ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 19, פרוטוקול מספר 56, 2013-07-14 10:00

עמרם מצנע: אתם קשורים גם לפדרציית בוסטון?

<אלי חביב: לא, אבל פדרציית בוסטון תרמו את המרכז עצמו, את השיפוץ וההשמשה של המרכז עצמו, אחרי מלחמת לבנון השנייה.

<שמעון לנקרי: כן, הם גם שותפים.

<אלי חביב: כן.

<אלי חביב: בעלי עניין שותפים מעורבים.

<אלי חביב: כמובן כל הארגונים הפורמליים והבלתי פורמלים בעיר, מחלקות העירייה, מתנ"סים, עמותות למיניהן.

<אלי חביב: קצת רקע כללי על המרכז.

<אלי חביב: הוא קיים משנת 2008, בהתחלה כמשרד אחד בעירייה, לאחר מכן עברנו למבנה שאנחנו נמצאים בו היום.

<אלי חביב: בשנת 2010 התרחבה הפעילות, עברנו למבנה נוסף.

<אלי חביב: היום המרכז נמצא בשני מבנים.

<אלי חביב: קצת על החזון של המרכז.

<אלי חביב: הוא כמובן מדבר על טיוב ההון האנושי הצעיר בעיר, מתוך מטרה להשאיר את הצעירים בעיר.

<אלי חביב: לגבי מספר הצעירים בעיר.

<אלי חביב: יש 17,450 צעירים, זה כמעט שליש מהאוכלוסייה, בגילאי 18 עד 40.

<אלי חביב: בשנת 2012 קיבלו שירות במרכז 3,085 צעירים.

<אלי חביב: אנחנו יכולים לראות שמבחינת הגידול משנת 2010 ל-2012 33% גידול במרכז.

<אלי חביב: מבחינת התחומים עצמם, אנחנו נצלול למספרים - - -

<שירה דקל כץ: אתה מדבר נורא מהר, אני לא הספקתי.

<קריאה: הם משווים למרכז צעירים אצלם.

<שמעון לנקרי: את משווה למרכז שלך?

<אלי חביב: אני יכול לחזור אחורה, על המספרים.

<אלי חביב: מי שירצה לקבל את המצגת, אין לי בעיה, אני אוכל לשלוח לו אותה.

<אלי חביב: המספרים מראים 2,320 בשנת 2010, 3,085 בשנת 2012, שזה 33% גידול.

<אלי חביב: הגידול הוא לאו דווקא במצטבר, יכול להיות שזה גידול חופף כי אותו צעיר מגיע מספר פעמים.

<אלי חביב: המספרים שאתם רואים פה זה פר אדם, כלומר 3,085 אנשים.

<אלי חביב: אם נצלול לכיוון המספרים פנימה, אז נוכל לראות שתחום ההשכלה הגבוהה הוא התחום הבולט במרכז, 891 צעירים, אחרי זה החיילים המשוחררים, מחשבים, תעסוקה והכשרות, מנהיגות ותרבות ופנאי בסדר יורד.

<אלי חביב: לגבי הכוונת חיילים משוחררים.

<אלי חביב: הייתי אומר שאנחנו מהווים שלוחה של היחידה להכוונת חיילים משוחררים בכל מה שקשור בהכנה לקראת השחרור, דרך ייעוץ במרכז, קורסי פסיכומטרי, מפגשי מידע, ספריית מידע, ייעוץ והשמה לעבודה מועדפת וקורסים לחיילים משוחררים.

<אלי חביב: לגבי תחום ההשכלה הגבוהה.

<אלי חביב: תחום ההשכלה הגבוהה מתחיל משלב הייעוץ הראשוני, שבו מגיע הצעיר לרכזת ההשכלה הגבוהה, יושב מולה, היא מקבלת ממנו את הנתונים שלו ואז בונים ביחד תכנית שמתחילה משלב הרישום או לפסיכומטרי, או רישום לאקדמיה, דרך כל מה שקשור בליווי במהלך התואר, מלגות, עד לקבלת התואר עצמו.

<אלי חביב: קצת נתונים לגבי ההשכלה הגבוהה בעיר עכו.

<אלי חביב: בשנת 2011, הנתונים האלה נכונים ל-2011, 2012 עדיין לא קיבלנו, 885 צעירים נרשמו לאקדמיה בעכו, שזה 1.65% מהאוכלוסייה שנרשמה לאקדמיה.

<אלי חביב: הממוצע הארצי עומד על 1.42%, כלומר אנחנו מעל הממוצע הארצי.

<אלי חביב: דרך הייעוץ וההכוון של רכזת להשכלה הגבוהה נרשמו 130 סטודנטים מכלל הסטודנטים שזה קרוב ל-15%.

<אלי חביב: התכניות של ההשכלה הגבוהה, כל מה שקשור להנגשת ההשכלה הגבוהה לאוכלוסיות המוחלשות בשכונות קשות.

<אלי חביב: מאתרים צעירים בעלי פוטנציאל ללימודים, מלווים אותם משלב המכינה או השלמת הבגרויות ועד לקבלת התואר, תוך מימון וליווי, מתן שיעורי עזר וחיבור לסטודנטים, כל מה שקשור לאנגלית וסטטיסטיקה.

<אלי חביב: יש לנו סטודנטים שמקבלים מלגה במרכז ומעבירים שיעורי עזר לסטודנטים שמתקשים.

<אלי חביב: תכניות מרכזיות במרכז, יש לנו פה שתי תכניות שפונות לצעירים, אחת לצעירים בסיכון והשנייה לשילוב צעירים בעלי מוגבלויות.

<אלי חביב: לגבי תכנית לצעירים, החל משלב האיתור של צעירים בסיכון, שנה שלמה של תהליך שכוללת עבודה קבוצתית איתם, הכשרה מקצועית, עד להשמה לעבודה, הכול ללא עלות.

<אלי חביב: אותה תכנית לגבי צעירים בעלי מוגבלויות.

<אלי חביב: התכניות האלה פועלות בשיתוף מחלקת ההון האנושי, מינהל הרווחה בעירייה, רשת המתנ"סים, ביטוח לאומי ולשכת התעסוקה.

<אלי חביב: להב"ה (לצמצום הפער הדיגיטלי בחברה הישראלית), ששמענו עליה קודם, זו יחידה במשרד האוצר שהמטרה שלה היא בעצם לצמצם את הפער הדיגיטלי בחברה הישראלית, דרך לימוד כל יישומי המחשב, משלב ההדלקה הבסיסי ביותר ועד לרמה של פיקוד אתרים על כל קו הרצף.

<אלי חביב: כל הקורסים וההכשרות הם ללא עלות.

עמרם מצנע: זה לתיכון או לצעירים?

<אלי חביב: זה לכלל האוכלוסייה.

<שמעון לנקרי: כלל התושבים, כל מי שרוצה.

<אלי חביב: הדגש לגבי הצעירים זה בעיקר בתכניות המתקדמות, אופיס, אקסל, פאואר פוינט.

עמרם מצנע: משרד האוצר ממשיך לממן את זה?

<שמעון לנקרי: מאוד מקפיד לממן את זה.

<שמעון לנקרי: מאוד מקפיד.

<אלי חביב: יש לנו כאן, אתם תראו תיכף בהמשך, שתי כיתות של מחשבים, 12 עמדות גלישה שבהן צוות - - -

<שמעון לנקרי: זו תכנית הדגל שלהם במרכז הצעירים.

<עמיצור דמרי: מכבים, שזו תכנית של הג'וינט שבעצם מדברת על איגוד של כלל התכניות הג'וינטיות, פלוס כל התכניות החברתיות-קהילתיות במגזר העסקי.

<עמיצור דמרי: המטרה שלהן לייצר סינרגיה סביב נושא אחד, אנחנו בחרנו בערך ההתנדבות, מכאן גם השם 'עכו – עיר מתנדבת'.

<עמיצור דמרי: הגוף המתכלל הוא מרכז הצעירים.

<עמיצור דמרי: תכנית המתמחים זו תכנית סטודנטיאלית שמאפשרת לסטודנטים שלומדים בחוגים שאין בהם פרקטיקום את האפשרות להתמחות בתחום הלימודים שלהם ואז בשורת הניסיון התעסוקתי הם יכולים לרשום התמחות בחברה הכלכלית, התמחות בדובר העירייה, התמחות בחינוך ורווחה ולא התמחות בברמנים או באיזה שהוא פאב.

<עמיצור דמרי: מעש"ה עולם – תכנית בשיתוף עם קרן רש"י שמשלבת 10 סטודנטים אמריקאים עם 10 סטודנטים ישראלים לשנה של עשייה, כל מה שקשור לעבודה קהילתית חברתית.

<עמיצור דמרי: זו שנה שלישית שהתכנית הזאת פועלת, השנה אנחנו רוצים לפתוח שתי קבוצות.

<עמיצור דמרי: קצת קורסים והכשרות.

<עמיצור דמרי: קורס מלגזנים שעשינו, קורס בניית ציפורניים ועיצוב גבות, בודקי תוכנה, קורס קונדיטוריה, איפור, קורס ברמנים, צילום בפוטו שופ, שיווק ומכירה, חשבי שכר, חרטות, כרסמות ב-CNC, קורסי פסיכומטרי, קורס אנגלית, פסטיבל הצחוק, הרבה אירועים ומופעים.

<עמיצור דמרי: יש לנו כאן את המכללה האקדמית גליל מערבי ואנחנו בקשר רציף וחזק עם אגודת הסטודנטים שם, אנחנו עושים את פסטיבל הצחוק, שזה אירועי סטנד אפ עם מיטב האמנים, מסיבות לצעירים וימי סטודנט שאנחנו עושים יחד איתם, הפנינגים שאנחנו מציעים לילדים בשכונות עתירות זוגות צעירים, עושים במהלך חודשי הקיץ.

<עמיצור דמרי: דרך הילדים מגיעים להורים ומשווקים את המרכז להורים.

<עמיצור דמרי: במה פתוחה – מיזם שמנגיש את כל מה שקשור למוזיקה, אנחנו גם נראה אותו בהמשך לחבר'ה צעירים.

<עמיצור דמרי: מעורבות חברתית ומנהיגות – מרכז הצעירים מרכז את תחום המלגאות בעיר.

<עמיצור דמרי: כ-300 צעירים וסטודנטים שעושים, חלקם מתוקף מלגה וחלקם מתוקף התנדבות בלי מלגה, פעילויות בכל הגופים העירוניים.

<עמיצור דמרי: במרכז הם עושים פעילות למען הקהילה, איסוף משלוחי מנות ואיסוף חבילות מזון לחגים, סיירת השיפוצים של המרכז בבתי קשישים ונכים, פורום צעירים שמתכנס אחת לחודש, חודש וחצי, ומעלה את הצרכים של הצעירים לשולחן העבודה.

