגינל.

<ארנון חפץ: יש פה שוני, למי שלא כל כך בעניין ולא מספיק רגיש לזה, שהוא לפעמים מפריע בעין, אבל אנחנו משתדלים בכל מקום שאנחנו יכולים והוא לא יוצר בעיה בטיחותית להחזיר את מה שהיה.

<ארנון חפץ: אתם תראו פה צבעים שונים של הריצוף, זה בא מהמקום הזה.

<ארנון חפץ: לקח לנו הרבה זמן לשכנע את האוניברסיטה שזה בסדר.

<ארנון חפץ: אני לא יודע אם שכנענו, אבל כרגע זה המצב.

<ארנון חפץ: זהו.

<רן חדוותי: כשהתחלנו כאן את העבודה זה היה - - - כשאני עבדתי במועצה לשימור אתרים, אז נכנסנו לכאן, ראינו מה נעשה, מה צריך, איך מצילים את הבית, וסך הכול כשאנחנו יושבים היום בבית הזה, אנחנו רואים מה אפשר לעשות משימור.

<רן חדוותי: שימור יכול גם לתת המון יופי, גם בהמשך הדרך, לא צריך להגיד שזה היה וזה נגמר.

<רן חדוותי: באחד הלילות ירד 250 מילימטר גשם רצוף וכאן בכניסה, מה שאנחנו קוראים בית המרכבות, מעליו יש מגדל לאגירת מים.

<רן חדוותי: הקורות היו רקובות לגמרי.

<רן חדוותי: כל המגדל, עם כל היופי של הבית מקדימה, כל שער הכניסה, הכול התמוטט פנימה אל תוך הבית.

<רן חדוותי: זו הייתה באמת עבודת נמלים, הוצאנו אבן אבן אבן אבן וסידרנו את כל הציור.

<רן חדוותי: היות שהיה לנו תיעוד מלא של הציור ואיך הוא נראה ואיך החדר נראה וכל הדברים האלה, סידרנו את הכול, מה שהיה מקדימה.

<רן חדוותי: אחרי זה התחלנו להחזיר, עוד אבן ועוד אבן ועוד אבן, הכול לפי הציורים שהיו, והיום אי אפשר לראות שכל הקטע הקדמי של הבית הזה היה הרוס.

<רן חדוותי: זה רק מראה שצריך להגיע בזמן.

<רן חדוותי: יעקב התעקש לחזק את המבנה בצורה מאוד מאוד חזקה, הוא בא ודפק שתי קורות מפלדה לכל אורך הבית, זה לא צורם, זה יפה מאוד, לדעתי.

<רן חדוותי: הכוונה היא שתהיה פה תקרת ביניים ויהיה עוד חדר למעלה, מין עליית גג, להוסיף עוד מקום לימוד לתלמידים שילמדו כאן.

<רן חדוותי: אבל בסוף, בגלל בעיות כספיות וזה, הדבר הזה לא יצא וזה נשאר ככה, אבל בסך הכול זה יצא יפה מאוד.

<ארנון חפץ: במחסנים שהיו פה, לשמאלכם, או מאחורי הקיר הזה, עשינו את השירותים, וכדי שגם יהיה גובה ולא להרים את הגובה של הגג חפרנו עוד מטר לתוך האדמה כדי להשמיש אותם לשירותים.

<ארנון חפץ: בצד ימין את מבנה השומר.

<ארנון חפץ: על זה היה ויכוח גדול, לא נדבר על זה כרגע, בתוכו שתלנו ממ"ד, כדי לא לבנות ממ"ד חיצוני.

<ארנון חפץ: מבנה המשפחה – הצד הדרומי שלו, מה שאנחנו רואים מול העיניים, אתם שמים לב שהוא מטויח, יצא באיזה שהוא שלב, אנחנו לא יודעים עוד מתי, אבל כנראה בשנות ה-40, נכנסה אליהם רטיבות, זו אבן גיר, יש רטיבות מהגשם, עשו טיח.

<ארנון חפץ: אחת ההתלבטויות בשימור זה האם מחזירים לאבן כמו שהיה כשהבית נולד, או האם מחזירים את הטיח כמו שהוא עכשיו.

<דן מוקדי: שמי דן מוקדי, אני מהמייסדים של המקום.

<דן מוקדי: ברוכים הבאים לשמורה האווירית.

<דן מוקדי: ייסדנו כאן שמורה אווירית בסמוך לשמורה ימית ושמורה חופשית שנמצאים בחוף דור הבונים.

<דן מוקדי: יחד נביא מרחב שימור רב ממדי יחיד מהסוג שלו בעולם.

<דן מוקדי: אני לא חזק בוועדות, אבל הבנתי שזאת ועדת החינוך והתרבות והספורט?

<יהודית גידלי: בדיוק כך.

<דן מוקדי: אז חוץ מהעובדה שאנחנו מפעל תעופתי תיירותי, תחומי התוכן שלנו הם מאוד מאוד חינוכיים, ספורטיביים ואנחנו מאוד מאוד מקווים שגם תרבותיים.

<דן מוקדי: לפני שנתחיל את הטיול אני רוצה להכיר לכם חבר, ז'ול.

<ז'ול וברין: קוראים לי ז'ול וברין ואני רוצה עכשיו לקחת אתכם אל החורף של 1913, שם בעיר פריז, המגזין לה-מטין מציע חצי מיליון פרנק למי שמגיע ראשון מפריז לקהיר באווירון.

<ז'ול וברין: מי יעז להשתתף במסע חוצה גבולות שמתפרש על פני שלוש יבשות וכל זה עם מטוס עשוי מעץ ומבד, זאת משימה בלתי אפשרית, הא?

<ז'ול וברין: מה זה, זה טירוף, איזה מזל שלא חסרים מטורפים בעולם.

<ז'ול וברין: אז יש לנו כבר את הצוות הראשון שיוצא לדרך.

<ז'ול וברין: הטייס פייר דוקור והמלווה שלו אנרי רו, תחשבו על גשם, רוח, קור כלבים משוגעים, הם שותים רום כדי לחמם את הגוף, השמן מטפטף על המנוע הפרימיטיבי, ממלא את האוויר בריח של שרוף ואין מקום, ואין חלקי חילוף.

<ז'ול וברין: אבל איזה מזל שיש מלווה, הא?

<ז'ול וברין: ביחד הם יכולים לשרוק, הוא גם מצלם תמונות מאוד מאוד נדירות.

<ז'ול וברין: אתם חייבים להתקרב, לראות את התמונה הזאת.

<ז'ול וברין: התמונה הזו צולמה כאשר דוקור והוא נמצאים מעל מזרח אירופה, בגבול שבין רומניה לבולגריה.

<ז'ול וברין: אתם יכולים לראות את הדנובה, והם מלווים על ידי מטוס בלריו נדיר, רומני, וכאשר הם נמצאים כאן, חיים בן עטר, כאן בארץ ישראל, עורך עיתון החירות כותב בעיתון שלו 'הנה פייר דוקור עושה את דרכו, ובעוד ימים אחדים יופיע ציפור האדם באופקנו', זאת התרגשות גדולה.

<ז'ול וברין: האם אנחנו נזכה סוף סוף בנחיתה ראשונה כאן בארץ ישראל?

<ז'ול וברין: האם אנחנו נפגוש טייס אנושי, ציפור אדם?

<ז'ול וברין: איך בכלל אומרים טיסה בעברית, מי בכלל ראה אי פעם מכונה אווירית?

<ז'ול וברין: שימו לב איזה יופי, איזו תמונה נדירה.

<ז'ול וברין: שימו לב, אני לא יודע אם זה יהיה דוקור ורו שיגיעו כאן אלינו לארץ ישראל, הם אמנם זינקו ראשונים, אבל הם לא היו היחידים שהשתתפו במרוץ, יש עוד צוות והצוות הוא מרק בונייה וז'וזף ברנייה במטוס, שני מיסיונרים חביבים שחשוב להם לטוס מעל מקומות קדושים, לבקר בכנסיות, להכיר קצת אנשים, מה זה , הם לא ממהרים לשום מקום?

<ז'ול וברין: הם ממהרים.

<ז'ול וברין: ושימו לב עכשיו, כל הצוותים נוחתים בקונסטנטינופול טורקיה.

<ז'ול וברין: מה זה טורקיה?

<ז'ול וברין: זה ממש פה קרוב, מעבר לפינה, אבל כדי לעבור את הפינה הזאת הם קודם כל צריכים לעבור את רכס הרי הטאורוס, שנמצא בדרום טורקיה.

<ז'ול וברין: שרשרת הרים שמתנשאת לגובה של 4 קילומטרים, אף טייס עוד לא ניסה לחצות את המפלצת המושלגת הזאת.

<ז'ול וברין: בואו נראה איך הם מסתדרים שם?

<ז'ול וברין: רו ברכבת, מקיף את הרכס, דוקור עף נמוך, נכנס לתוך ענן, רוחות חזקות, הוא לא רואה כלום, הוא לא רואה ממטר, הוא לא רואה מסנטימטר, רוחות חזקות מתחילות לטלטל אותו, לסחרר אותו וטראח, הוא מתרסק על ההר, המנוע עף 50 מטר קדימה, כנף נשברת וכשהוא מתעורר הוא מוצא את עצמו לחבק עץ.

<ז'ול וברין: אולאלה, אבל עדיף לחבק עץ מאשר לחבק דוב, הא?

<ז'ול וברין: אבל מבחינתו זה לא סוף הסיפור, הוא מוצא איזה שהוא רועה צאן טורקי ודוקור אומר לו 'תעשה לי טובה, תשמור פה על המטוס בזמן שאני רץ להזעיק עזרה'.

<ז'ול וברין: רועה הצאן, מבחינתו, יש לו הזדמנות לשבת בתוך תא הטייס, להדליק לעצמו סיגריה ולהדליק את המטוס.

<ז'ול וברין: הלך הסיפור מבחינתו של דוקור, הוא כבר לא ינחת בישראל, כבר לא יגיע למצרים.

<ז'ול וברין: בונייה וברנייה, הם עושים היסטוריה כאשר באמונה וברוח, ב-31 בדצמבר 1913 הם נוחתים בירושלים, עם המנוע והפרופלור האותנטיים, הוא כאן מאחורי התמונה הנדירה הזאת, של מרק בונייה אחרי הנחיתה בירושלים.

<ז'ול וברין: שימו לב איך הוא מבסוט, הא? בשביל מרק בונייה וז'וזף ברנייה, שני המיסיונרים, נחיתה בארץ ישראל - - -

<יהודית גידלי: אבל איפה השני?

<ז'ול וברין: השני עכשיו עסוק בלתדלק.

<ז'ול וברין: הוא מניח תפילין, או מחזיר בתשובה.

<ז'ול וברין: .. בשביל שניהם נחיתה בירושלים זה טריאומף גדול.

<ז'ול וברין: מה זה טריאומף?

<ז'ול וברין: טריאומף זה ניצחון.

<ז'ול וברין: אז עוד באותו יום הוא שולח מברק לחבר שלו האפיפיור, שיושב בוותיקן, וכותב לו הטייס הצרפתי הראשון שהגיע לירושלים, כצליין, 'כורע אני, הוד קדושתך, ומבקש את ברכתך'.

<ז'ול וברין: מרק בונייה, שזו נחיתה ראשונה - - - אני יודע שזה מלהיב אותך, אני רואה שזה מלהיב אותךְ.

<ז'ול וברין: נחיתה ראשונה בירושלים, אני חושב שמגיע להם קצת מחיאות כפיים.

<ז'ול וברין: תנו להם קצת מחיאות כפיים.

<קריאה: איפה הם נחתו בירושלים?

<יהודית גידלי: בעטרות.

<יהודית גידלי: ..

<ז'ול וברין: הם נחתו איפה שהוא ליד עמק המצלבה, לפי דעתי, אני לא בטוח.

<ז'ול וברין: השאלה הנשאלת היא האם מרק בונייה וז'וזף ברנייה היו באמת הראשונה שהתעופפו ונחתו כאן אצלנו בארץ ישראל?

<ז'ול וברין: התשובה היא, ממש ממש לא.

<ז'ול וברין: אני הולך עכשיו להכיר לכם את הצוות השלישי שיוצא לדרך ולהראות לכם טייס ולהכיר לכם מוצג מוזיאוני נדיר.

עמרם מצנע: הוא גם המריא משם, או שזה נגמר?

<ז'ול וברין: ודאי.

<קריאה: איך המנוע נשאר בירושלים?

<ז'ול וברין: זה אותנטי, זה כמעט המנוע, זה לא זה.

<ז'ול וברין: שימו לב, הצוות השלישי והאחרון שיוצא לדרך הם טייס הפעלולים הנועז, ז'ול ודרין והאגו שלי.

<ז'ול וברין: אולאלה, זה כמו השם שלי, אולי זה בעצם אני, הא?

<ז'ול וברין: בספרים של ההיסטוריה קוראים לי ז'ול ודרין, אבל החברים שלי, הקולגות שלי, קוראים לי הבריון המעופף.

<ז'ול וברין: אני חצוף, אני נועז, אני לא עושה חשבון לאף אחד, תחשבו, עיניים חודרות, שפם צפוף, לסתות בולטות, בחורות מעריצות אותי, הן קוראים לי הקרואסון הצרפתי, אבל זה לא כל כך קשור עכשיו, אוקיי?

<ז'ול וברין: הם אומרים לי לא לטוס מעל גבול גרמניה הרגיש, אני אומר 'אין שום בעיה', מצפצף על כולם וחוצה את כל גרמניה בשש וחצי שעות.

<ז'ול וברין: ככה בעצם חציתי את אירופה בזמן שיא, בזמן ששאר הצוותים ישבו להם בארמון וזללו לוקום בכיף, אני כבר עברתי אותם ואני, ז'ול ודרין, הקדמתי את שני התמהונים בארבעה ימים.

<ז'ול וברין: ב-27 בדצמבר, 1913, אני, ז'ול ודרין, מבצע נחיתה ראשונה בחוף יפו.

<ז'ול וברין: אה, כבר למחרת אני מבצע נחיתה במקווה ישראל.

<ז'ול וברין: מי לא חיכה לי שם?

<ז'ול וברין: הקונסול הצרפתי, המושל המחוזי, אלפי סקרנים מכובדים ומעריצים, כולם מוחאים כפיים ומריעים רק לי.

<ז'ול וברין: אחרי הנחיתה ניגשת אליי הבת היפהפייה של הקונסול הצרפתי עם סלסילה ובפנים יש באגט חם ובקבוק בוז'ולה להרטיב את הגרון, גבינה ריחנית, אני חושב לעצמי, זו דילמה גדולה בשביל בחור כמוני, הכסף, או הבחורה או התהילה או הבחורה?

<ז'ול וברין: אה, אני אומר לה 'סליחה ציפור קטנה שלי' (בצרפתית), אז נתתי לה נשיקה קטנה על הלחי ואמרתי לה 'לכי, כי אני ממריא עכשיו' ועכשיו אני באוויר ומטוס בלריו 11-2, כמו זה שאתם יכולים לראות, בנינו את הפרונט שלו כאן בסדנה לשימור מטוסים, בגלריה לתעופה בחוף הבונים, ולמצרים אני, ז'ול ודרין, אגיע ראשון, אני אהיה זה שאזכה בחצי מיליון.

<ז'ול וברין: אז תזכרו את השם הזה, הא?

<ז'ול וברין: ז'ול ודרין.

<ז'ול וברין: אני, דרך אגב, זוכר את הכפיים שמחאתם, החבר'ה בירושלים, אני חושב שלז'ול מגיע.

<דן מוקדי: תודה.

<ז'ול וברין: מרסי.

<דן מוקדי: תודה רבה, ציפור אדם כבר 30 שנה, רוב ימי חייו, כמעל 10,000 טיסות חופשיות.

<דן מוקדי: אנחנו מאוד מאוד מדגישים את אנשי הצוות שלנו.

<דן מוקדי: נמצאים איתנו גם עמית וזיו ויונתן, ויחד אנחנו מגדלים כאן את המורשת ואת העתיד של השמורה האווירית.

<דן מוקדי: נמשיך הלאה.

<דן מוקדי: אנחנו ממשיכים לגלות דברים והתמונה הזאת שמודבקת שם על הזכוכית, בחלק הדרומי של אולם האווירונים, היא של החבר'ה שנחתו בירושלים.

<דן מוקדי: בדרך לארץ ישראל, מעל הרי הטאורוס, איפה שהקודם שלהם התרסק, הם כבר מספיק גבוהים, רואים את ההרים המושלגים, את הקונסטרוקציה של העץ, ואת הבד שמצפה את האווירון.

<דן מוקדי: והנה עוד דוגמה לאווירונים שבנויים מעץ ומבד.

<דן מוקדי: המטוס הכחול זה מטוס הטיילורקראפט שהאצ"ל סיים עליו את קורס הטיס הראשון בארץ ישראל בשנת 39'.

<דן מוקדי: מטוס הפייפר הירוק זה מטוס שחיל האוויר הסורי הטיס דגם כמוהו ומטוס הפליט הלבן, זה המטוס שריצ'רד באך, כשהיה טס עליו, כתב את הספר 'תעתועים', על שמו קראנו לאולם שתיכף ניכנס אליו.

<דן מוקדי: המטוס הלבן הזה הוא המטוס הכי עתיק שהיה במדינה מאז קום המדינה ומ-1929, אני זכיתי לטוס עליו לפני שבועיים.

<דן מוקדי: כן, זה מטוס שהוא בכושר טיסה וערך מאוד מרכזי כאן זה העברת הידע בין הדורות, מהדור הוותיק לדור הצעיר.

<דן מוקדי: ואנחנו יכולים לראות את הדור הוותיק והצעיר מתארגנים תיכף להניע את המטוס הצהוב.

<דן מוקדי: חלקכם לא רואים אותו, הטייגרמוט, המטוס העברי הראשון.

<דן מוקדי: הוא הגיע לראשונה ליישוב היהודי בשנת 36', בפעם הראשונה בארץ ישראל, ואנחנו לקראת שיפוץ שלו מחדש בגלל שכבר הטסנו אותו טיסות מבחן ולא היינו כל כך מרוצים.

<דן מוקדי: עוד מעט נעשה את התנעת החימום לקראת החזרה שלו שוב לטיסה.

<יהודית גידלי: מה לפנינו?

<דן מוקדי: לפנינו מטוס צבאי בשם עגור דורניר, שהסוד שלו היה זה שארץ הייצור שלו היא גרמניה ומטוסי הדורניר הם המטוסים שהגרמנים הורשו לייצר אחרי המלחמה השנייה, המטוסים הראשונים שהם הורשו לייצר.

<דן מוקדי: בחיל האוויר הישראלי קיבלו אותם ושמרו קצת בסוד את הקשר הזה, כמו שכשהאצ"ל סיים את קורס הטיס, ועוד מעט אנחנו נראה סרט ממסדר סיום קורס הטיס, אנחנו נבין שמי שחילק להם את הכנפיים זה הנציב הבריטי העליון, שלא היה לו שום מושג למי הוא מחלק כנפיים.

<דן מוקדי: מטוסי העגור אלה מטוסי סיור שכמו שאתם רואים ממול, אנחנו הצלנו את הצי, בבחינת צער בעלי מטוסים, והראשון שבהם, ה-0-20, זה שקרוב אלינו, הוא ממש קרוב כבר לחזרה למצב טיסה.

<קריאה: במוזיאון חיל האוויר אין אותם?

<דן מוקדי: אף מטוס שיש כאן לא קיים במוזיאון חיל האוויר.

<דן מוקדי: יש עגור אחד, אבל הוא - - - אולם תעתועים מתייחס לתקופה שבין מלחמות העולם.

<דן מוקדי: אנחנו, באמצעות המטבח, שם דילגנו על המלחמה הגדולה, מלחמת העולם הראשונה, אנחנו עוד מבררים - - - בגלל שבכלל פה בארץ הקשר בין מלחמות ושלום הוא קשר מאוד טעון וקיים, אז גם בתעופה, התעופה מאוד הזינה וניזונה מהמלחמות ולכן אנחנו עוד מבררים בדיוק את האיזון שאנחנו רוצים לתת לעניין הזה.

<דן מוקדי: אבל בואו נראה פה, מטוס עם סיפור מדהים, נער צעיר, בסוף שנות העשרה הוא מאוד מאוד כישרוני, אבל לא מוכשר, אין לו שום מקצוע, אוהב מאוד תעופה, טס ובונה דברים בעצמו.

<דן מוקדי: מתכנן ומתחיל לבנות את אב הטיפוס הזה שאנחנו רק השלמנו לו את הצורה.

<דן מוקדי: זה קורה בסוף שנות ה-20, שמו אד היינמן.