<עמיצור דמרי: סדנאות העצמה ומנהיגות, קורס נאמני איכות הסביבה, משלחות שאנחנו מוציאים, משלחות של סטודנטים שהוצאנו לכאן וקיבלנו הנה, בהונגריה, בולגריה, סרביה ופולין.

<עמיצור דמרי: ערב הוקרה למתנדבים שעשינו בשיתוף רשת המתנ"סים לתכניות קהילתיות-חברתיות שבה חולקו לכלל מתנדבי העיר תעודות הוקרה וכרטיסים.

<עמיצור דמרי: כנס ישראל לצעירים שנערך פה בשנת 2010 והיה בעצם הכנס השלישי של מרכזי הצעירים בשיתוף כמובן המכללה האקדמית גליל מערבי, בהובלת המשרד לפיתוח הנגב והגליל והרשות לפיתוח הגליל.

<עמיצור דמרי: תכניות עתידיות – יש לנו ל-2013, למרכז, פתיחת יחידה עירונית של תכנית שגרירי רוטשילד, בעיר, כשהמטרה שלה היא להכשיר מלגאים בתכנית תלת שנתית, להוביל פרויקטים מחוללי שינוי בעיר.

<עמיצור דמרי: אנחנו עושים את זה בשיתוף מינהל החינוך בעירייה, בשיתוף גופים עסקיים כמו מיכאל שטראוס שנרתם, קרנות, מגבית קנדה וקרן רש"י וחממה עסקית ליזמים צעירים שתאפשר פלטפורמה ליזמים צעירים שרוצים להתחיל פעילות עסקית, לצלול את טבילת האש הראשונה.

<עמיצור דמרי: כמו שכולם יודעים, השנה הראשונה בעסקים היא הקשה ביותר, מי שעובר אותה בצורה טובה פחות או יותר גם יצליח אחר כך.

<עמיצור דמרי: אנחנו ניתן לו את כל הכלים שהוא ירצה, אם זה בהקצאת משרד בעלות מסובסדת, אם זה כל מה שקשור בייעוץ עסקי, אימון עסקי, ליווי וכן הלאה, חדר ישיבות, הלוואות ללא ריבית, כדי שאת השנה הראשונה הוא יעבור בצורה המיטבית.

<שמעון לנקרי: אלי, תודה.

<שמעון לנקרי: בוא נגדיר את הבעיה לפני שזיו יתחיל להציג את המודל עצמו.

<שמעון לנקרי: הצעירים במדינת ישראל, בעצם עד לפני כמה שנים אף אחד לא ידע עליהם, לא שמע עליהם ולא התעסק איתם.

<שמעון לנקרי: בכלל בכלל.

<שמעון לנקרי: כשאני אומר צעירים אני מתכוון לגילאי 21 עד גיל 35.

<שמעון לנקרי: זאת אוכלוסייה שמדינת ישראל לא טיפלה בה מעולם.

<שמעון לנקרי: היא טיפלה בקשישים, היא טיפלה בילדים, בתינוקות, בנוער, טיפלה בהמון אוכלוסיות, באוכלוסייה הזאת מעולם מדינת ישראל לא טיפלה.

<שמעון לנקרי: מה קרה עם השנים?

<שמעון לנקרי: האוכלוסייה הזאת שפעם, כשאנחנו היינו צעירים, ידענו להסתדר, איכשהו, והמחירים היו מחירים הגיוניים וסבירים, ואת ההשכלה שלנו רכשנו לבד בלי עזרת ההורים, עם השנים נוצר מצב שהיום צעירים במדינת ישראל לא יכולים לנהל את החיים שלהם לבד.

<שמעון לנקרי: לא מסוגלים.

<שמעון לנקרי: אין צעיר היום במדינת ישראל שלא נסמך או על הוריו, או על מזל, או על ספונסר, או על מישהו שעוזר לו ומטפל בו.

<שמעון לנקרי: ואלה תהליכים לא טובים.

<שמעון לנקרי: לא טובים, כי בעצם המדינה שאמורה לתת את הפלטפורמה לצעיר לקדם את עצמו ולסייע לו ולעזור לו, לפחות בשלבים הראשונים, לא עושה את זה או עושה את זה חלקית ולאור זה קמו מרכזי הצעירים.

<שמעון לנקרי: מרכזי הצעירים קמו ואמרו: בואו נשים את העניין על סדר היום.

<שמעון לנקרי: האם זה מספק?

<שמעון לנקרי: לא, עם מרכז הצעירים של אלי אני אומר שהפער בין מה שמרגיש צעיר ומה שצריך צעיר כדי להתקיים איפה שהוא נמצא הוא עדיין פער עצום שצריך לסגור אותו וזה בכמה תחומים מסוימים.

<שמעון לנקרי: זאת אומרת אנחנו לא נלך ונשים לו תחבושת על הרגל, אנחנו מדברים על השלבים הראשונים שהצעיר בונה את עצמו, בעיקר בתחום ההשכלה, בעיקר בתחום הדיור, בעיקר בתחום ה - - - כי אלה שכבר מגיעים לגיל 40 הם אנשים שבינתיים צברו כסף, הסתדרו, אבל עד גיל 35 אלה אנשים שזקוקים לעזרה של המערכת.

<שמעון לנקרי: כרגע מה שיש להם ביד זה העזרה של ההורים שלהם.

<שמעון לנקרי: מי שהורה פה לילדים יודע שאם הוא לא משלם את שכר הדירה של הילד ואת שכר הלימוד של הילד, או עוזר לו בצורה אינטנסיבית, הילד לא יכול ללמוד.

<שמעון לנקרי: לא יכול.

<שמעון לנקרי: כל הקרנות וכל מה שתשימו פה, הוא לא יכול ללמוד.

<שמעון לנקרי: לכן חשבנו, בשלטון המקומי ביחד עם יזמים, ביחד עם מגזר שלישי, ביחד עם עמותות, ביחד עם משרדי הממשלה לבנות איזה שהוא מודל שישים את הנושא שנקרא צעירים במדינת ישראל על סדר היום.

<שמעון לנקרי: אני גם חושב שהמחאה שהייתה לפני שנתיים לא לחינם עמדו שם על הבמה תשעה צעירים שהובילו את כל המחאה הזאת.

<שמעון לנקרי: לא עמדו שם זקנים.

<שמעון לנקרי: בדרך כלל מי שמוביל מחאות זה 40, 50, 60, אלה מובילי המחאה.

<שמעון לנקרי: תראו עכשיו בדרום תל אביב, את המחאה מובילים אנשים מבוגרים.

<שמעון לנקרי: פה זאת מחאה של צעירים שקמו ואמרו 'לבד אנחנו לא יכולים להסתדר.

<שמעון לנקרי: הפער בין המדינה לבינינו הוא פער גדול שצריך לצמצם אותו חזרה'.

<שמעון לנקרי: איך מצמצמים אותו?

<שמעון לנקרי: בתהליכים שצריכים לעשות אותם, שעולים גם כסף לפעמים והיום יש במדינת ישראל 2 מיליון צעירים שמחכים שמישהו ייקח אחריות וביחד איתם יוכל לקדם אותם.

<שמעון לנקרי: אז אנחנו מדברים על מדיניות שלא קיימת ולכן אנחנו מדברים על קידום מדיניות לאומית לצעירים במדינת ישראל ובין לבין גם בחרנו את המודל וגם בחרנו את תחומי התוכן.

<שמעון לנקרי: הרי אי אפשר להתעסק עם כל תחומי התוכן במדינה שמעניינים צעירים, אז בחרנו חמישה שהם הליבה של התחומים שבמקום הזה, אם נעזור, אני חושב שצעיר יוכל לממש את עצמו ולבטא את עצמו כמו שצריך במדינת ישראל.

<שמעון לנקרי: דבר שני, אני גם מדבר על הפריפריה.

<שמעון לנקרי: הפריפריה מאבדת המון צעירים.

<שמעון לנקרי: למה היא מאבדת המון צעירים?

<שמעון לנקרי: כי צעיר לא מוצא את עצמו.

<שמעון לנקרי: אתה היית ראש עיריית ירוחם וחיפה ובשני התפקידים האלה שלך אתה ראית את זה, אנחנו רואים את זה כאן, הרבה צעירים עוברים למרכז.

<שמעון לנקרי: המרכז מתפוצץ ובעצם כשהילדים עוברים למרכז הבעיה נשארת, אנחנו ההורים צריכים להמשיך לממן אותם ולתקצב אותם ולשלם להם, זה עול שלם שנופל על ההורים ואם אין את ההורים, אז אנחנו לא יודעים מה הילד עושה שם.

<זיו בר: ומהמרכז הם עוברים לחו"ל אחר כך.

<זיו בר: הוא לא נשאר במרכז.

<שמעון לנקרי: ואחר כך יש בריחה של צעירים לחו"ל.

<שמעון לנקרי: על זה אני לא יודע מה הנתונים, כרגע אני לא רואה שם את הבעיה.

<שמעון לנקרי: אני רואה את הבעיה בזה שאין מדיניות מסודרת והתוצאה של היעדר מדיניות שצעירים עוזבים את הפריפריה ואז לא נשארים.

<שמעון לנקרי: זה לא עונה על הצורך של הטיפול בצעירים, אבל לראשי הרשויות מאוד מאוד חשוב שהצעירים יישארו פה.

<שמעון לנקרי: לא כל הצעירים, חלקם הגדול של הצעירים, אבל כדי שהם יישארו אנחנו צריכים להציע להם את אותן האלטרנטיבות שיש להם במרכז.

<שמעון לנקרי: זה הסיפור פחות או יותר.

<שמעון לנקרי: האם זה יקרה?

<שמעון לנקרי: לא יודע, אבל אם נשב בחיבוק ידיים ולא נעשה כלום אז כנראה זה לא יקרה לעולם.

<שמעון לנקרי: שנתיים בשלטון המקומי, עם כל הקבוצות שתיארתי קודם, ישבנו עם נציגי מרכזי הצעירים למיניהם, משרד החינוך היה מעורב שם, משרדי הממשלה, נגב-גליל, כולם היו מעורבים לבניית המודל הזה שנקרא חברה מעורבת שבעצם בא ושם את הנושאים, שם את השיטה ואומר איך באמת אם מדינת ישראל, ביחד איתנו, ניקח כולנו אחריות, גם נוכל להביא לכמה פתרונות בתחום.

<זיו בר: אני אהיה קצר.

<זיו בר: אני ככה חששתי קצת, שמחתי וחששתי שנבוא לעכו.

<זיו בר: כי לפעמים אחרי יום כזה, שאנחנו עושים סיור ביחד, אתה מתרשם מכל מה שקורה, מהעשייה, ואתה חושב שיש פתרונות.

<זיו בר: אתה חושב שהנה המצב בעכו בסדר, ואם בעכו בסדר אז המצב יסתדר, ואני רוצה לחזק את הדברים של שמעון, גם קצת לבוא עם נקודות.

<זיו בר: המצב של הצעירים בישראל הוא בבעיה.