<דן מוקדי: הוא מקבל טלפון מחברת דאגלס, 'בוא, התקבלת להיות שוליה ולעבוד אצלנו בצוות התכנון', ונוטש את המשך הפיתוח של הכלי הספורטיבי הזה שהוא בונה לעצמו, קצת אחרי סוף המלחמה הראשונה, בתקופה של המון אופטימיות ומחשבה שאולי לא תהיה עוד פעם מלחמה וכו'.

<דן מוקדי: לימים אד היינמן הופך להיות גדול מתכנני מטוסי הקרב בהיסטוריה, הוא מתכנן את מטוס הסקייהוק מתחילתו ועד סופו ובערוב ימיו הוא עומד בראש צוות התכנון של האף-16, גם שני מטוסים שאני זכיתי לטוס עליהם.

<דן מוקדי: חיל האוויר עד היום מטיס את המטוסים האלה, כמטוסים מאוד מאוד מרכזיים.

<דן מוקדי: הסקייהוק תיכף הולך לסיים את הקדנציה שלו.

<דן מוקדי: זה בעצם הסקייהוק הקדום, שאד היינמן עצמו תכנן והתחיל לבנות ואנחנו מאוד מאוד מתברכים בעובדה שאנחנו יכולים להציג אותו כאן אצלנו באולם תעתועים, בשמורה האווירית.

<דן מוקדי: לגבי כל מיני שאלות שעולות, אז אנחנו חברה פרטית, ואני הקמתי אותה ביולי 99' ומשנת 2000 אנחנו מצניחים כאן הצנחות חופשיות, במועדון הצניחה, שחלק ממנו זה אסם, אותו אסם שבתקופה שבין מלחמות העולם החבר'ה עם הדו כנפיים היו נכנסים בצד אחד של ההאנגר ומקווים שהצד השני פתוח.

<דן מוקדי: אז אצלנו, מי שמסתער על האסם זה הצנחנים שנוחתים על הדשא שמהצד השני ובזהירות הולכים ומקפלים את המצנח בתוכו.

<דן מוקדי: גם רואים את מטוס ההצנחות שלנו שם, שנמצא כרגע בטיפול בין עבודות.

<דן מוקדי: החברה היא חברה פרטית, כל המיזם הזה הוא מיזם על טהרת הכלכלה.

<דן מוקדי: לא קיבלנו כל מענק שהוא עד היום ואנחנו מאוד גאים גם בעובדה הזאת, גם בצוות שלנו, גם בעיסוקים שלנו וגם בכלל פה.

עמרם מצנע: מה המבנה העסקי של החברה?

<דן מוקדי: אתה שואל על מה היא מבוססת?

עמרם מצנע: על מה היא תרוויח?

<דן מוקדי: עד היום היא הרוויחה על ההצנחות החופשיות ובאמצעי הזה ובאמצעי מימון חיצוניים היא מימנה את הפרויקט הזה, ויש סיפורים גדולים על מה חווינו שם.

<דן מוקדי: מה נחווה פה?

<דן מוקדי: אני עוד לא יודע להגיד, אבל אנחנו מדברים על קיום של כנסים, אירועים וביקורים.

<דן מוקדי: עם הרבה הרבה מעגלים שקשורים גם לבריחה של מוחות לחו"ל והחזרה של מוחות הביתה והמון ערכים שהתעופה היא בעצם רק פלטפורמה כדי לייצג אותם.

<דן מוקדי: אנחנו מאוד מתרגשים באמת מהעשייה שלנו וגם ביקורים שמגיעים אלינו נדבקים - - -

עמרם מצנע: זו השקעה ענקית.

<דן מוקדי: נכון.

<דן מוקדי: נכון.

<דן מוקדי: עשינו את זה ככה.

עמרם מצנע: איך באגף הישראלי?

עמרם מצנע: הצלחתם?

<דן מוקדי: עובדה, יש לנו טופס 4 מלפני שבוע, שזה עוד נס.

שמעון אוחיון: זה בזכות בית הספר לצניחה.

<דן מוקדי: כן, זה החידוש ואנחנו עוד עם הפנים קדימה, יש לנו הרבה מאוד תכניות פיתוח, בעוד ששדות תעופה בישראל הולכים ונסגרים.

<דן מוקדי: יש לנו עבודה על שדות התעופה במלחמת העולם הראשונה, שהמנחת בירושלים הוא המנחת היחיד שנשאר כדי להמשיך לשמש במלחמה הראשונה, המשך בתקופת המנדט הבריטי, שאז היו בערך 40 שדות תעופה ומנחתים, ועד המצב היום שהוא כבר הרבה יותר מצומצם.

<דן מוקדי: אנחנו מדברים על לסגור את שדה דב, לסגור את הרצליה, מדברים קצת על חיפה.

<דן מוקדי: אנחנו משמרים ומפתחים.

<דן מוקדי: המסלול שלנו יכול לקבל הארכה מאוד גדולה, מסלול ההמראה נמצא כאן לפניכם, פס האספלט הצנוע שאתם רואים.

<דן מוקדי: יש פה תכניות סטטוטוריות, יש פה תכניות פיתוח, צריך לאגם כל מיני תקציבים, אנחנו היינו מתקן לכיבוי שריפות על הכרמל, פחות או יותר עד השריפה הגדולה ואז כשנרכשו המטוסים שצריכים מסלול יותר ארוך אז זה קצת הוציא את התשתית הזאת מהרשימה, אבל מאוד מאוד רוצים להחזיר אותה, בין השאר זה עוד איזה שהיא מוטיבציה להשקיע כאן כספים מצד המדינה.

<דן מוקדי: מעבר להיבטים החינוכיים, באמת המעגלים האינסופיים שמתקשרים כאן לכל הפעילות, גם מדע וטכנולוגיה, גם מחקר וגם רגש, אנחנו עושים שיתוף פעולה עם אוניברסיטת תל אביב בנושאים של התמודדות עם פחד, שזה משהו שמלווה כל בן אדם.

<דן מוקדי: נמשיך הלאה.

<דן מוקדי: הצגנו כאן תערוכה שמדברת על איך נולד טייס עברי.

<דן מוקדי: אני הייתי טייס בחיל האוויר, הייתי טייס קרב ולפני זה עוד בשנות ה-30 התינוק הזה נחשף בקיבוץ אפיקים, איפה שההגנה וחברת אווירון עשו פעילות, שם הוא נחשף פעם ראשונה לאווירון, הוא והגן שלו.

<דן מוקדי: לאט לאט הילד, הנער גדל ומתפתח בכיוון של להיות טייס עברי, מטיס טיסנים, בונה.

<דן מוקדי: הגלשון הלא מקורי, גדלו בתעופה בחדרה, וזה הגלשון המקורי.

<דן מוקדי: זה הגוף שלו, כמו אף 16, אין מכשירים, אין כלום, פה הוא מקבל תדריך לפני סבב ראשון והנה הנער באוויר.

<דן מוקדי: אתם רואים?

<דן מוקדי: בגבעת המורה, במוסד שנקרא כפר ילדים, על שמו קראנו גם לאולם הזה, כפר ילדים.

<דן מוקדי: הנער הזה הולך לפעול.

<דן מוקדי: הוא המריא מגומי בנג'י, עם רוגטקה, מתחו את הרוגטקה, שחררו אותו והוא המריא והדרך להחזיר את הגלשון למעלה במעלה הגבעה זה באמצעות חמור או פרדה.

<דן מוקדי: שני הכוכבים שלנו של האירוע הזה זה מנחם בר, שהיה חניך ומדריך בכפר ילדים ומפקד טייסת הסילון הראשונה בחיל האוויר ודני שפירא, שבכלל הוא איש צוות ומחזיק כוננות מחיפה, 30 דקות.

<דן מוקדי: דני, שלום, אתה יכול לבוא.

<דן מוקדי: זה לא קרה עד היום, אבל בהתראות של שבוע הוא בהחלט מגיע ובהחלט נותן כאן סיפורים מלהיבים ומרגשים.

<דן מוקדי: פה הוא פוגש את אשתו בכפר ילדים, כאן הוא כבר מדריך.

<דן מוקדי: זה בנימין כהנא עם סיפור מדהים, הוא גם היה בוגר קורס הטיס של האצ"ל, הוא גם קיבל צל"ש ב-56' על זה שעם מטוס פייפר הוא משך מיגים כדי שלא יתקפו את כוחות הקרקע והפילו אותו והוא נהרג.

<דן מוקדי: דני שפירא שם, טס על הספיטפייר ופה יש סיפור מאוד מיוחד.

<דן מוקדי: בצרפת הנציג שלנו נסע לארבעה חודשים ונשאר חמש שנים, על מירז' 001 אב טיפוס עם מנוע רקטי אב טיפוס ועם חליפת גובה רב, חליפת אסטרונאוט, הישראלי הראשון שבעצם מגיע ל-70,000 רגל.

<דן מוקדי: הקוריוז הוא שגם הוא בן אדם והוא שוכח ונשאר עם הנעליים החצאיות, כנראה נדבק מהמדינה הצרפתית ומאחורי התמונה אפילו כתוב 'לגזור כאן'.

<דן מוקדי: אני אומר לו 'דני, או שתולים או שמראים את הכול', אז ברוח טובה קיבלנו את זה והוא המריא, נחת ולא קרה כלום, כמו בעוד אחת מהטיסות שהוא טס בחייו.

<דן מוקדי: פה אנחנו מנסים לחבר את הציבור אל כלי העבודה, שמנחם בר, שבנה עד גיל 82 לסיפור של הולדת הטייס העברי.

<דן מוקדי: ניכנס לכיתה, נראה סרטון קצר שימחיש קצת בצבע מה אנחנו עושים כאן.

<עומרי שלמון: תלמידים, אם שם היא דיברה על 90%, פה יש לזהבית 60%-65% ועל אף זאת זה לא משפיע על האחוז של כמעט 30%, כי היתר הם - - - -

עמרם מצנע: זה מאותם אלה שאתם מנהלים באופן ישיר.

<עומרי שלמון: מתוך ה-130 שבספרון שנתנו לכם יש 8 שאנחנו מנהלים באופן ישיר, זה חצר כנרת.

עמרם מצנע: לזה קיבלתם מנדט מהמדינה?

<עומרי שלמון: זה או מהדיור הממשלתי, או מהמינהל, או כמו בחצר כנרת, שזו העמותה לשחזור החצר ביקשה מאיתנו לנהל.

<עומרי שלמון: אז יש לנו בכנרת ויש כפר יהושע, תחנת הרכבת הישנה.