<זיו בר: מתוך הצעירים שיושבים פה, שלושה מתוך עשרה גרים היום עם ההורים שלהם.

<זיו בר: בשנות 2000, בסך הכול לפני 13 שנים 74% מהצעירים החזיקו בדירה בבעלותם.

<זיו בר: היום, אני לא יודע, הסטטיסטיקה משתנה, אבל צריך 130 משכורות כדי לרכוש דירה.

<זיו בר: אבל זה לא רק דיור, זה גם בנושא של הכנסה.

<זיו בר: כולנו, כל מי שנמצא בחדר הזה הידרדר עשירון אחד כלפי מטה בסולם עשירוני ההכנסה.

<זיו בר: השכר החציוני של זוג צעיר שעובד זה 6,000, השכר החציוני של משפחה צעירה, איזה מספר מטורף.

<זיו בר: השכלה גבוהה – אנחנו מדברים על זה שילמדו, כבר יש כזאת שחיקה של התואר הראשון היום.

<זיו בר: ואני פה מדבר על צעירים אבל בעצם אלה מעגלים נורא רחבים.

<זיו בר: שמעון הרבה מדבר על זה, וגם אני התייחסתי לזה, אנחנו מדברים גם על ציבור ההורים.

<זיו בר: תסתכלו על מי שפה לא צעיר והוא הורה, אז הוא עוזר לילדים שלו ומי שהוא צעיר וההורה שלו לא יכול לעזור לו, אז הוא באמת נמצא בבעיה.

<זיו בר: יש לזה הרבה השלכות.

<זיו בר: קודם כל הפערים מאוד גדולים.

<זיו בר: אנחנו פה ברשות שיכולה ומטפלת בצעירים, אבל רשויות שלא יכולות אז כבר נפתחים פערים.

<זיו בר: כשהמצב נהיה קשה אז צעירים שמצליחים לשרוד מסתדרים ואלה שלא מצליחים, המצב שלהם נהיה עוד יותר קשה, ובסוף גם ההשלכה על החברה שלנו.

<זיו בר: אני מסתכל עליכם, אתם לא כאלה יותר מבוגרים מאיתנו, אבל אתם שייכים לדור שהיה עסוק בהקמת המדינה ובשלבים הראשונים - - -

<שמעון לנקרי: הוא, אל תסתכל עליי.

<שמעון לנקרי: אני, כשהייתי מ"פ בגולני הוא היה מפקד אוגדה.

<זיו בר: אז, עמרם, אני מסתכל עליך ואני אומר, אני גם אומר לאבא שלי, שהוא עבד באינטל, היה משהו מאוד ראשוני בראשיתי בלהקים מפעלים פה, בלייצב את המדינה הזאת.

<זיו בר: היום צעירים בדור שלי שואלים מה החיבור שלנו למדינה, באיזה אלמנטים אנחנו מתחברים למדינה, היום השאלה מה המדינה עושה בשבילי, זה בא לידי ביטוי במילואים, הרבה פחות אנשים הולכים.

<זיו בר: כשאני הולך לעשות מילואים, אני לא אומר את זה כי זה זיו, שואלים אותך 'למה אתה הולך לעשות מילואים?

<זיו בר: יש לך תואר, התחתנת - - -

<קריאה: תגיד לי, למה אותי לא שאלו אף פעם למה אני עושה מילואים.

<קריאה: מי שהיה שואל אותי, הייתי מביא לו כאפה לפנים.

<זיו בר: החברה השתנתה, וכחברה יש לנו בעיה.

<זיו בר: אני רק אגיד עוד משהו, בהערת סוגריים, מדברים הרבה על הבעיות של מהגרים צעירים באירופה, באנגליה, בצרפת, איך הם לא מצליחים להשתלב וכל הזמן מדברים על בעיות הגירה, אבל לא מדברים על זה שצעירים לא מצליחים להשתלב, שצעירים - - -

<שמעון לנקרי: היום מדברים על צעירים ועל האבטלה של צעירים וזה הפך להיות הבעיה החברתית הגדולה ביותר באירופה.

<שמעון לנקרי: ה-OECD הגדיר לכל ראשי המדינות במערב אירופה ובכלל לבנות תכנית אסטרטגית להתמודד עם הבעיה הזאת שנקראת צעירים באירופה.

<שמעון לנקרי: זה זולג אלינו.

<זיו בר: אנחנו נמצאים במצב שהוא אבסורדי, כי מצד אחד הבעיות האלה רק מחריפות ויש נתונים שמגבים את זה, ומצד שני אף פעם לא היה כמו בעשר השנים האחרונות שהמדינה, הרשויות המקומיות וארגוני מגזר שלישי שמים כל כך הרבה כסף ומאמץ באוכלוסייה הזאת.

<זיו בר: משרדי ממשלה, אני עבדתי במשרד החינוך, אני מדבר רק על צעירים, הוא משקיע 220 מיליון שקלים.

<זיו בר: סכומים מטורפים.

<זיו בר: המשרד לפיתוח הנגב וגליל, שיקום שכונות, משרד הכלכלה, כולם שמים כספים ייעודיים.

<זיו בר: יש המון החלטות ממשלה שעברו רק בתחום של צעירים, כמו מימון מרכזי צעירים בנגב-גליל, מימון שנה ראשונה לסטודנטים מהפריפריה.

<זיו בר: המון כסף הולך לשם.

<זיו בר: רשויות מקומיות – 56 מרכזי צעירים רק בחמש השנים אחרונות, שמות 65 מיליון.

<זיו בר: ומגזר שלישי, קמו 200 ארגונים שמתעסקים רק בנושא של צעירים.

<זיו בר: כלומר יש המון המון עשייה מצד אחד ומצד שני אנחנו רואים שהמצב מידרדר.

<זיו בר: ואז שאלנו את עצמנו איך המצב הזה כל כך חמור, שיש השקעה ומצד שני המצב לא טוב.

<זיו בר: אנחנו הגענו למסקנה.

<זיו בר: משרדי הממשלה לא מדברים אחד עם השני, הרשויות המקומיות לא משתפות בפרויקטים, המגזר השלישי לפעמים נכנס ולפעמים לא, אף אחד לא מדבר איתו.

<זיו בר: המצב היום הוא שאין כמה דברים שבעינינו הם קריטיים.

<זיו בר: אפשר לבדוק את זה, אין תכנית רב שנתית של הממשלה שמדברת על איך אנחנו לוקחים את תחומי הליבה ומתקדמים איתם, הפער בין הרשויות המקומיות רק גדל, אין אף מרכז ידע אחד, הג'וינט עושה את זה אבל אין מרכז מידע שאומר מה המגמות בעולם, לאן אנחנו רוצים לקחת את התחום הזה ובמה אנחנו רוצים להתקדם ויש כמה שאלות שאין להן תשובה.

<זיו בר: איך אני מעודד השכלה בתחומים נדרשים?

<זיו בר: אני אפנה אחר כך את הצעירים האלה ולהגיד, לחינוך מה אני רוצה להשקיע, להנדסה, אין תכנית שמתעסקת בזה.

<זיו בר: בתעסוקה, אם אתה לא אקדמאי מה העתיד שלך.

<זיו בר: אנחנו חושבים שצריכה להיות תעסוקה איכותית גם למי שאינו אקדמאי.

<זיו בר: ואז הגענו למודל הזה.

<זיו בר: עבדנו עליו, כמו ששמעון אמר, יש פה הרבה שותפים ממשרדי ממשלה וגם מרכזי צעירים, יש פה מדימונה, קרית ים וכפר סבא, וג'וינט נכנס פה ומשרדי ממשלה שונים וקרנות, גם קרן גנדיר ועוד הרבה שותפים וחשבנו מה צריך לעשות.

<זיו בר: המודל, זה הדבר היחיד שאני אראה מהמצגת, זה לא אוצר וזה לא משרד ממשלתי, זה גם לא מנגנון שאמור לעלות שאמור לעלות עוד כסף, כי יש המון כסף, פשוט אין ראייה מתכללת של הסיפור הזה.

<זיו בר: מה זה החברה הממשלתית המעורבת?

<זיו בר: קודם כל אלה שותפים שחשבנו שיהיו רלוונטיים בצומת קבלת ההחלטות.

<זיו בר: אגב, במודל הזה, הרשויות המקומיות שהיו נוכחות תומכות בזה.

<זיו בר: יש הרבה קרנות, כל הקרנות, גם הסוכנות היהודית בעד הסיפור הזה, נציגי צעירים שהשתתפו ומשרדי ממשלה, כל המשרדים האלה, בתוכם משרד החינוך, המשרד לנגב-גליל, היו איתנו בוועדה והם כולם עושים דברים בנושא של צעירים.

<זיו בר: אלה השותפים.

<זיו בר: מה המטרות, איך נעשה תכנית רב שנתית שתקדם סוגיות קליטה, איך נקים בכל רשות מקומית איזה שהיא פלטפורמה או אפילו רשות אחת שתיתן מענה לכמה רשויות מסביב.

<זיו בר: מה עם מרכז מידע, פיתוח, מחקר בנושא של צעירים בארץ ובעולם, איך לאגם משאבים.

<זיו בר: יש לנו את המטרות, מה המבנה הארגוני.

<זיו בר: אנחנו רוצים לבנות את זה.

<זיו בר: אין היום דבר כזה, זה משהו חדש.

<זיו בר: נגיד מפעל הפיס, הדירקטוריון שלו מורכב מרשויות מקומיות ומהמדינה, אבל אין היום איזה שהוא גוף - - - אנחנו רוצים שהממשלה תהיה בסיפור הזה, שהרשויות המקומיות, המגזר השלישי והמגזר העסקי, כולם יהיו חלק מההנהלה של הדבר הזה.

<זיו בר: כן יהיה מנכ"ל ומטה שיעשו את כל מה שדיברנו מקודם, על המטרות, על מחקר, על להמליץ לממשלה, לקדם החלטות ממשלה.

<זיו בר: המודל הזה, אנחנו רואים אותו גם ברמה הממשלתית, אבל גם ברמה של רשות מקומית.

<זיו בר: גם פה, כששמעון לנקרי עושה מרכז צעירים, הוא צריך שמרכז הצעירים הזה יוקם גם מנציגי צעירים, גם ממגזר שלישי, גם ממגזר עסקי.

<זיו בר: תחומי הליבה – אלה ההמלצות שלנו, אלה הדברים שמעניינים.

<זיו בר: זו אוכלוסייה מובחנת, זו אוכלוסייה שהיא בצומת קבלת החלטות הכי קריטית, מה אני עושה בתעסוקה, איפה אני - - -

<שמעון לנקרי: זה לא לפי הסדר.

<זיו בר: זה לא לפי סדר חשיבות, כי זה גם ההמלצות שלנו.

<זיו בר: יש לנו מדדי הצלחה.

<זיו בר: כן כדאי להגיד, שקף אחרון, יש היום משהו שכן יכול לגרום לזה לקרות.

<שמעון לנקרי: יש כאן הזדמנות.

<זיו בר: יש לנו אותך, שאתה, אני לא זוכר שהיה יושב ראש ועדת חינוך שאמר שצעירים זה משהו חשוב.

<זיו בר: יש לנו חברי כנסת צעירים, יש שיח ציבורי כל הזמן שצעירים רוצים להיות מעורבים, עוד מעט יהיו בחירות לרשויות המקומיות ואנחנו מאמינים שמפלגות שרוצות לקדם את הנושא של הצעירים, זו מגמה שהתחילה בבחירות שעברו וזה נמשך.

<שמעון לנקרי: יותר צעירים נכנסים לתוך המערכות, כאלה שבאים ואומרים 'אנחנו נציגי צעירים'.

<זיו בר: אנחנו יודעים היום על הרבה מאוד חבר'ה צעירים שבאים ואומרים 'אנחנו רוצים להיות שותפים' ולהיות אקטיביסטים ולהביא את זה לידי ביטוי ברמה של השתתפות במועצות.

<שמעון לנקרי: אני רוצה לתת דוגמה של אחד הצעירים.

<שמעון לנקרי: הוא פנה ואמר שהצעירים לא מצליחים לקנות פה דירות בעכו.

<שמעון לנקרי: הוא הביא קבלן שמוכן לבנות דירות לצעירים.

<שמעון לנקרי: ישבנו עם הקבלן הזה, ומה קורה היום עם הפרויקט הזה?

<נציג צעיר: היום כבר קנו שם כמה זוגות צעירים דירות במחיר של 710,000 שקל.

<נציג צעיר: זה לא הסתיים - - -

<שמעון לנקרי: זה רק התחיל לפני חודש.

<נציג צעיר: אבל זה כבר מראה קבוצה די רצינית שיכולים לקנות דירה של ארבעה חדרים ב-710,000.

<שמעון לנקרי: כן.

<שמעון לנקרי: זאת אומרת אתם יושבים עם קבלנים כדי לנסות להתמודד עם העניין של הדיור.

<שמעון לנקרי: טוב, חבר'ה, זיו?

<זיו בר: יש פה כל מיני גופים, כולם יגידו לך שהיום צריך לעשות משהו בנושא של מדיניות.

<זיו בר: גם הג'וינט יגיד את זה וגם הקרנות ואנחנו חושבים - - -

<שמעון לנקרי: אז בואו ניתן להם דקה.

עמרם מצנע: אנחנו באנו לראות, לא כדי להתיישב בחדר סגור, אז בואו נשמע בקיצור.

<שמעון לנקרי: בדיוק, יש לנו חמש דקות.

<שמעון לנקרי: אנחנו בתכנית.

<עמיצור דמרי: אני יכול לומר שאחד הדברים המרכזיים שאנחנו למדנו, שהנושא של המחקרים, בעיקר חלק מהמחקרים שאנחנו קידמנו, אנחנו זיהינו את הצורך בנושא של הצעירים ולמדנו לפתח מענים בעקבות המחקר הזה ולהיות הרבה פעמים צעד אחד או שני צעדים קדימה.

<עמיצור דמרי: אנחנו כבר כמה שנים לא ביצענו מחקרים גדולים שיכולים להראות את תמונת המצב, איך התמונה הזאת משתנה, אבל אני אומר עוד פעם, אחד התפקידים שחברה ממשלתית מעורבת זה כל הזמן לדעת, להיות עם יד הדופק, כי השטח יודע לייצר לעצמו מענים ברמת השטח, אם זה בעכו, אם זה בקרית ים או בכפר סבא.

<עמיצור דמרי: הם יודעים לייצר את המענים, אבל צריך איזה שהוא גוף שיודע לנהל ולתכלל את זה בכדי לייצר איזה שהוא חזון ואיזה שהיא אמירה משמעותית.

<עמיצור דמרי: זה דבר אחד.

עמרם מצנע: הג'וינט ממשיך לתמוך כספית?

<עמיצור דמרי: הג'וינט ממשיך לתמוך כספית במרכזים.

<עמיצור דמרי: הנקודה היא שנפתחים כל כך הרבה מרכזים שאנחנו כבר לא יכולים לתמוך בכל המרכזים, אנחנו ארגון חברתי בסופו של דבר שהתפקיד שלו בעיקר לעשות את הפיתוח ואת ההקמה ובשלב מסוים אנחנו יוצאים החוצה ואנחנו רוצים להמשיך לעזור גם למרכזים חדשים.

<עמיצור דמרי: למשל בלוד נפתח עכשיו מרכז צעירים, אז גייסנו לטובת זה משאבים, אבל המטה הספציפי שלנו לא יכול להכיל את היקף העומס.

<עמיצור דמרי: זה דבר אחד.

<עמיצור דמרי: הדבר השני, יש הרבה מאוד שותפויות ושיתופי פעולה שמצריכים באמת סנכרון מאוד מאוד גדול וככל שהמערך הזה גדל והמענים מתחילים לגדול להתרבות, צריכים להסדיר את כל הנושא של עבודה, כי אחרת מנהל מרכז הצעירים יוצא משוגע.

<עמיצור דמרי: מגיע אליו יום אחד ממשרד החינוך ויום אחד ממשרד הביטחון וכולם אומרים לו מה לעשות וכולם בטוחים שהם יודעים הכי טוב, כולל כולם.

<עמיצור דמרי: אז בעבר זה היה לנו ואז עצרנו את זה והקמנו את המטה של צוות צעירים, היום אנחנו הגענו למצב כזה שאנחנו לא יכולים לשלוט באופן הרמטי, אנחנו גם לא רוצים לשלוט באופן הרמטי, במרכזי הצעירים, אז מה שנוצר זה שהאינטראקציה היא טבעית אבל זה מייצר עומס מאוד מאוד גדול על מרכזי הצעירים.

<שמעון לנקרי: אני אתן גם דוגמה.

<שמעון לנקרי: אצלנו התקציב הכולל של מרכז הצעירים של אלי הוא 3 מיליון שקלים.

<שמעון לנקרי: 3 מיליון, יחסית זה נחשב להרבה.

<שמעון לנקרי: כמה יש לכם בכפר סבא?

<שירה דקל כץ: זה נחשב להרבה מאוד מאוד יחסית לכפר סבא.

<שירה דקל כץ: אני בדיוק רציתי להגיד - - -

עמרם מצנע: ה-3 מיליון זה מה שהעירייה מקצה?

<שמעון לנקרי: לא, 3 מיליון זה סך כל איגום המשאבים, אבל ברור שככל שהתקציב גדול יותר העירייה שמה יותר משאבים.

<שמעון לנקרי: אין פה בכלל שאלה.

עמרם מצנע: לא נעים לי להגיד לכם, כי בירוחם זה היה 4, 4.5.

<שירה דקל כץ: אני רוצה רגע להתחבר לנקודה הזאת ולהגיד שזו עוד סיבה ל - - -

עמרם מצנע: כמה עיריית כפר סבא שמה במרכז?

<שירה דקל כץ: פחות ממיליון.

<שמעון לנקרי: עזוב, שמה זה מיליון, פה זה מיליון וחצי.

<שמעון לנקרי: אלה סכומים קטנים.

עמרם מצנע: לא, אני רוצה להבין.

<שמעון לנקרי: לא סתם אמרתי את זה.

<שירה דקל כץ: ואני אגיד שאצלנו גם אין את כל הגופים שמופיעים פה.

<שירה דקל כץ: זו עוד בעיה ש - - -

עמרם מצנע: כי הם נמצאים במקומות אחרים בעירייה?

<שירה דקל כץ: ואז מה שקורה זה, מה ששמעון אמר קודם, אני חושב שהלוואי וצעירי כפר סבא יקבלו כמו שמקבלים בעכו.

<שירה דקל כץ: למרבה האירוניה.

<שירה דקל כץ: כביכול החלוקה היא כולם הולכים לפריפריה, מרכזי הצעירים במרכז הארץ בקושי מצליחים להחזיק את הראש מעל המים.

<שמעון לנקרי: אבל תזכרי דבר אחד, זה שהם גרים בפריפריה מגיע להם פי אלף יותר, אל"ף, בגלל שהם גרים בפריפריה, ובי"ת, כדי שנגיע לשוויון הזדמנויות הם צריכים לקבל יותר.

<שירה דקל כץ: אני בעד.

<שירה דקל כץ: אני לא בעד לפגוע בפריפריה, אבל אני אומרת שצריך להסתכל על כל המרכזים, כי היום נדמה, יש איזה מיתוס, שצעיר שגר בכפר סבא אולי יש לו - - - וסתם כפר סבא, זה לא רק כפר סבא, אם אנחנו - - -

<קריאה: שמעון, כמות הצעירים שיש בתל אביב גדולה יותר מכלל הצעירים שיש בנגב.

עמרם מצנע: בעניין הזה, לדעתי, שמעון צודק במאה אחוז.

עמרם מצנע: הרעיון הוא שוויון הזדמנויות.

עמרם מצנע: שוויון הזדמנויות אומר דבר מאוד פשוט, שבפריפריה צריך לעשות הרבה כדי שהצעיר בפריפריה יגיע לאותו קו זינוק של הצעיר בכפר סבא.

עמרם מצנע: השאלה, אל"ף, אני מבין שבכפר סבא אין תכלול של כל המשאבים שמכוונים לצעירים תחת כובע אחד.

עמרם מצנע: זה מה שאת אומרת?

<שירה דקל כץ: לא, יש תכלול, אבל רוב הגופים לא נכנסים לכפר סבא.

<שירה דקל כץ: אני רואה את הרשימה פה ויש קרנות - - - זו נקודה חשובה.

<שירה דקל כץ: אני מסכימה, אני בעד שוויון הזדמנויות, אבל אני רוצה להגיד שיש פה עיוות, לדעתי, לא רק עם כפר סבא, בכלל במרכזי צעירים במרכז הארץ, ואני בעד לתת דחיפה קדימה לפריפריה, אבל צריך להבין שהפער שנוצר פה הוא פער מאוד מאוד גדול - - -

עמרם מצנע: אבל העיוות מתחיל מזה שעירייה כמו עיריית כפר סבא שמה את מה שאת אומרת.

עמרם מצנע: משם זה מתחיל.

<שמעון לנקרי: המודל הזה בא ועושה סדר.

<שירה דקל כץ: באנו להשאיר את מרכזי הצעירים על הרשויות המקומיות, הרשויות המקומיות לא יכולות להחזיק את הכול לבדן.

<שירה דקל כץ: אני מאמינה שראשי ערים, הדוגמה של ירוחם ועכו היא דוגמה לא כל כך טובה, אבל אני אגיד שבכפר סבא יחס העסקים לארנונה, אם אנחנו מדברים, האפשרות של העיר לשים משאבים בניגוד לערים אחרות, יכול להיות שיש ערים אחרות חזקות שכן יכולות ואז מה שאתם אומרים נכון, חשוב להגיד שיש גם ערים במרכז שלא נכנסות, לא לנגב-גליל, עזבו כפר סבא עכשיו, גם ערים אחרות שאין להן את היכולת וברגע שהנטל כולו עומד על הרשות הצעירים לא מקבלים את אותו שוויון הזדמנויות.