<עומרי שלמון: יש לנו אתר במשטרת נהלל, פעילות קטנה, ויש גם במשרדים של רשות העתיקות ומתנ"א, משטרת התנועה הארצית, נמצאת שם.

<עומרי שלמון: יש פה עתלית, יש מרכז המבקרים במקווה ישראל, שזה בתוך בית ספר.

<עומרי שלמון: שני אתרים ברחובות, מכון איילון והמפעל התת קרקעי, גם אחד משני האתרים הגדולים שלנו.

<עומרי שלמון: פרדס מינקוב, פרדס ראשונים, גם ברחובות.

<עומרי שלמון: ובסיבוב מוצא יש לנו את בית ילין, הזכירו את ילין בהקשר של בית לנגה, אחת מבני משפחת ילין, שהוא האתר השמיני, והתשיעי עכשיו בהקמה, זה מצודת כוח, מרכז המבקרים במצודת כוח.

עמרם מצנע: היינו שם אתמול.

<עומרי שלמון: מעבר לקבר האחים, בתוך הבסיס.

<עומרי שלמון: שוב, אף אחד לא רצה לקחת את זה, אז אנחנו גם מקימים וגם ננהל בהתחלה.

<עומרי שלמון: אבל, כמו שפתחתי בבוקר, למעשה מה שרצינו להציג לכם זה את הפעילות החינוכית ואלעד הגיע בין הילדים.

<עומרי שלמון: אלעד אצלנו מנהל מחלקת החינוך.

<עומרי שלמון: אחת מהמהפכות שהמועצה עושה בשנים האחרונות, היא הורידה את הגדרות באופן יותר משמעותי ולמעשה אנחנו כתובת לכל אתרי המורשת בארץ, וזה בעיקר בנתינה.

<עומרי שלמון: מבחינת האתרים לא נדרש מהם שום דבר, למעט להשתתף בפעילות, אבל לא מיסוי ולא כל תשלום.

<עומרי שלמון: זו מערכת חינוכית גדולה מאוד.

<עומרי שלמון: היום אנחנו מדברים על קצת למעלה מ-3 מיליון מבקרים בשנה באתרי המורשת, שזה עדיין מעט, כי קחו למשל את עתלית או עין שמר, עתלית היום יכולה לקבל 100,000 מבקרים נוספים בלי לשנות שום דבר בתשתיות שלה, בשירותים, בחניות, במדריכים.

<עומרי שלמון: האתרים ערוכים לקבל מספרים הרבה יותר גדולים של מבקרים וזה חלק מהדבר שאנחנו היום עושים במחלקה הזאת.

<עומרי שלמון: המחלקה הזאת עוסקת בהכנות, בהדרכות, בהכשרות, ביזמויות חינוכיות, בתכניות חינוכיות, בקשר יומיומי עם כל האתרים בארץ.

<עומרי שלמון: זו פריסה עצומה.

<עומרי שלמון: דוגמית קטנה, הממשלה הקודמת, בימים האחרונים לכהונתה הצלחנו להעביר החלטה על 50 בנות שירות לאומי, הקצאה, וייהנו מזה כל האתרים במובן שיהיו מרכזי הדרכה שמשם המדריכות תגענה לאתרים וזה ללא עלות.

<עומרי שלמון: זאת אומרת אנחנו מטפלים גם במגורים, בהסעות, בתיאומים, בהכשרה, זה הכול עלינו עם השותפים ולאתר שנאבק על היעדר תקציבים, איך הוא לפחות מסיים מאוזן, גם עם איזה מינוס קטן ולא בהפסד, זו תוספת מאוד מאוד משמעותית.

עמרם מצנע: כל הפער הוא תשתית עצמאית.

<עומרי שלמון: כן, זה עמותות.

<עומרי שלמון: תראה, דיברנו על משרד הביטחון, זה 12 מוזיאונים, איתם אין לי בעיה אבל הם צמודים איתנו בסימביוזה מוחלטת כי הם חלק מעניין, הם חלק ממהלך היום והם רוצים להצטרף וחשוב להם להצטרף.

<עומרי שלמון: דיברנו על המוזיאונים המוכרים, שזה פחות מ-20 מההיבטים שלנו, וסך הכול זה יוצר תשתית שעלינו היא משיתה המון דאגות, כי אין לדברים מקורות, אבל מגרדים, גם דרך תכנית מורשת, גם גורמים אחרים, קרנות כאלה ואחרות והפעילות היא עצומה.

<עומרי שלמון: כשנפרדנו מדן מוקדי אמרתי לו 'תשקלו אם אתם כבר פתוחים לקהל ותיכנסו לכל המערכת הזאת'.

<עומרי שלמון: אנחנו מקווים שהפתיחה הזאת תקרב אוכלוסיות הולכות וגדלות להגיע לאתרים ולהגיע מכאן גם לנושא השימור.

<עומרי שלמון: אז אלעד.

<אלעד בצלאלי: למעשה אני אנסה להראות לכם את הקשר שיש לנו היום עם האתרים, מתוך זה גם את הידע שיש לנו על הצרכים, הדברים הטובים והדברים - - -       אני אתחיל בעקרונות, מה המנוע של המועצה להיכנס לתוך הדבר הזה שנקרא אתרי המורשת, שכמובן מתעסקים בנושא השימור.

<אלעד בצלאלי: שנים המועצה התעסקה בנושא השימור וזה המנדט שלה.

<אלעד בצלאלי: בתוך זה חלק ממעשה השימור, חלק קטן מאוד, זה אותם עשרות אלפי אתרים שהם אתרים שמיועדים לשימור בארץ, הופך להיות באתרי מבקרים, מרכזי הנצחה, אתרי מורשת, מוזיאונים.

<אלעד בצלאלי: אנחנו נתנו לכל המערך הזה, עם השמות השונים, שיש להם גם משמעויות, אתרי מורשת לאומיים, את השם 'אתרי מורשת' כדי להכליל.

<אלעד בצלאלי: הדבר הראשון בכל העניין הזה זה קודם כל הנושא הערכי.

<אלעד בצלאלי: ברור שבית, יש לו סיפור, יש לו דמויות מאחוריו, זה נכון גם בתחום האדריכלי, אבל גם בתחום של הדברים שקרו והתרחשו בתוך הבית, אנשים שפסעו בתוך הבית, ההיסטוריה שהתרחשה בתוך הבית.

<אלעד בצלאלי: זה יכול להיות החל מהיסטוריה מקומית, אפילו משפחתית, שהמשפחה רוצה להעביר לחברה, זו יכולה להיות, שוב, חברה קטנה, זה יכול להיות כל החברה וזה יכול להיות גם סיפור לאומי וכמובן אז ההקשרים הם הרבה יותר מיידיים.

<אלעד בצלאלי: קודם כל זה המניע הראשון לבוא ולהיכנס צעד אחד אחרי מעשה השימור ולראות אכן שהמטרה שלשמה שומר הבית והושקעו בו משאבים כל כך גדולים אכן מתקיימת והמבנים האלה, שהפכו להיות מרכזי מבקרים או אתרי מורשת, ממלאים את הייעוד שלהם.

<אלעד בצלאלי: זה העיקרון הראשון בתוך העשייה.

<אלעד בצלאלי: מתוך למידה יומיומית של מה שקורה עם אותם אתרים, אז באמת אחד הדברים המרכזיים זה שבסופו של דבר אתר מורשת הוא יחידה עצמאית.

<אלעד בצלאלי: המנהל הוא בודד, הוא עובד לבד עם היכולות שלו וכולם אנשים מדהימים, אנשי ארץ ישראל הכי יפה שיש, מכירים את ההיסטוריה שלנו, מחוברים לערכים הישראליים, אבל את המציאות היומיומית, איתה הם צריכים להתמודד לבד, הם צריכים לחשוב האם הם אטרקציה או האם הם מוסד חינוכי, האם הם מזמינים מדריכים ועושים להם ימי הכשרה גם כשאין להם איך, והאם הם קונים עוד קפה למטבח ואיך הם מנקים מחר את האתר.

<אלעד בצלאלי: זה העיסוק של כל מנהל, בכל המשמעויות שלו.

<אלעד בצלאלי: וכשאני אומר כל מנהל, זה דבר מאוד רחב, יש לנו אתרים שהם אתרים של 150,000, שזה בערך הגג העליון של כמות המבקרים שמגיעה לאתרים שאנחנו עובדים איתם, ועד לאתרים שהם אתרים של 3,000 מבקרים בשנה.

<אלעד בצלאלי: ככה שתדעו את הטווחים.

<אלעד בצלאלי: בתוך הדבר הזה המועצה למעשה רואה את עצמה כבית.

<אלעד בצלאלי: המועצה כמובן היא עמותה ללא מטרות רווח, היא לא רואה שום בנפיט מתוך העניין הזה, חוץ מזה שהיא רואה את מעשי השימור ואת הערכים שמכילים את אותם מבנים, קמים לתחייה דרך הסיפורים, דרך האנשים, ואולי הדבר הכי חשוב מבחינתנו זה דרך הילדים, דרך החבר'ה הצעירים.

<אלעד בצלאלי: המוטיבציה של האתרים להיות בתוך המערך הזה.

<אלעד בצלאלי: כאילו למה שהמועצה לשימור אתרים תבוא, אין לנו שום כוח סטטוטורי אל מול האתרים, וכולם ישתפו איתנו פעולה וירצו להיות בתוך העניין הזה?

<אלעד בצלאלי: אז קודם כל בגלל השיח.

<אלעד בצלאלי: אמרתי, מנהל האתר בודד, יצרנו פה מערך שלם של דיאלוג בין המועצה לבין האתרים, דיאלוג יומיומי, אני עוד מעט אפרט יותר.

<אלעד בצלאלי: שיפור המצב.

<אלעד בצלאלי: כל אתר, גם אם הוא גדול מאוד, תמיד יש לו את הסוגיות שמטרידות אותו.

<אלעד בצלאלי: דרך אגב, לאו דווקא סוגיות משאביות, גם יכולה להיות עצה בנושא איך אני אצא עם תערוכה חדשה בנושא בריאות, אולי מישהו כבר עשה תערוכה כזאת, אולי אני יכול לקחת ממנו דברים?

<אלעד בצלאלי: אולי אני יכול לשתף איתו פעולה?

<אלעד בצלאלי: זאת אומרת שיפור המצב הוא חלק מהרצון להגיע למקום שאני לבד לא מצליח להגיע אליו.

<אלעד בצלאלי: פה, כמובן, באיחוד הכוחות, למועצה יש כוח מאוד גדול.

<אלעד בצלאלי: והדבר האחרון זה כמובן הנושא המשאבי, שהוא תמיד קשה.