עמרם מצנע: כי הרשות לא נותנת לזה עדיפות מתאימה.

<שמעון לנקרי: כי הרשות בעייתית.

<שמעון לנקרי: נו, מה לא ברור לך פה?

עמרם מצנע: לא, אני לא אמרתי שהרשות בעייתית - - -

<שמעון לנקרי: אני אמרתי.

עמרם מצנע: לא, אבל הרשות לא נותנת סדר עדיפות אמיתי.

<יעל חיים: שתי נקודות ברשותך.

עמרם מצנע: דרך אגב, שתדעו, זו ישיבה רשמית של הוועדה ולכן יש פרוטוקול שיוצא אחר כך.

<יעל חיים: אז מה שאני אומרת הוא לפרוטוקול.

<יעל חיים: אחד, נוכל לראות שכתוצאה מזה שאין מדיניות ממשלתית אחת כוללת הרבה מהמשאבים מתבזבזים והולכים לאיבוד.

<יעל חיים: לצערנו הרב.

<יעל חיים: כי כשמגזר שלישי משקיע כסף והרשויות המקומיות משקיעות כל אחת לשיטתה וכל אחת על פי ראות עיניה ומשרדי הממשלה נותנים כי יש פה תקנה או פה החלטת ממשלה, חלק מהמשאבים מתבזבזים ויש כפילויות ואין מישהו שרואה את כל ההשקעה הזאת במבט אחד כולל.

<יעל חיים: והדבר השני שאני רוצה לומר הוא גם בהקשר של מדיניות.

<יעל חיים: משרד נגב-גליל עושה פעילות בנגב ובגליל שהיא פעילות שמקדמת מדיניות שהשלכותיה יכולות להשפיע על הצעירים, אבל המשרד לפיתוח הנגב והגליל הוא משרד שהוא סקטוריאלי, הוא טריטוריאלי והוא לא כלל הממשלה, ואז יוצא שבעצם קידום המדיניות ביחס לצעירים הוא לא נתפס כסוגיה לאומית, הוא נתפס כסוגיה של פריפריה ופה הפריפריה היא לא רק של הפריפריה, הפריפריה היא של כל מדינת ישראל וכל צעיר במדינת ישראל זכאי שיהיה לו סל שירותים על פי דין ולא בגלל שהיום השר לפיתוח הנגב והגליל או ראש עיריית עכו הוא היושב בכיסאו.

<קריאה: מה שאמרת זה זה דיוק.

<קריאה: כדי שזה לא יהיה מצב שבו זה תלוי בראש עיר כזה או אחר, ברצותו ייקח, ברצותו לא, אלא מדיניות שחלה על כל צעיר במדינת ישראל.

< שמעון לנקרי: חבר'ה, אני אגיד רק עוד משהו.

< שמעון לנקרי: את הדיון הזה סיימנו, בהמשך יהיו עוד מקומות להתייחסות.

<טלי עומר: קודם כל רק בשביל לתקן, זאת סוגיה לאומית של מדינת ישראל, לקדם את נושא הנגב והגליל, זו לא סוגיה של השר הזה או האחר לקדם את הנושא של הנגב והגליל, והרצון של מדינת ישראל, לא רק של הנגב והגליל, שחבר'ה צעירים נבונים משכילים חרוצים יגיעו לגליל ויפתחו את הנגב והגליל ושלא תישאר לנו מדינת תל אביב.

<טלי עומר: וזה צריך להיות מובנה בכל העזרות, בכל הדברים שקיימים, כי זאת המדיניות של מדינת ישראל.

<טלי עומר: זה אחד.

<טלי עומר: אנחנו חווינו את זה לאורך הרבה מאוד שנים, כשרק דיברו על זה ולא עשו ובאמת אולי לא צריך להיות משרד טריטוריאלי סקטוריאלי כמו שקראת לו וכו', אם זה היה נעשה במהלך כל השנים, אבל בעובדה זה לא נעשה עד שלא באמת קם המשרד.

<טלי עומר: הרשות לפיתוח הגליל זה תאגיד סטטוטורי, הוא קם על פי חוק בשנת 93' ומשנת 2005 הוא פועל כזרוע ביצועית של המשרד לפיתוח הנגב והגליל, אבל הוא גם זרוע ביצועית לשאר משרדי הממשלה.

<טלי עומר: זה תאגיד שיכול לעבוד כחברה כלכלית לכל דבר, לכל פעילות.

<טלי עומר: משרדי ממשלה שיודעים את זה יותר, כמו משרד התיירות, כמו משרד ראש הממשלה, נגב-גליל ברור מאליו.

<טלי עומר: היינו שמחים אם עוד משרדים יידעו שהפעילות הזאת יכולה להתקיים בצורה גמישה, זריזה, יעילה וכו'.

<טלי עומר: באמת צוות מאוד קטן שעושה בהרבה מאוד פעילויות, כולל הנושאים של מרכזי הצעירים שבנוסף למיזם המשותף בנגב-גליל והג'וינט אנחנו פועלים בכל מיני פעילויות שהיו כאן במתחם.

<טלי עומר: לי היה חשוב לציין גם את הדברים שאנחנו מקבלים ממרכזי הצעירים, כי זה נשמע כל הזמן מה המדינה נותנת לנו, או מה אנחנו יכולים לקבל, אני רוצה לציין שמרכזי הצעירים, מאז שהם קמו בגליל, אם אמרתי קודם שהרשות לפיתוח הגליל היא זרוע ביצועית של משרדי הממשלה, אז מרכזי הצעירים הם הזרוע הביצועית האמיתית שנמצאת בשטח.

<דנה סבוראי: הקבוצה של קרן גנדיר היא קבוצה של צעירים במדינת ישראל.

<דנה סבוראי: אותם 2 מיליון צעירים, שראש העיר הזכיר, הם משאב, הם לא בעיה.

<דנה סבוראי: הם משאב שאנחנו צריכים לפתח.

<דנה סבוראי: כדי להתמודד עם האתגר הלאומי החברתי הזה של פיתוח הצעירים אנחנו חייבים לאמץ שיטות חשיבה חדשניות, אנחנו חייבים לעבוד בחדשנות, ביציאה מהקופסה.

<דנה סבוראי: מה שנעשה עד עכשיו הוא מרשים מאוד, יש הישגים מאוד יפים, כדי לייצר פריצת דרך אנחנו חייבים לאמץ מודל חדשני והמודל שהוצע כאן הוא מודל כזה, מכיוון שהוא לא רק נותן קפיצת מדרגה לאופן שבו נתפסים צעירים ולאחריות שהמדינה מתבקשת לקחת עליהם יחד עם שותפים, אלא הוא גם מייצר קפיצת מדרגה בהבניה של שיתוף הפעולה התלת מגזרי.

<דנה סבוראי: זה משהו שאנחנו חייבים לעצמנו כגופים השותפים ואנחנו חייבים אותו לצעירים במדינת ישראל.

<דנה סבוראי: יש היום חלון הזדמנויות נפלא ליישם את המודל הזה ואנחנו נשמח לתת את עזרתנו בכל דרך כדי לאפשר את ה- - -

<שמעון לנקרי: גם למודל עצמו.

<דנה סבוראי: ודאי, זה מודל חדשני, זו חשיבה שיוצאת מהקופסה, זאת הדרך להתמודד עם האתגר של התייחסות לצעירים כמשאב.

<סימה בוחבוט: קודם כל אני מאוד מתחברת למה שטלי עומר אמרה בנושא של נגב-גליל והמענים שנגב-גליל נותן למרכזים.

<סימה בוחבוט: אני נמצאת במרכז של פריפריה חברתית אבל לא מתוקצב על ידי נגב-גליל.

<סימה בוחבוט: כל אותם מרכזים שהם לא נגב-גליל נמצאים בבעיה, כוח אדם ופעילות ותקציבים שהם לא מושרשים באיזה שהם מקורות תקציביים ולכן המודל הזה בא לתת את המענה הלאומי לצעירים, כדי שאנחנו לא נחזר אחרי פתחי הפוליטיקאים, אלא אנחנו נדע שיש פה איזה שהוא מענה יסודי שנותן את המענה הזה לכלל הצעירים בישראל.

עמרם מצנע: קודם כל הוועדה באמת שמה לה כנושא מרכזי את נושא הצעירים ובצדו כמובן את נושא הנוער ומעל הכול העניין של סגירת פערים בחברה הישראלית, שהם בעיקר פערים בין פריפריה למרכז.

עמרם מצנע: דרך אגב, פריפריה זה לא רק גיאוגרפית, זה פריפריה חברתית, לדעתי יש גם פריפריה מנטלית, שהיא הפריפריה הכי בעייתית והכי קשה.

עמרם מצנע: תחשבו רק בראש כמה הרבה קבוצות בתוך החברה הישראלית בכלל מנותקות מעשייה, ממעורבות, משייכות, מחיבורים כלשהם, ולכן זה בעצם הנושא המרכזי.

עמרם מצנע: קודם כל אני שמח לשמוע שמתחילים לקנא בנגב-גליל.

עמרם מצנע: זה סימן שנגב-גליל עשה עבודה טובה.

עמרם מצנע: זה חלק מהעניין.

<שמעון לנקרי: אמת.

עמרם מצנע: דבר שני, הביקור אצלך, שמעון, ואנחנו באנו לכאן לא בגלל שאנחנו מכירים אלא כי אמרו לי שזה אחד המקומות המוצלחים בארץ בתפיסת העולם של מרכזי צעירים, ולכן אחרי מספר דיונים שנעשו בכנסת אמרנו בואו נראה מודל מצליח.

עמרם מצנע: מה שאני לומד מזה, שמתחזקת דעתי, שבסוף הרשות היא הגורם הדומיננטי, ובראשה כמובן ראש הרשות.

עמרם מצנע: ברצותו יהיה מרכז צעירים, ברצותו מרכז הצעירים יאגם את התקציבים השונים.

עמרם מצנע: כשפתאום אתה מתחיל לבחון ואתה רואה כמה הרבה תקציבים מפוזרים יש, שאינם ממוקדים.

עמרם מצנע: והדבר השלישי, ברצותו גם יוסיף תקציב וכוח אדם.

עמרם מצנע: אני רוצה לומר לכם שבהתפתחות של השלטון המקומי, פעם השלטון המקומי בכלל התנער מאחריותו לחינוך, לפני 20, 30 שנה, אמרו 'זה המדינה', עד שראשי הרשויות הבינו שאם הם רוצים להתחבר לציבור, אם הם רוצים להצליח ואם הם רוצים להיבחר מחדש, חינוך זה הדגל.