<אלעד בצלאלי: אמרנו, יש אתרים גדולים ואתרים קטנים, לא בטוח על מי העול יותר קשה במהלך השנה.

<אלעד בצלאלי: ליבת הפעילות שלנו מתרכזת בדברים האלה.

<אלעד בצלאלי: קודם כל ריכוז מאמץ.

<אלעד בצלאלי: יש לנו את היכולת לברר מה סך כל הצרכים של אתרי המורשת, לקחת את הנקודות המרכזיות ולהשקיע בהן, גם זמן, הרבה זמן של עבודת מטה של המועצה לשימור אתרים, קודם כל עומרי, ואנחנו, מחלקת חינוך, וכלל המועצה, וגם כוחות חיצוניים שאנחנו מצליחים לרתום לתוך המערך הזה.

<אלעד בצלאלי: יצירת שיתופי פעולה, אמרתי קודם, גם בין האתרים אבל לא רק, גם עם מועצות אזוריות, גם עם עמותות תיירות, גם עם מערכת החינוך, כל מה שאפשר.

<אלעד בצלאלי: אנחנו חסידים של הדבר הזה.

<אלעד בצלאלי: וקשר אישי, שאני כותב את זה בליבה, כי זה באמת העניין.

<אלעד בצלאלי: האתרים הפכו להיות בארבע השנים האחרונות חברים, המנהלים, המדריכים, רכזי ההדרכה, מכירים אחד את השני, עובדים אחד עם השני, נפגשים הרבה, מחליפים דעות הרבה.

<אלעד בצלאלי: זה אולי הלוז של עבודה משותפת.

<אלעד בצלאלי: מאופן עבודה כזה אפשר להשיג הכי הרבה תועלות, אנחנו מאמינים בזה ורואים את זה כל הזמן.

<אלעד בצלאלי: הפעילות היום, מה אנחנו עושים.

<אלעד בצלאלי: קודם כל הבסיס שלנו זה פעולות הפורומים.

<אלעד בצלאלי: יש לנו שמונה פורומים אזוריים, כנרת, אצבע הגליל, עמק יזרעאל, אחרי זה מישור החוף הצפוני, אחרי זה מרכז, אזור שעוטף את תל אביב מהצדדים, תל אביב, אחרי זה מושבות יהודה, שזה בעצם חילקנו את אזור מרכז לצפון ודרום ופורום דרום וירושלים.

<אלעד בצלאלי: אלה הפורומים שלנו.

<אלעד בצלאלי: לכל פורום כזה יש מנהל פורום.

<אלעד בצלאלי: מנהל פורום הוא אחד ממנהלי האתרים באזור ובעצם הפורומים היום מעצבים גם את סדר היום בנושא אתרי המורשת של המועצה לשימור אתרים.

<אלעד בצלאלי: הדברים עולים מהפורומים לסדר היום, ולפעמים גם הפוך, מגיעים ממטה המועצה אל הפורומים האלה, לדיונים עמוקים.

<אלעד בצלאלי: לדוגמה עסקנו בשנה שעברה בצורה מאוד משמעותית בנושא רכז ההדרכה, איזה כישורים צריכים להיות לו, מה הוא צריך לתת, סוגיה שהיא מאוד מאוד חשובה לאתרים ובעצם יש פה אפשרות לבמה רחבה של דיון מעמיק בנושא.

<אלעד בצלאלי: הרמה השנייה, אחרי המסד, שזה הפורומים שלנו, זה קורסים, השתלמויות, ימי עיון, לכל שדרת כוח העבודה בתוך האתרים.

<אלעד בצלאלי: יצירת תוכן חינוכי – המועצה יוצרת היום תכנים ומעבירה אותם לאתרים, תכנים שיכולים להופיע במגוון אתרים, לדוגמה תכנית לימודים בנושא מעמד האישה שיצרנו והוא בעצם מתעסק בנשים שעשו היסטוריה.

<אלעד בצלאלי: אז בעצם את הסיפור הזה, את התהליך הזה של ללמוד על מעמדה של האישה בחברה ובציונות, אפשר ללמוד בעשרות אתרים בארץ, לא צריך לעשות את זה רק באתר אחד, אתה יכול לעשות את זה באתר שהכי קרוב לבית הספר שלך, אז זאת יחידה שנכתבת פעם אחת ובעצם כל אתר יוצר לה את הקישור לתכנים שלו וכמובן השיוף האחרון לפני הפעולה עם בתי הספר היא עבודה מול בתי הספר עצמם.

<אלעד בצלאלי: יוזמה והפעלה של תכניות ארוכות טווח, עוד מעט אני אפרט על זה, תכניות גדולות יותר, הן לא רק חינוכיות, בדרך כלל גם מצטרף אליהן העניין המשאבי, ויוזמה והפעלה של פרויקטים קצרים שגם עליהם אני אסביר בהמשך, שזה יותר היי לייטים כאלה של אירועים יפים וגדולים של כלל האתרים.

<אלעד בצלאלי: זאת בערך, זה נורא קטן, מפת ארץ ישראל עם שלל האתרים.

<אלעד בצלאלי: אתם לא רואים את הגוונים, אבל יש לנו פריסה יפה.

<אלעד בצלאלי: אני חושב שזה אחד מהכוחות הכי יפים של שיתוף הפעולה האדיר הזה ושאנחנו יודעים היום לייצר פעילות מכפר גלעדי ועד אילת.

<אלעד בצלאלי: חבל שסגרו את האתר במטולה, זה היה משלים לנו את המפה.

<אלעד בצלאלי: אני נכנס קצת ברזולוציה יותר ממוקדת, אבל אני אעשה את זה בבריף: הפורומים שלנו נפגשים ארבע פעמים בשנה ועוד פעם אחת לכנס דו לאומי גדול, שבו גם לנים ומעלים סוגיות וגם הזדמנות להזמין מרצים מדרג ראשון שלקבוצה קטנה יחסית קשה להביא.

<אלעד בצלאלי: אנחנו עושים גם ארבעה מפגשים שהם פר נושא.

<אלעד בצלאלי: זאת אומרת אנחנו לוקחים נגיד את נושא העליות, העלייה הראשונה, העלייה השנייה, ומקדישים לו במהלך השנה ישיבה של כלל האתרים שמתעסקים בנושא וכל מי שמתעניין.

<אלעד בצלאלי: מביאים מרצים, מביאים זה ובעצם חושבים יחד איך ניתן לקדם את התוכן הזה אל מול הקהל שלנו.

<אלעד בצלאלי: קורסים והשתלמויות במגוון מאוד רחב כשהחוק היחידי הוא מה צריך.

<אלעד בצלאלי: זאת אומרת יש דיאלוג תכוף ומה שעולה על פרק היום, לדוגמה פייסבוק, רוב המנהלים שלנו הם אנשים שעברו את גיל ה-50, היום כבר כולם יודעים להשתמש בפייסבוק, אבל לפני שלוש או ארבע שנים, וגם עכשיו יש אנשים שיודעים להשתמש, יודעים להעלות כל מיני דברים, אבל הם לא יודעים נגיד לעשות שיווק דרך הפייסבוק שלהם וזה כלי היום שהוא בסיסי.

<אלעד בצלאלי: אז הצורך עולה מהשטח והמענה ניתן.

<אלעד בצלאלי: היום אנחנו במערך אדיר, שהוא רק בהתחלה שלו ולפי דעתי הוא הולך לעשות שינוי עצום.

<אלעד בצלאלי: אנחנו מקימים מערך של מרכזי הדרכה אזוריים לאתרי המורשת.

<אלעד בצלאלי: אני אתן דוגמה, איך הולך דבר כזה לעבוד.

<אלעד בצלאלי: פורום כנרת, אצבע הגליל, מחולק לשני מרכזי הדרכה, כשבעצם לכל מרכז הדרכה ירוכזו כלל המדריכים באזור והם יוכלו לספק הדרכה בכלל האתרים.

<אלעד בצלאלי: למה זה טוב?

<אלעד בצלאלי: אחד הדברים שגילינו זה שלאתרים שלנו יש קושי ממשי בלהחזיק את המדריכים המוכשרים שלהם, למה?

<אלעד בצלאלי: כי הם לא יכולים לייצר פעילות יומיומית.

<אלעד בצלאלי: רוב האתרים לא מצליחים לייצר פעילות יומיומית ואז כשיש לך מדריך ממש טוב, מתי שהוא הוא ימצא עבודה שכן מצליחה לייצר לו עבודה יומיומית.

<אלעד בצלאלי: זאת בעיה משמעותית מאוד, כי האתרים שלנו קודם כל בנויים על התוכן שלהם, על העברת המסר.

<אלעד בצלאלי: מדריך טוב, מדריך שיודע להציג את עצמו, מדריך שיודע לשלב משחק, מדריך שיודע למשוך את הקהל, אין לו תחליף.

<אלעד בצלאלי: אם אנחנו מחליפים אותו פעם בשנה, ואנחנו רואים את זה ואנחנו כל הזמן מקבלים פידבקים לא נעימים על הדברים האלה, במקום שבו מדריכים מוחלפים בקצב יותר מדי גבוה רמת ההדרכה פשוט יורדת.

<אלעד בצלאלי: זה נכון לאתר הזה וזה נכון ברמה הארצית.

<אלעד בצלאלי: אני לא נכנס לכל דבר, אני נותן רק דגשים מרכזיים, אני רוצה שנגיע לנושא של מערכת החינוך.

<אלעד בצלאלי: בתחום ההדרכה ופיתוח תוכן, אני אולי אתן דוגמה אחת שמתחברת לנושא שלנו.

<אלעד בצלאלי: אנחנו עבדנו הרבה על איך ניתן לקחת קבוצה שהיא לא קבוצה של בית הספר, אלא קבוצה שמפורקת יותר, זה יכול להיות נכון לקבוצות קטנטנות של תנועות נוער שמגיעות, או למשפחה עם ילדים, או אפילו סבא ובן שמגיעים לאתר, ולתת להם הדרכה איכותית.

<אלעד בצלאלי: אנחנו נתקלים בבעיה בדילמה כזאת, כי אם אנחנו רוצים את ההדרכה הטובה ביותר אנחנו חייבים להציב מדריך.

<אלעד בצלאלי: אז גם פה, איזה שהיא כתובת כדי לתת, עדיין להעמיד את ההדרכה ברמה הכי גבוהה שלה ולא לשלם למדריך שעות עבודה על קבוצה ואו להעלות את גובה התשלום למבקר, או להפסיד כסף.