עמרם מצנע: אני חושב שבשנים האחרונות ראשי הרשויות שמבינים שנושא הצעירים הוא ההתחברות האמיתית וההשקעה האמיתית באמת במשאב, כמו שאמרה דנה, הם ראשי הרשויות שבסופו של דבר מצליחים לעשות את השינוי ברשות שלהם.

עמרם מצנע: הדומיננטיות של הרשות לדעתי היא הגורם העיקרי וכמעט המשפיע ביותר על באמת מה יקרה בתחום הזה.

עמרם מצנע: ודרך אגב לא דיברתם, אני לא יודע אם זה נעשה או לא, השנתיים או השלוש שנים בצבא מחייב גם התייחסות מיוחדת, כי עם כל היתרונות שיש בשירות הצבאי אחד החסרונות הגדולים זה ההתנתקות מהבית ומהקהילה ומהמקום שבו גרים ואז אם אתה לא עובד על השלוש שנים האלה אז להתחיל מחדש בגיל 21 זה כבר קשה.

עמרם מצנע: על כן הרצף צריך להיות טיפול בחיילים ובחיילות בזמן השירות, או לחילופין טיפול בסטודנטים שהולכים לבאר שבע, לקרית שמונה, או לכל מקום אחר, כי שם הם אובדים לנו.

עמרם מצנע: עוד פעם, בהנחה שבאמת המטרה של הרשות זה להחזיר אותם הביתה בסוף ההכשרה, בסוף הלימודים, בסוף השירות הצבאי.

עמרם מצנע: כשאתה לוקח קבוצת גיל מגיל 18 עד 35 או 40, כפי שאתם לוקחים, זה שכבה ענקית.

עמרם מצנע: היא מטופלת בכל מיני דרכים ומסלולים.

עמרם מצנע: מה שחסר בעיקר זה הראייה הכוללת, איגום המשאבים, תכניות הרצף, התחושה של הצעיר והצעירה שהם רצויים בקהילה וביישוב.

עמרם מצנע: ואז פתאום אתה באמת מפליג, ראינו פה באמת עשרות תכניות שאני מניח שהן בסופו של דבר מחברות את זה למערכת אחת שלמה.

עמרם מצנע: אני לא יודע להגיד בשלב הזה אם המודל שבאמת הגעתם אליו הוא המודל הנכון או לא, אנחנו נדבר על זה קצת יותר לעומק כי אם כן זה מחייב לפרוץ כמה תקרות זכוכית וחומות בטון, כי המדינה לא מקימה חברות מעורבות, זה עבר עם הזמן, אבל אם כן, ואני מוכן ללמוד ולהבין ולנסות לסייע, אבל זה לא יקרה מחר בבוקר.

עמרם מצנע: כולנו יודעים.

עמרם מצנע: הבעיה בסופו של דבר זה לא הארגון אלא העדיפויות והמשאבים שאתה מכניס לתוך התכניות ולתוך המערכות האלה.

עמרם מצנע: זה בגדול, וכמי ששכן לעכו כל כך הרבה שנים, עכו באמת שינתה את פניה.

עמרם מצנע: אין בזה בכלל ספק.

עמרם מצנע: זה משהו אחר לגמרי, נדמה לי שאת הבום הגדול חטפתם עם אותו יום כיפור שהיה - - -

<שמעון לנקרי: הספקנו לשכוח.

עמרם מצנע: ותפיסת העולם שעוסקת בחינוך ומוצאת את מרכז הכובד בחינוך הלא פורמלי.

עמרם מצנע: החינוך הפורמלי במדינת ישראל, לטוב, לרע, הוא רץ, זה מתקדם, זה רכבת, היא דוהרת קדימה, יותר טוב, פחות טוב, אבל המקום שבו אנחנו לא משפיעים מספיק זה בחינוך הלא פורמלי.

עמרם מצנע: מה הילד עושה מהרגע שהוא חוזר מבית הספר בסופי שבוע, בחגים ובכל הזדמנות ובמקום אחר, ונדמה לי שגם משרד החינוך היום מסתכל על זה כבר בצורה אחרת, בין אם זה הפעילויות, בשלב זה קצת יותר מצומצמות, שעושים עכשיו בקיץ, בין אם זה תפיסת העולם שאני מקווה שבשנה הבאה, קייטנות ושימוש במתקני בתי הספר והגנים לקייטנה פורמלית מה שנקרא, שנעשית במסגרת מערכת החינוך, נדמה לי שאלה דברים שעוד פעם נכנסים יותר להבין שמתמטיקה ואנגלית ועברית והיסטוריה ועוד זה נורא חשוב, אבל אם אתה לא מוסיף לזה את הערך המוסף של הקשר החברתי, המעורבות החברתית, האכפתיות, לקיחת האחריות, אז לא עשית בסוף כמעט כלום.

עמרם מצנע: אז עוד פעם תודה רבה.

<קריאה: אפשר להגיד משפט קצר?

<קריאה: שמעון יושב פה לא רק כראש עירייה, הוא גם יו"ר ועדת הצעירים במרכז השלטון המקומי.

<שמעון לנקרי: אני רק אגיד במשפט על מה שחבר הכנסת מצנע אמר.

<שמעון לנקרי: זה נכון, הרשויות המקומיות לוקחות אחריות ולפעמים אנחנו גם בוכים על זה, אוקיי, תנו אחריות, רק תנו גם פלטפורמה לצד האחריות.

<שמעון לנקרי: כמו שכשאנחנו שולחים מנהל בית ספר, אז אנחנו נותנים לו את האמצעים, או מ"פ לקרב, אז נותנים לו כוחות ונותנים לו מסייעות וכל מיני דברים שמסייעים לו לנצח את הקרב, אותו דבר כאן.

<שמעון לנקרי: אם זה תלוי רק בראשי ערים זה לא ממש יפעל, אני אומר את זה מהיכרותי את חבריי, כל אחד עסוק בענייניו, כל אחד עסוק בצרכיו, כל אחד עסוק בבעיותיו ולכן אנחנו צריכים משהו שיכפה על כולם להסתנכרן למודל אחד שמשפיע על הצעיר, שהדגש הוא הצעיר במדינת ישראל, בעיותיו והפתרונות כתוצאה מאותו מודל.

עמרם מצנע: אתה יודע מה ההבדל בין מ"פ טוב למ"פ גרוע?

עמרם מצנע: אם כבר התחלת במ"פ.

עמרם מצנע: זה שמ"פ טוב הצליח להשיג את כל האמצעים האפשריים, אבל אז הוא מסתובב אל מול הפלוגה ועושה את מה שצריך לעשות גם אם אין לו.

עמרם מצנע: מ"פ גרוע זה זה שכל הזמן מקטר מה לא נתנו לו, מה לא עשו לו, איך דפקו אותו, איך סידרו אותו, איך הפלו אותו.

<שמעון לנקרי: זה נכון, אבל עכשיו אתה אומר שהצעיר יהיה תלוי מ"פ.

<שמעון לנקרי: ואני אומר לא, הצעיר לא צריך להיות תלוי באף אחד, הוא צריך לקבל את ה - - -

עמרם מצנע: המהפכה בצעירים לא הייתה קורית ללא השלטון המקומי, עכשיו באמת צריך להוביל את השלטון המרכזי כדי לתת את המשאבים.

<שמעון לנקרי: כן, להכניס את השלטון המרכזי פנימה.

עמרם מצנע: אבל אתם הלוא יודעים באיזו תקופה אנחנו חיים ובאיזה מציאות.

<שמעון לנקרי: אז בשנה הבאה, לאט לאט, כמו מפעל, כדי ששנה הבאה.

<שמעון לנקרי: .. חבר'ה, לוח הזמנים מעכשיו, אורית מובילה את הסיור ביחד עם אלי במרכז הצעירים.

<שמעון לנקרי: אחר כך יהיה פאנל שמייצג את העשייה ואת השותפים במרכזי הצעירים, אחר כך יש פרויקט קטן של ג'אם שהקמנו לפני שנתיים ששווה לראות אותו ואנחנו נפגשים כאן חזרה לפלאפל וחומוס.

<שמעון לנקרי: חבר'ה, תודה.

<שמעון לנקרי: סיור במרכז הצעירים

<אלי חביב: זה המבנה הראשון שהתחלנו בו ב-2009, נכנסנו למבנה הזה.

<אלי חביב: פה בעצם כל המרכז התיישב.

עמרם מצנע: מה היה פה לפני זה?

<אלי חביב: ההסתדרות, לדעתי.

עמרם מצנע: זה שעולה וזה שיורד.

<אלי חביב: שהייתה פעם מדינה בתוך מדינה והיום אנחנו השתלטנו.

<אלי חביב: אז שני המבנים האלה שייכים להסתדרות, אלה מבנים שהיו סגורים תקופה ארוכה.

<אלי חביב: המבנה הזה נצנץ לנו תקופה ארוכה ונכנסנו לכאן באפריל 2009.

<אלי חביב: בסביבות ינואר-פברואר 2010 כבר הגענו למצב שהקיבולת הייתה קטנה מדי.

<אלי חביב: אתם תיכף תראו את המקום, הוא לא גדול כל כך, אז עברנו למבנה ההוא שנראה גם אותו תיכף.

<אלי חביב: יש כאן עכשיו, כל זה עמדות גלישה לגלישה חופשית, יכולים להגיע לכאן - - - העמדות האלה הן עמדות גלישה, יכולים להגיע לכאן לגלוש.

<אלי חביב: לגבי מה שקורה כאן עכשיו בבוקר, הודיה, שהיא מנהלת את תחום המחשבים פה תיתן כמה מילים.

<הודיה: אז באמת מתוך רצון ומחשבה להעניק לתושבים, להורים הצעירים, מקום שהילדים לא יהיו בבתים, לא יסתובבו, לא ירבצו מול המסך, החלטנו להקים פעילות.

<הודיה: הפעילות היא ללא תשלום, הם מגיעים לכאן משעה 9:00 עד השעה 13:00 וגם לומדים ועוברים כאן תהליך של חוויה מחכימה.

עמרם מצנע: אחרי הצהריים זה סגור?

<הודיה: לא, אנחנו עובדים רצוף.

<הודיה: הם מגיעים לכאן לגלישה עד 16:00, יש ילדים שמגיעים לכאן באופן שוטף.

עמרם מצנע: זה בעצם נוער, זה לא צעירים.

<הודיה: לא, ילדים, יש כאן ילדים.

עמרם מצנע: בעצם העזרה היא להורים.

<אלי חביב: כן, הם יכולים להשאיר את הילדים במסגרת, מ-9:00 עד 13:00.

<הודיה: לאורך כל יולי-אוגוסט.

עמרם מצנע: כן, אבל אני לא רואה פה התפוצצות של ילדים.

<אלי חביב: הם בפעילות כרגע.

<מדריכה: זו קייטנה של ספורט.

עמרם מצנע: ספורט?