<אלעד בצלאלי: שוב, השיקולים הם שיקולים של יכולת קיום של האתרים, אלה שאלות הישרדותיות.

<אלעד בצלאלי: פה אחד הדברים שהקמנו זו תכנית שנקראת מגלה אהבה, שהיא תכנית בחוברות מאוד יפות, מאוד מאוירות שיוצרות דיאלוג בין מה שהמבקר רואה לבין החוברת.

<אלעד בצלאלי: זאת אומרת החוברת שולחת את המבקר להביט יותר מקרוב ויותר בהקפדה על הדברים שהוא רואה באתר, ובזה היא יוצרת לו עניין.

<אלעד בצלאלי: אם חוברת כזאת מגיעה למבקר הוא מקבל הנחיה בהתחלה, הוא מקבל סוג של הנחיה ואפילו טקס בסוף והוא עובר חוויה שהיא שלמה, הוא מקבל את הערכים והוא נהנה מהביקור ויש לו משהו שלם.

<אלעד בצלאלי: זו דוגמה לדברים שאנחנו בתחום פיתוח התוכן.

<אלעד בצלאלי: תכניות – זה דבר חשוב, אני קצת אתעכב על זה.

<אלעד בצלאלי: אנחנו למדנו שהרבה מאוד בירוקרטיה אנחנו יכולים לחסוך לאתרים, והרבה מאוד כוח אנחנו יכולים להוסיף לאתרים.

<אלעד בצלאלי: הדוגמה הכי טובה, הנושא של ביקורי חיילים.

<אלעד בצלאלי: לפני חמש שנים אולי לכמה אתרים, בסביבות עשרה אתרים, היה להם קשר חוזי מול משרד הביטחון, שזה סיפור, מי שמכיר פה עבודה מול מערכת הביטחון ומול משרד הביטחון, באמת שוחק וקשה.

<אלעד בצלאלי: איזה אתר קטן שמתנהל עם מנהל ואולי עוד בן אדם או שניים, להתחיל לשלוח כל הזמן את הדיווחים ולקבל אישורים ולהגיש עוד פעם את הטפסים ואת זה שכחת וזה, זה שוחק, והרבה פעמים מה שקורה זה שלמרות שהוא עשה את כל התהליך, הוא כבר סיים, הוא עדיין בסופו של דבר לא מצליח לשלוח את הוואוצ'רים כדי לקבל את הכסף מצה"ל.

<אלעד בצלאלי: אנחנו סיימנו עם הדבר הזה, אנחנו יצרנו לצה"ל הסכם גלובלי, הסכם שבהתחלה התחיל עם 40 אתרים, עבר ל-60, השנה זה יהיה 110 אתרים שיהיו בהסכם הזה.

<אלעד בצלאלי: אלה אתרים שלא צריכים להתעסק יותר בבירוקרטיה הזאת, אנחנו מתעסקים בבירוקרטיה אל מול מערכת הביטחון, מערכת הביטחון מעבירה אלינו את התקציב ואנחנו מחלקים את התקציב פר ביקור לכל אתר.

<אלעד בצלאלי: הוואוצ'רים מגיעים אלינו, כך שאני יודע שאם הם לא מגיעים אני יכול עוד לדבר איתו, תעביר וזה, אני מחכה לך, מה שבמערכת הביטחון זה לא אפשרי בכלל.

<אלעד בצלאלי: אנחנו מתנהלים מול צה"ל.

<אלעד בצלאלי: הדבר הזה הכפיל במאות אחוזים, אני לא מגזים, במאות אחוזים, את מספר המבקרים החיילים באתרי הביקור.

<אלעד בצלאלי: באמת בדבר פשוט.

<אלעד בצלאלי: גם מבחינת צה"ל יש ערך מוסף אדיר, זה כמובן מתחבר לערכי צה"ל ומתחבר לכל התכניות כמעט שקיימות, כי אנחנו מתעסקים באתרים של ביטחון ושל מנהיגות ובאמת החיבור הוא משמעותי וגם מבחינת הבירוקרטיה, זה פשוט פתח אותה לחלוטין.

<אלעד בצלאלי: אותו דבר יצרנו עם משרד הקליטה.

<אלעד בצלאלי: תכנית מדהימה שנקראת תכנית ארצנו.

<אלעד בצלאלי: אחד הדברים שגילינו, לאחר בדיקה וקשר עם משרד התיירות, שעולים מטיילים המון בארץ.

<אלעד בצלאלי: הם מטיילים המון, אבל בעיקר בסביבה הפתוחה, בעיקר באתרי טבע ובעצם דווקא האתרים שלנו, שהם החיבור למורשת הציונית, הם החיבור לארץ ישראל, למקומות האלה הם לא מגיעים.

<אלעד בצלאלי: חלק מזה בגללנו.

<אלעד בצלאלי: אנחנו לא מצליחים, אין לנו תקציב לתרגם את הכתוביות של הסרטים שלנו, אין לנו את היכולת להביא מדריכים עולים לקבוצות שלא ברור אם הם יגיעו.

<אלעד בצלאלי: זאת אומרת הרבה דברים שאנחנו היינו צריכים לשפר ולמצוא דרכים להביא את אותו קהל.

<אלעד בצלאלי: יצרנו פרויקט מדהים, באמת, אני חושב שזה אחד הפרויקטים הכי חשובים בתחום החינוכי שהמועצה עושה ובמהלך של שמונה חודשים מעל 40,000 מבקרים עולים חדשים הגיעו לאתרים, שזה דבר מדהים.

<אלעד בצלאלי: חלק גדול מהם הם מהעדה האתיופית והדבר הזה יצר כמובן כדור שלג.

<אלעד בצלאלי: קודם כל הרבה אתרים התחילו לתרגם חומרי הסברה, לתרגם דפי סיור באתר, לתרגם סרטים, להכשיר מדריכים עולים.

<אלעד בצלאלי: זאת אומרת יש פה איזה שהוא משהו שמזין את עצמו, אנחנו מצפים, אני מקווה ברגע שיאושר התקציב, תקציב המדינה, להמשיך את הפרויקט הזה הלאה ויש לו דרישה עצומה.

<אלעד בצלאלי: אלה פרויקטים היי לייטים, אני לא אכנס לזה.

<אלעד בצלאלי: יש לנו פרויקט מדהים עם ויקיפדיה, יש לנו את פרויקט ט"ו באב באתרי מורשת בתל אביב, פרויקט יפהפה, יש לנו את יום העצמאות, שמשרד התרבות דרכנו בעצם פותח 60 ו- אתרי מורשת בכל הארץ ובאמת הכניסה היא מדהימה, מעל 70,000 ביום אחד מגיעים לכלל האתרים.

<אלעד בצלאלי: ואני מגיע לנושא שלנו, פעילות אל מול מערכת החינוך.

<אלעד בצלאלי: אנחנו מנסים לענות לכל יוזמה שמגיעה ממערכת החינוך.

<אלעד בצלאלי: אנחנו עובדים בזה באמת קשה.

<אלעד בצלאלי: לדוגמה, הדוגמה החדשה ביותר זו יוזמה של כרטיס ההטבות לתלמיד שאני חושב שהגיע אלינו משהו כמו חודש לפני תחילת ההטבה ואנחנו עשינו בשביל מערכת החינוך עבודה, שאני חושב שאם הם היו עושים את זה לבד הם לא היו מגיעים לשמינית מהתוצאות שאנחנו הגענו.

<אלעד בצלאלי: אנחנו תוך שבוע העברנו אליהם רשימה של 90% מהאתרים וההנחה שכל אתר נותן לתלמידים שמגיעים במהלך הקיץ לאתרים.

<אלעד בצלאלי: אנחנו עושים את זה, שוב, הפעולה שאנחנו יכולים לעשות בפשטות זה בגלל שיש לנו מערכת של עבודה יומיומית עם אותם אתרים.

<אלעד בצלאלי: נענינו ליוזמה הזאת, אנחנו חושבים שהיא חשובה מאוד.

<אלעד בצלאלי: צריכים באמת לעשות איזה שהיא בדיקה איך היא - - -

עמרם מצנע: אלה תלמידים שמגיעים כבודדים.

עמרם מצנע: באופן עצמאי.

<אלעד בצלאלי: כן, כבודדים.

<אלעד בצלאלי: היה טוב אם היה גם הסדר לקבוצות, לקייטנות ולדברים כאלה, אבל זה לצערי לא - - -

<עומרי שלמון: נגיע לזה, לדעתי.

<אלעד בצלאלי: ההוזלה בעניין הזה היא אדירה.

<אלעד בצלאלי: לאתרים שלנו יש אינטרס אדיר שילדים יבלו לפחות חלק מהקיץ שלהם במקומות שהם ערכיים.

<אלעד בצלאלי: אני חושב שזה בעצם גם המנוע של מערכת החינוך לייצר תכנית כזאת והחיבור פה הוא פשוט מושלם.

<אלעד בצלאלי: יש לנו פרויקט מדהים שנקרא אמץ אתר היסטורי בסביבת בית הספר.

<אלעד בצלאלי: זה פרויקט שפועל לא רק אצלנו, יש אותו גם ברשות הטבע והגנים וגם ברשות העתיקות שבמהלכו הילדים לומדים על הסביבה המקומית שלהם.

<אלעד בצלאלי: זה לא סתם נקרא 'בסביבת בית הספר', הרעיון פה הוא לחסוך את עלויות הנסיעה.

<אלעד בצלאלי: הילדים הולכים, חוקרים את העיר, הולכים לארכיון העיר, מגיעים למוזיאון היישובי, לומדים על המבנים ביישוב, בוחרים את אחד המבנים ועושים עליו עבודת חקר.

<אלעד בצלאלי: יש פה תהליך שהוא גם מחבר לעיר וגם מחבר לאני, כי אני חוקר ואני מצלם, אני מצייר, רב תחומי, פרויקט מאוד מאוד יפה.

<אלעד בצלאלי: של"ח.

<אלעד בצלאלי: בשל"ח עכשיו גם מקדמים פרויקט של סיור עירוני.

<אלעד בצלאלי: גם פה נענינו לעניין הזה ואנחנו פועלים.

<אלעד בצלאלי: כבר העברנו להם רשימה של איזה 80% מהשלטים הכחולים שיש לנו, כדי שהם יוכלו לצרף אותם לסיורים שלהם.

<אלעד בצלאלי: אני מתמקד בדבר, אולי לקראת אחרון.

<אלעד בצלאלי: היעדים שלנו כלפי העבודה מול מערכת החינוך.