עמרם מצנע: ספורט מחשבים.

<הודיה: משלבים להם את זה.

<מדריכה: עשינו חידונים בספורט וראינו סרטונים וכרגע הכרזנו על ארבעת הזוכים והם קיבלו הפתעה, פרס.

<שמעון לנקרי: מי הזוכים?

<מדריכה: מי הזוכים בחידון?

<מדריכה: שמך?

<מדריכה: שמעון ואופק וגם אושר ואיתמר.

<אורית אסייג: אתה דיברת על זה בלשכת ראש העיר, זה להשתמש במבנים קיימים, בתי ספר, גני ילדים ויש לנו ברחבי העיר מגוון קייטנות במוקדי גני ילדים ובבתי הספר, כחלק מתפיסה.

<אורית אסייג: רשת המתנ"סים מפעילה לאורך כל השנה פעילות של חינוך בלתי פורמלי.

עמרם מצנע: מי מפעיל את הקייטנות?

<אורית אסייג: רשת המתנ"סים, יש לה את המנדט היישובי, זה פועל מצוין.

<אורית אסייג: זה מאות ואלפי ילדים שיש להם מענה בתקופת הקיץ.

<אורית אסייג: גם השימוש פה במרכז להב"ה, זו קייטנה של רשת המתנ"סים שמגיעה לכאן למרכז להב"ה כחלק מהסינרגיה ואיגום המשאבים.

עמרם מצנע: אז כשהם מגיעים לכאן הם מבלים את כל הבוקר?

<אורית אסייג: הפעילות היא מובנית, יש להם - - -

עמרם מצנע: הקבוצה הזו באה לפה לקראת הצהריים?

<מדריכה: לא, הם הגיעו בסביבות עשר ורבע ועוד מעט הם מסיימים.

<מדריכה: הם עושים פעילות והם חוזרים להמשך הפעילות שלהם.

עמרם מצנע: זה מעורב או זה רק מהמגזר היהודי?

<מדריכה: לא, מעורב.

<אורית אסייג: לפני שאנחנו נצא, אנחנו נגיד שני דברים.

<אורית אסייג: אחד שאתם תשמעו מקבוצת מנהיגות והתרמה את הצעירים, שם גם יתקיים הפאנל, שם גם החלק השני של מרכז להב"ה.

<אורית אסייג: מכאן אנחנו יוצאים לג'אם, לראות את מרכז הצעירים הקלאסי.

<אורית אסייג: אז בואו.

<עמיצור דמרי: (מצגת): ברשות

<עמיצור דמרי: כם אני אציג את ההתייחסות למרכזי צעירים, גם על המודל של מרכזי צעירים, מתוך זה אני מקווה מאוד שנצליח גם כן להבין את המשמעויות של התפיסה הרחבה יותר בנושא של צעירים בכלל ולאו דווקא במרכזי צעירים.

<עמיצור דמרי: זה מידע אינפורמטיבי.

<עמיצור דמרי: אנחנו עברנו על זה, 49 מרכזים, אנחנו מדברים על בין 56 ל-70 מרכזי צעירים - - -

עמרם מצנע: והיתר?

<עמיצור דמרי: הם פשוט קמו לבד.

<עמיצור דמרי: אם למשל אנחנו מדברים ברעננה, אנחנו מדברים בהרצליה, הם קמו בלי - - -

עמרם מצנע: שתי הדוגמאות שנתת אלה עיריות שיכולות להרים את זה בלי עזרה בכלל.

<עמיצור דמרי: נכון, נכון.

<זיו בר: במועצות אזוריות יש 11 מרכזי צעירים שקמים בימים אלה ורובם קמים באופן עצמאי.

<עמיצור דמרי: אני כן יכול להגיד לכם שבחלק מהמקרים אנחנו זיהינו את המגמה הזאת, אז פתחנו בתחילת השנה קורס מנהלים למנהלי מרכזי צעירים חדשים, שיעל, שיושבת מאחוריי, העבירה, מתוך כוונה באמת לתת להם לפחות את תורת ההפעלה ואת תפיסת העבודה, על מנת שנוכל לייצר איזה שהיא רמה מסוימת של יישור קו וכדי שנוכל לעבוד ביחד.

<עמיצור דמרי: זה החזון והיעדים והערכים של מרכזי הצעירים.

<עמיצור דמרי: אנחנו נרד למטרות.

<עמיצור דמרי: אנחנו מדברים על להבטיח את מימוש הפוטנציאל של צעירים ללא קשר למוצאם, אנחנו מדברים על חיזוק הפריפריה של מדינת ישראל - - -

<יהודית גידלי: במוצא הכוונה למקום מגורים, אני מתארת לעצמי.

<עמיצור דמרי: ללא קשר למוצא, מאיזה מדינה, אם יהודים-ערבים, חרדים, you name it, הכוונה היא גם שאנחנו מדברים על הפריפריה החברתית והגיאוגרפית, למשל רמלה-לוד וכן הלאה.

<עמיצור דמרי: וכמובן ביישובים אחרים, כמו כפר סבא, שיש להם עדיין פריפריה חברתית לא קטנה.

עמרם מצנע: אני מציע לכם להתחיל לאמץ את הפריפריה השלישית.

עמרם מצנע: אני קורא לה מנטלית, אבל מנטלית זו מילה קצת בעייתית.

<קריאה: תרבותית אולי?

עמרם מצנע: זה אותן קבוצות בחברה הישראלית שהן לא מחוברות, והן יכולות לגור בתל אביב, יכולות לגור בירוחם.

עמרם מצנע: יש ממשקים, דרך אגב, אבל אני רואה בזה בעיה יותר קשה לפתרון.

<עמיצור דמרי: אנחנו מודעים למורכבות הזו באמת.

<עמיצור דמרי: מה שחשוב זה שבכל מה שכתוב כאן כחזון וערכים, זה מהלך שנעשה ביחד עם שותפים במשרדי הממשלה.

<עמיצור דמרי: לא נראה את כל ההיסטוריה של ההקמה של מרכזי הצעירים, אבל זה נעשה ביחד עם משרדי הממשלה, ביחד עם השותפים מהמגזר השלישי, קרן גנדיר, קרן גרוס ושותפים נוספים.

<עמיצור דמרי: כלומר זה תהליך שיצא מתוך גיבוש והבנות של הצרכים של הצעירים בישראל, כמובן אחרי מחקר שנעשה.

<עמיצור דמרי: יש לנו ארבעה תחומי ליבה.

<עמיצור דמרי: כולנו מכירים את תחומי הליבה.

<עמיצור דמרי: זה מצד אחד התחומים המרכזיים, תיכף אנחנו נראה גם תחומים נוספים.

<עמיצור דמרי: אוכלוסיית היעד – כפי שאתם רואים אנחנו נוגעים בעיקרון בכל סוגי האוכלוסיות הקיימות.

<עמיצור דמרי: כל מרכז צעירים הוא כמובן סוברני להחליט מה הם הצרכים, אולי הוא אפילו מייצר את מיקוד המאמץ.

<עמיצור דמרי: יש מרכזים שיש להם גם את הנושא של השירות האזרחי ובתוכו פועלות קבוצות בצורה מאוד אינטנסיבית של שירות אזרחי וצעירים בסיכון.

<עמיצור דמרי: חיילים משוחררים, זו למשל גם אוכלוסיית יעד מרכזית מאוד מאוד גדולה שאנחנו כבר עובדים איתה.

<עמיצור דמרי: וזה בעצם מאפשר לנו לייצר את הרצף.

<עמיצור דמרי: אנחנו כן מתייחסים, לא נגענו בזה באופן משמעותי, המעבר הזה מגיל 18 ואילך, המעבר מילדים ונוער לצעירים הוא מעבר שאנחנו צריכים לדעת לתת לו מענה בצורה מאוד מסודרת.

<עמיצור דמרי: נכון להיום זה נעשה בעיקר ברמה של הרשות, שיש רשויות שיודעות לפתח את המודל הזה ויש רשויות שלא מפתחות את המודל הזה.

<עמיצור דמרי: במקומות שבהם יש את הפיתוח הזה אנחנו רואים מעבר חלק מנוער לצעירים, אחרת אנחנו נתקלים בהרבה מאוד בעיות.

<עמיצור דמרי: למשל ארגונים כמו קידום נוער של משרד החינוך עובד עד גיל 18 ויום אחרי זה הוא אומר לו 'בהצלחה'.

<זיו בר: עוד משפט, עמיצור.

<זיו בר: בעצם כשילדים ובני נוער הם בבתי הספר שלנו, יש איזה שהוא סוג של שיח, הוא לא לגמרי סוציאליסטי, אבל הוא מדבר על ערכים של שוויון ולהכיר את האחר וללמוד על השני, ואז אתה מתגייס לצבא, אתה מסיים את הצבא ואתה נכנס פתאום לסוג של אולי המערב הפרוע, שיח שהוא מאוד קפיטליסטי, שיח שאתה צריך להצליח ולהצליח לבד ולנסות, ואתה גם עובר לגור הרבה פעמים לבד וזה איזה שהוא ניסיון לעשות חיבור בין אותם מסרים ובין אותה אחריות שהמדינה לוקחת גם לגילאים היותר מאוחרים.

<זיו בר: שלא יהיה את הפער הגדול הזה.

<עמיצור דמרי: אחד הדברים שנעשו בדימונה, ועדיאל פה והוא יכול לתקן אותי אם אני טועה, אבל הם עשו בדיקה לגבי המוטיבציה של צעירים בני 17-18 לגבי החזרה שלהם לעיר ואחד הדברים שהם גילו, שכבר בגיל 16-17 הילדים כבר מתחילים לעבד את הרעיון שהם עוזבים את דימונה לתמיד אחרי הצבא ולא יחזרו לעיר.

<עמיצור דמרי: פה מתחזק הקשר הזה שיש צורך כבר לעבוד עם בני 17-18 - - -

עמרם מצנע: אתה צודק במאה אחוז, אבל זה מחלקות הנוער, יש להן את האחריות שלהן.

<עמיצור דמרי: זה נכון, לגמרי נכון, אני רק בא ואני אומר שכאן זה המקום שמתחבר הרצף.

<אורית אסייג: צר לי לאכזב אותך, אנחנו מתחילים לעבוד על הזיקה המקומית של הילדים למקום שבו הם גדלים כבר בגן הילדים, והנושא הזה שזור בכל שכבות הגיל, כדי שבסוף, בגיל 18 יהיה להם ברור שהחלק הארי - - -

עמרם מצנע: עד גיל 18 יש לך תכניות לא רעות, הבעיה היא באמת כשהם יוצאים מהחממה המשפחתית והבית ספרית.

<עמיצור דמרי: ואיך שומרים על קשר עם החיילים שלנו ומה עושים איתם ואיך אנחנו עוזרים אם קרה להם משהו.

<עמיצור דמרי: תחומי העיסוק הנוספים.