<אלעד בצלאלי: בפרויקט אמץ אתר אולי הבעיה המרכזית ביותר היא בסופו של דבר שעת מורה.

<אלעד בצלאלי: כמה מערכת החינוך יכולה להשקיע בלמידת העיר שבה הילדים חיים, האם המורה בסופו של דבר יכול להעביר שיעור, אני לא מבקש שיעבירו אליי את הכסף, שמערכת החינוך תשקיע בזה, אנחנו נותנים מבחינתנו את מה שאנחנו יכולים לתת, הקשר בין האתר, החיבור שאנחנו עושים בין האתרים לבין מערכת החינוך בעניין הזה עושה את זה, אבל צריך שעות לימוד, צריך מקום שבו יהיה אפשר להעביר את התוכן הזה, לעשות את החיבור הזה, לחבר את זה לתכנית הלימודים וזה מתחבר לתכנית הלימודים, אין שום בעיה.

<אלעד בצלאלי: יש לנו פרויקט עירוני מדהים ברחובות, כל כיתות ז'-ח' ברחובות עושים את הפרויקט של 'אמץ אתר היסטורי', אבל זמן השיעור נטו שמצליחים להעביר בכיתות הוא קטן מאוד, כי הם לא מצליחים לגייס את התקציב העירוני.

<אלעד בצלאלי: מן הסתם המועצה, אנחנו, לא יכולה לעמוד בדבר כזה, מדובר פה בנתח פעילות מאוד גדול.

<אלעד בצלאלי: ואולי הדבר האחרון והחשוב ביותר והמהותי ביותר זה כניסת התלמידים למערכת החינוך.

<אלעד בצלאלי: עומרי כבר נגע בזה, אנחנו מצפים, ולא סתם הארכתי בנושא חיילים, ההסכם שיש לנו עם החיילים צריך להיות אותו הסכם עם מערכת החינוך.

<אלעד בצלאלי: לא יכול להיות מצב שמערכת החינוך לא יכולה בגלל סוגיות כספיות להגיע לאתר המורשת.

<אלעד בצלאלי: אני חושב שלא העברנו שיחה עם מערכת החינוך עד היום שלא הייתה הסכמה שרלוונטי לדרוש, להנחות, שכל תלמיד יהיה לפחות פעם בשנה באיזה שהוא אתר מורשת, על פי מערך הסיורים של מערכת החינוך.

<אלעד בצלאלי: אם זה כיתות צעירות, אז קודם כל ביישוב שלהם, לאט לאט במעגלים מתרחבים, איפה שהם יבחרו, בדרך לטיול השנתי, הכול בסדר, אבל שיגיעו לאתר מורשת, שלא יילכו רק לחוויה נטו, לבית הברבורים או לפארק המים, שזה דברים נחמדים ונותנים חוויה, אבל גם ערך.

<אלעד בצלאלי: גם ארץ ישראל, גם ערכים, לא רק ערכי הסביבה שעלו בעשור האחרון בצורה משמעותית על המפה של מערכת החינוך, גם מורשת וגם הסיפור של ארץ ישראל.

<אלעד בצלאלי: זה מאוד מאוד חשוב, החיבור של התלמידים לארץ שלנו.

<אלעד בצלאלי: לצערי עוד לא מצאנו את הדרך לעשות את הדבר הזה.

<אלעד בצלאלי: שוב, אנחנו היום בשיחות עם שר החינוך, עם הלשכה של שר החינוך, אנחנו מקווים שנצליח להכניס את זה.

<אלעד בצלאלי: יש היום בתכנית הלימודים 'תרבות ישראל ומורשתו' שעוסקת בדיוק בזה והם, מהזווית שלהם, מאוד מאוד מעוניינים בזה, אבל צריך פה איזה שהוא סידור שיוכל לשחרר ככה את הפקק ולתת לנו לעשות את מה שאנחנו טובים בו, וזה לעבוד יותר צמוד עם מערכת החינוך.

<אלעד בצלאלי: זהו.

<אלעד בצלאלי: סיימתי.

<אלעד בצלאלי: אם יש שאלות, אני אשמח לענות.

עמרם מצנע: נשמע קצת על האתר?

<עומרי שלמון: כן, נשמע קצת על האתר.

<עומרי שלמון: חסר איזה שהוא מעבר.

<עומרי שלמון: עתלית היא לא מאופיינת, גם אם היא 60% ומשהו ממערכת החינוך, היא עדיין יכולה לקבל גם מהמערכת הזאת הרבה מאוד מבקרים, אבל הזכרנו את זה.

<עומרי שלמון: למעשה מה שאלעד הציג כאן זה פלטפורמה שלא עמדה לרשותנו לפני שנתיים-שלוש והיום היא עומדת לרשותנו.

<עומרי שלמון: היא רעבה, היא עם ברק בעיניים והיא רוצה.

<עומרי שלמון: האתרים הם לא איזה דבר שלוקחים עדר ומכריחים, גם לא היחידות בצבא.

<עומרי שלמון: הן באות כי, נקרא לזה במילה לא יפה כוחות השוק, הם מעניינים, הם סיפורים שמוצגים בצורה מיוחדת, בהמון אפיונים, החברים פה מכירים חלק, בהמון צורות, שחקנים, אורקולי, הפעלות, הורים, ילדים, כתבי חידה, אמץ אתר, הדרכה טובה, שזה למעשה הבסיס, הדרכה שמחייה את הסיפור וברוב האתרים, מתוך אהבת המקום של אותם אתרים, הם עושים דברים ברמה גבוהה וטובה.

<עומרי שלמון: כלומר יש מוכנות שלא צריך להכריח אף אחד להגיע, ומכאן אנחנו מגיעים באמת לעתלית.

<עומרי שלמון: עתלית הוא מגה אתר מבחינתנו, זהבית לוקחת כאן על כתפיה הרבה מאוד פעילות, היא צריכה לנהל גם כוח אדם וגם מבקרים וגם הרבה מאוד - - -

עמרם מצנע: זהבית, כמה זמן האתר הזה פעל?

עמרם מצנע: המחנה?

<זהבית רוטנברג: מבחינה היסטורית, קרוב לעשר שנים, מ-39' שהוא הוקם, עד הקמת המדינה.

<זהבית רוטנברג: אני אתן אולי את גלגולי המחנה לפני הקטע שמדווח על מערכת החינוך.

<זהבית רוטנברג: באוקטובר 39' הבריטים התחילו לבנות את המחנה הזה.

<זהבית רוטנברג: תוך חודשיים הם סיימו לבנות פה קרוב ל-120 דונם, היום המחנה הוא 100, הקטע המזרחי, איפה שהיום הכביש חיפה-תל אביב, המחנה היה רחב יותר.

עמרם מצנע: למה בעצם 39'?

עמרם מצנע: זה ערב מלחמת העולם השנייה.

עמרם מצנע: מה היה הרציונל?

<זהבית רוטנברג: אוניות מעפילים שהתחילו להגיע.

<זהבית רוטנברג: אוניית המעפילים הראשונה בצורה מסודרת הגיעה ב-34' והייתה הפסקה ושתי אוניות, השנייה לא הצליחה להיכנס והייתה אחרי זה נקודת שבר, עד 37' זה הופסק ואחר כך, עם פרוץ המלחמה היה ניסיון כן להגיע.

<זהבית רוטנברג: כשהמלחמה פרצה, בנמלי רומניה בעיקר, חיכו עשרות אלפי פליטים שהצליחו לצאת עוד כתוצאה מאיזה הסדר עם הגרמנים ולכן הגיעו הרבה לים והיו צריכים לתת מענה.

<זהבית רוטנברג: בהתחלה, לפני שהתחילו לעצור פה עצרו בחוף שמן, בחלק המזרחי של מפרץ חיפה, ואחרי שלוש פעמים, זה היה מחנה אוהלים, היה בסיס צבאי, בסיוע הסוכנות המעפילים כמעט שרפו את זה ולכן הם החליטו לבנות את המחנה הזה, עד הקמת המדינה.

<זהבית רוטנברג: ההערכה היא שעברו פה כ-40,000 מעפילים.

<זהבית רוטנברג: אף אחד לא היה עצור קרוב לעשר שנים, יש אנשים שהיו עצורים מספר ימים, מספר שבועות - - -

<עומרי שלמון: מתוך 130.

<זהבית רוטנברג: כן, כשבעצם נתפסו על ידי הבריטים סביב ה-100,000 מעפילים.

<זהבית רוטנברג: במחנה הזה היו כ-40,000 ובמחנות המעצר בקפריסין, שזה שבע שנים אחרי שהמחנה הזה נפתח ב-46', עברו כ-56,000.

<זהבית רוטנברג: חלק זו ספירה כפולה כי הם חזרו מקפריסין.

<זהבית רוטנברג: יש עוד במאוריציוס שהיו, קרוב ל-2,000.

עמרם מצנע: כמה זמן האנשים ששהו פה הכי הרבה?

<זהבית רוטנברג: 23 חודשים.

<זהבית רוטנברג: כל מעפיל ששוחרר מהמחנה הזה, או ממחנה מעצר אחר, שוחרר על חשבון מכסת העלייה.

<זהבית רוטנברג: זאת אומרת בעצם העלייה לא היה בגדול תוספת של יהודים ליישוב אלא הייתה על חשבון אחרים שהבריטים היו מקבלים ממילא.

עמרם מצנע: החיים בתוך המחנה היו עצמאיים לחלוטין, הם ניהלו אותם לגמרי לבד.

<זהבית רוטנברג: במחנות המעצר בקפריסין, כן, מה שאתה אומר זה מאוד נכון.

<זהבית רוטנברג: כבר אחרי עימותים, בפעם הראשונה שעצרו שם, החליטו על איזה שהוא סטטוס קוו, שהבריטים הם בהיקף והמעפילים עם השליחים מארץ ישראל מתפעלים את המחנה עצמו.

<זהבית רוטנברג: היה שם את ארגון הג'וינט שעזר בקטע של המימון.

<זהבית רוטנברג: במחנה הזה, מי שהיה אחראי על החיים הפנימיים הייתה הסוכנות היהודית.

<זהבית רוטנברג: אבל על המחנה הזה בעצם שמרה יחידה מיוחדת של הבריטים, שהייתה כפופה לשירות בתי הסוהר, ולכן היו גם גפירים ערבים וגם גפירים יהודים וגם בריטים ששמרו על המחנה הזה.

<זהבית רוטנברג: הייתה הפרדה, הבריטים היו ברמת פיקוד יותר גבוהה, הערבים והיהודים היו יותר במגע היומיומי והסוכנות הייתה בעצם מעין אבא ואמא של כל המעפילים.

<זהבית רוטנברג: בדברים אין כלל, כי לדוגמה אם אנחנו אומרים, בעיקר בקפריסין, היה חוק שהראשון מגיע, הראשון משתחרר.

<זהבית רוטנברג: היו שם ויכוחים נוראיים מי משתחרר ראשון.

<זהבית רוטנברג: אותו דבר זה גם פה במחנה, אבל גילינו הרבה מאוד מסמכים שהיו עורכי דין בארץ, גם ערבים וגם יהודים, שלקחו על עצמם לטפל בבקשות של שחרורים מוקדמים.

<זהבית רוטנברג: אז מי שהיו לו את הקשרים בארץ וכו' מצא את עצמו משתחרר יותר מהר.

<זהבית רוטנברג: יש על זה הרבה מאוד סיפורים.

<זהבית רוטנברג: אני חושב שהסיפור העוצמתי של מחנה המעצר הזה ובוודאי בקפריסין, שחלק מהסיפור שלנו זה הסיפור שלו, כי אין שם כלום, זה בעצם כוח החיים שפורץ שם.

<זהבית רוטנברג: זה פשוט מדהים, חיי היומיום, חיי התרבות, האקדמיות, אם זה למוזיקה ואם זה באמנות של ציורים ופיסול.

<זהבית רוטנברג: כוח החיים פורץ.

<זהבית רוטנברג: אם אנחנו מדברים, ובמערכת החינוך בחיפה אנחנו דווקא בשנים האחרונות עובדים מאוד רצוף על כל מיני פרויקטים, כמו של הענקת תעודות זהות, שעושים את הטקס.

<זהבית רוטנברג: יש פשוט הרבה מאוד - - -

<יהודית גידלי: תעודות זהות למי?

<זהבית רוטנברג: כיתות י', התלמידים.

<זהבית רוטנברג: הם עושים פה - - -

<יהודית גידלי: אתם מתחרים בכנסת, כי בכנסת מחלקים תעודות זהות.

<זהבית רוטנברג: אז יש לנו כמה בתי ספר שיש מסורת של - - -

<עומרי שלמון: זה הכול מהאזור הזה, בגלל המחיר של האוטובוסים.

<עומרי שלמון: ..

<זהבית רוטנברג: זה פשוט, אני רוצה להגיד לכם, באמת אחד האירועים המרגשים ביותר, כולם מגיעים עם חולצות לבנות, יש בתי ספר שעושים לעצמם את הסיור, כי אנחנו מלמדים אותם, יש כאלה שעושים את הסיור באמצעותנו, ואחר כך יש טקס, עם כל המשמעות של להיות אזרח.

<זהבית רוטנברג: ואחר כך כשהם מצטלמים.

<זהבית רוטנברג: יש כאן בתי ספר של חינוך מיוחד, הם עומדים ומצטלמים עם הדגלים ועם החולצות הלבנות ועם תעודות הזהות.

<זהבית רוטנברג: הגאווה הזאת, ועם כל הציניות של החבר'ה הצעירים, זה משהו באמת מאוד מרגש.

<זהבית רוטנברג: אני חושבת שהחוזק של המקום הזה הוא איזה שהוא שילוב שיש בין תיעוד, שימור פיזי וההדרכות.

<זהבית רוטנברג: התיעוד, שיש לנו מאגר מידע שהולך ונבנה, אנחנו מתעדים את כלל ההעפלה, לא רק את אלה שהיו במחנה, זה פרשיות, זה העפלה אוויר, ים, יבשה, אלה שנתפסו ואלה שלא נתפסו, אלה שנשלחו למחנות מעצר אחרים, אם זה טרום המלחמה, בזמן המלחמה, מלחמת העולם, אחרי השואה, שזה היה המסות הגדולות.

<זהבית רוטנברג: אנחנו מתעדים את כל הסיפור הזה.

<זהבית רוטנברג: התיעוד הזה נאסף, אין יום שלא מגיעים לכאן סבים וסבתות.

<זהבית רוטנברג: עכשיו שזה חופש גדול, היום היו שלוש משפחות שהגיעו עם אוטובוס, הסבים והסבתות הגיעו עד רמת נינים כדי לעבור פה סיור ולספר את הסיפור האישי שלהם.

<זהבית רוטנברג: התיעוד הזה מאפשר לנו גם להבין את התוכן ברמה כמה שאפשר יותר אמיתית ולא לספר סיפור פתוח.

<זהבית רוטנברג: התיעוד הזה מאפשר לנו את המשך השימור הפיזי, כי כמו שתראו כשנלך לאונייה, חלק גדול מהמחנה כבר לא קיים, יש מבנים שאנחנו רוצים להקים כדי שיהיה לנו עוד חלל להדרכות ולתוכן והתיעוד הזה מאוד מאוד עוזר לנו.

<זהבית רוטנברג: והתיעוד הוא בעצם הבסיס של ההדרכה.

<זהבית רוטנברג: השילוב הזה, אני חושבת שהוא שילוב מאוד עוצמתי.

<זהבית רוטנברג: לדוגמה עכשיו יש הרבה מאוד נוער חו"ל ומגיע אלינו מישהו מתוך קבוצה שכביכול הם מנותקים, אבל השכנים של סבא וסבתא שלו בארצות הברית היו מעפילים והוא זוכר שהוא שמע את הסיפור אז הוא מגיע לכאן לתעד אותם, עם הרבה חומר.

<זהבית רוטנברג: זאת אומרת יש פה כל הזמן דיאלוג והדיאלוג הזה מאפשר גם שהסיפור הכול כך משמעותי של תנועת הבריחה באירופה אחרי מלחמת העולם, ההעפלה והתקומה, זה יהיה משהו שיסופר לדורות הבאים לא רק בפרק בספר היסטוריה.

עמרם מצנע: היו מכאן בריחות גדולות?

<זהבית רוטנברג: הייתה פריצה של הפלמ"ח למחנה באוקטובר 45'.

עמרם מצנע: חוץ מזה.

<זהבית רוטנברג: היו בריחות לא גדולות, אבל יזומות, אם זה חברי אצ"ל שישבו פה, שאיך הם אמרו?

<זהבית רוטנברג: הדין שלנו היה כדין חיילים, ואם זה מעפילים, בעיקר החבר'ה שהגיעו, עליות נוער, בלי אחים או הורים והם היו יותר חופשיים לקום ולעזוב.

<זהבית רוטנברג: אז היו בריחות, אם זה במשאיות של הבאת מזון למחנה, ניסיון לחפור מנהרה.

<זהבית רוטנברג: הוואריאציות הן מאוד מגוונות.

<זהבית רוטנברג: חיי התרבות פה הם משהו שבאמת - - - בעיקר בקפריסין.

<זהבית רוטנברג: בקפריסין הם ראו את עצמם ממש כתחליף לארץ ישראל.

<זהבית רוטנברג: היה כאן איזה אירוע עם טקס, הם עשו אותו שם.

<זהבית רוטנברג: אני חושבת שמאוד מבטא את זה איש עדות שלנו שנקרא משה קליין.

<זהבית רוטנברג: משה נשלח בתור נער בן 19 מטעם הפלמ"ח לעבוד במחנות המעצר בקפריסין.

<זהבית רוטנברג: הוא סיפר שאחרי שהוא נכנס לשם התחילו להגיע אליו כל מיני מעפילים, זה רצה למכור לו תמורת סיגריות איזה עוגה, או לצחצח לו נעליים, והוא אומר 'התחלחלתי.

<זהבית רוטנברג: הדבר הזה זעזע אותי ורציתי לקום ולעזוב.

<זהבית רוטנברג: לא בשביל זה הייתי בפלמ"ח', הוא אמר.

<זהבית רוטנברג: הוא פנה לאידל, שהיה מפקד המחנה אז, היה איש מאוד צנוע, מאוד עוצמתי דווקא בענווה שלו והוא אמר לו 'אידל, לא מתאים לי, אני רוצה לחזור' ויגאל אמר לו 'בסדר, אבל עד שאני אוציא אותך מפה לחזור לארץ, בוא תעשה איתי סיבוב במחנה'.

<זהבית רוטנברג: והוא מסתובב והוא נפגש עם אותם ניצולים ואידל אמר לו 'אתה רואה?

<זהבית רוטנברג: תראה איזה עוצמה של אנשים, היה לנו את כל הסיבות לשבת ולנסות לטפל פה באנשים שבורים ותראה איזה יצירתיות ואיזה מסחר', והוא נשאר והחליף אחר כך את אידל בתפקידו והוא אומר 'לקפריסין נכנסתי כישראלי ויצאתי כיהודי'.

<זהבית רוטנברג: הוא אומר שזו תקופה שמאוד מאוד שינתה את חייו.

<זהבית רוטנברג: בהיבט החינוכי הערכי אני חושבת שכל הסיפורים האלה, ולאו דווקא בגדול כמה אוניות מעפילים ומה מספר האנשים שהגיעו, אלא הסיפור האנושי הוא היכולת שלנו להתחבר לדור הצעיר, גם בהיבט שאתה לוקח אחריות על עצמך, אתה יכול להיבנות משבר, כל אחד מתמודד עם שבר אחר, לא צריך שבר כל כך נוראי כמו השואה, אבל כשאתה לוקח אחריות ועושה מעשה אז אתה יכול להגיע לדרגות אחרות.

<זהבית רוטנברג: העניין של הערבות ההדדית והאחריות והעניין של יש יעד ומטרה.

<זהבית רוטנברג: יש פה המון דברים שהם רלוונטיים לנו עדיין כחברה.

<עומרי שלמון: מה נראה?

<עומרי שלמון: יש לנו שעה פחות חמש דקות.

<זהבית רוטנברג: ילדי טהרן קרוב ואונייה.

<זהבית רוטנברג: ילדי טהרן, אולי נדבר על זה קצת.

<עומרי שלמון: ילדי טהרן זה סיפור שלקחנו על עצמנו.

<יהודית גידלי: כשמישהו רוצה לבוא לעדות וכדומה?

<זהבית רוטנברג: יש לנו מערך של איסוף עדויות, מאגר מידע.

<זהבית רוטנברג: יש להם טלפון, הם אוספים, הם מראיינים, החל מראיונות טלפוניים ואנחנו שולחים צוות צילום - - -

<יהודית גידלי: כדי להירשם פה לעדות?

<זהבית רוטנברג: כן, התיעוד מתחיל עם תקשורת.