<עמיצור דמרי: כפי שתשימו לב, חלק מתחומי העיסוק שאנחנו מפעילים בתוך מרכזי הצעירים, על חלק מהם אלי דיבר, כמו מתמחים, דיור, או חירום, אבל - - -

עמרם מצנע: את הדיור אני הייתי שם לא בנוספים, אלא במרכזיים.

<עמיצור דמרי: יכול להיות מאוד שזה יגיע למקום הזה.

<עמיצור דמרי: אני אומר עוד פעם, יש תחומי ליבה שבגינם הצעירים מגיעים למרכז.

<עמיצור דמרי: הצעירים מחפשים לימודים, מחפשים עבודה, הם מחפשים לעשות משהו בעיר שלהם, בחלק מהערים, לא בכל הערים, יש ערים שיודעות לעשות תרבות פנאי, הם לא צריכים להסתכל על הצעירים בשביל זה.

<עמיצור דמרי: זו הסיבה שבגינה נכנסים למרכז הצעירים.

<עמיצור דמרי: התפקיד שלנו בתוך מרכז הצעירים זה לייצר אצלם איזה שהוא תהליך שהם עוברים כמעט בכל תחומי החיים, החל ממעורבות והתנדבות ועד לבוא נעזור לך גם למצוא דיור ולייצר את זה בקרב הצעירים.

<עמיצור דמרי: אני לא רוצה שאנחנו נגיד להם מה לעשות, אני רוצה שזה יבוא מאצלם ואנחנו רואים את זה בעכו.

עמרם מצנע: כן, אבל תרשה לי לומר עוד פעם, לפי ניסיוני מרכז הצעירים הוא לא רק נקודת מתן שירות, כי זה יש בעיריות, והיו ויהיו, ויותר ופחות.

עמרם מצנע: הוא מקום של התייחסות, מקום חברתי, ואתה צריך ליצור כל מיני גירויים כדי שאנשים יבואו לשם ויישארו שם, וזה יותר הקשרים החברתיים, הפעילות החברתית המשותפת, דווקא בגילים האלה.

עמרם מצנע: לכן אני אומר כל הזמן דיור, דיור, דיור, כי זה נושא מרכזי, ותדעו לכם שבפריפריה הוא לפעמים יותר בעייתי מאשר במרכז, להוציא את הנער הצעיר או את הנערה מהבית, כי אחרת הוא באמת נוסע למקומות אחרים.

עמרם מצנע: אם אתה מאפשר לו דיור, כפי שעושים את זה בדימונה, עשו את זה בירוחם עם דירות של עמידר, עם קרוונים וכדומה, כשאתה נותן לו מין איזה שנתיים, שלוש, ארבע, של מעבר, אתה קושר אותו למקום.

עמרם מצנע: ואז כמובן השכלה גבוהה וכל הדברים האחרים.

עמרם מצנע: אני חוזר ואומר, אם זה הופך להיות רק מקום של קבלת שירות כזה או אחר, אז הוא יבוא לקבל את השירות ויילך ויישאר בעצם אינדיבידואל.

<עמיצור דמרי: בנושא של הדיור אני מקבל את האמירה, שהנושא של הדיור הוא נושא חשוב.

<עמיצור דמרי: אנחנו לא סתם הגדרנו תרבות פנאי, למרות שהרבה אנשים הרימו גבה ואמרו לנו 'מה פתאום אתם עושים תרבות פנאי?

<עמיצור דמרי: ' אבל אנחנו רואים שיש לנו תפקיד משמעותי מרכזי בנושא של הזהות של אותו צעיר או צעירה ובמוטיבציה שלהם לקחת חלק, להיות פעילים, להיות אקטיביסטים וליהנות ממה שהעיר יודעת ומסוגלת לתת וגם האזור.

<עמיצור דמרי: אנחנו היום, בעיקר בפריפריה, עוד פעם נגב וגליל, אנחנו מדברים גם על חשיבה אזורית.

<עמיצור דמרי: אני יכול לצרוך את השירותים שלי, עדיף לי לנסוע מדימונה לירוחם בכדי לראות אמן כזה או אחר ולאו דווקא לנסוע ולהגיד, 'אין שום דבר בירוחם, בואו ניסע לתל אביב', כי רק בתל אביב יש את זה.

<עמיצור דמרי: הרעיון הוא גם לפתח את התפיסה האזורית, שבשנתיים האחרונות היא עשתה קפיצת מדרגה מאוד משמעותית.

<עמיצור דמרי: אלה הנושאים.

<עמיצור דמרי: אני לא ארחיב על זה, כי אני אומר עוד פעם, ראינו את זה דרך אלי, רק חשוב שתראו.

<עמיצור דמרי: זה צוות צעירים.

<עמיצור דמרי: מי שעומד בראשו זה אני, יש לנו מזכירה שגם אחראית על כל הנושא של החוזים, מכרזים, אחראית על הטיפול.

<עמיצור דמרי: יש לנו מנהלי אזורים שהתפקיד שלהם בעיקר לעבוד מול מנהלי המרכזים, בליווי השוטף שלהם, בהדרכה, ומנהלי תחומים שהם בדרך כלל מנהלי תחום השכלה, תעסוקה, מעורבות חברתית, שהתפקיד שלהם לעשות דריל דאון, להתמקצע, להרחיב את השירותים ואותם מענים וכל הזמן לייצר מענים נוספים על מנת שצעירים יגיעו, לא רק ממקום של שירותים, אלא גם ממקום של עשייה.

<עמיצור דמרי: יעל, מנהלת פיתוח והדרכה.

<עמיצור דמרי: הנושא הזה הוא נושא קריטי, הוא ציר קריטי, נתיב מרכזי בעבודת המטה שלנו.

<עמיצור דמרי: כל הזמן יש לנו נושא של למידה ופיתוח, כל הזמן יש את הנושא הזה של לראות, ללמוד, לחקור, כי אנחנו חייבים להישאר רלוונטיים גם לצעירים.

<עמיצור דמרי: קצת היסטוריה.

<עמיצור דמרי: מי שמכיר את הרעיון, הרעיון זה עניין של שותפות בין משרדי ממשלה, שקראו לו מסד קליטה, שבאו ולקחו ולמדו את הנושא של מרכזי הצעירים והם החליטו להקים פיילוט בנושא הזה.

<עמיצור דמרי: כמו שאמרתי, זה עבר תהליך של מחקר מלווה וכתוצאה מהפיילוט הזה אנחנו למדנו שני דברים.

<עמיצור דמרי: אחד זה שהצורך הוא באמת ברמה הלאומית, והדבר השני זה שהוא לכלל הצעירים במדינת ישראל והוא לא היה יכול להיות רק מיועד לאוכלוסייה כזו או אחרת.

<עמיצור דמרי: אנחנו רואים כל הזמן התפתחות של הקמה של מרכזי צעירים נוספים.

<עמיצור דמרי: אחת מנקודות הציון המרכזיות זה ב-2008, כנס ישראל לצעירים, 2009-2010 אנחנו מדברים על החלטת ממשלה שמשרד נגב-גליל מפעיל, הוא שחקן משמעותי, הוא שינה את כללי המשחק גם בתפיסה של מרכזי הצעירים.

<עמיצור דמרי: הרשות לפיתוח הנגב והרשות לפיתוח הגליל ידעו לתת לנו תמיכה מאוד משמעותית גם בחשיבה האזורית וגם בשיתופי הפעולה.

<עמיצור דמרי: כתוצאה מזה יש היום 26 מרכזי צעירים.

<עמיצור דמרי: אין היום בנגב ובגליל עיר ואם בישראל שאין לה מרכז צעירים ואנחנו עכשיו מדברים על השלב הבא, שזה בעצם פתיחה במועצות אזוריות או גם בחברה הערבית.

<עמיצור דמרי: יש לנו מרכז צעירים אחד בבית ז'אן ומרכז צעירים אחת בג'ת, אבל זה לא כל החברה הערבית כמובן.

<עמיצור דמרי: גילה גמליאל וכל הנושא הזה של מחזיקי תיקי הצעירים, אני אומר עוד פעם, מ-2008 כנס ישראל לצעירים נתן איזה שהיא קפיצת מדרגה משמעותית, גם בתפיסה, גם בהבנה, ובבחירות של 2009 נכנס כל הנושא של מחזיקי תיקי צעירים ברשויות המקומיות וזה גם נתן בוסט מאוד רציני בהבנה של הצורך של מרכזי הצעירים.

<עמיצור דמרי: עוד קצת נתונים.

<עמיצור דמרי: אז מה אנחנו רואים?

<עמיצור דמרי: אנחנו רואים שצעירים זה משאב, אנחנו לא יכולים להתייחס לזה לא כאל צעירים בסיכון, למרות שיש גם צעירים בסיכון, אבל קודם כל הנחת היסוד היא שאנחנו מסתכלים על צעירים כעל משאב ולא שום דבר מעבר לזה.

<עמיצור דמרי: גם כשהם אוכלוסייה חלשה או מוחלשת אנחנו יכולים להביא אותם לנקודה כזו שיכולה להיות חברה פרודוקטיבית מצליחה שיכולה לתרום לחברה הישראלית ולא להפריע.

<עמיצור דמרי: יש לנו כמובן ביקוש גדול מאוד למרכזי צעירים.

<עמיצור דמרי: אם אנחנו מסתכלים על השלבים הבאים, יש הרבה משרדי ממשלה שנכנסים.

<עמיצור דמרי: משרד החינוך הוא אחד מהמשרדים שעכשיו הביע התעניינות מחדש בנושא של מרכזי הצעירים.

<עמיצור דמרי: עוד משרדי ממשלה נוספים.

<עמיצור דמרי: יש צורך בהקמה של מנגנון שיידע לתאם את הפעילות ולדעת להביא את המשאבים לטובת מרכזי הצעירים.

<עמיצור דמרי: הרבה פעמים הם לא עוברים דרך מרכזי הצעירים, ראשי הערים שיודעים לנהל את הדברים, או שמנהלים את הדברים נכון, מצליחים בכל זאת למקד ולהביא את הכסף לתוך מרכז הצעירים, לא בכל הערים זה קורה, ואני חושב שכאן צריך להיות איזה שהוא מנגנון שמתייחס לנושא של התכלול.

<עמיצור דמרי: אם אנחנו מדברים על המיזם, אז כמובן כל הנושא של התקנון.

<עמיצור דמרי: היום כוח האדם של מרכזי הצעירים תלוי ברשויות המקומיות.

<עמיצור דמרי: אנחנו ראינו את שמעון לנקרי, כמה הוא השקיע.

<עמיצור דמרי: חלק מהרשויות לא מסוגלות להשקיע את זה.

<עמיצור דמרי: למנהל מרכז צעירים צריך להיות תקן, לרכזים צריך שיהיה תקן, על מנת שאנחנו נוכל להבטיח את העבודה של מרכז הצעירים.

<עמיצור דמרי: זה קריטי.

<עמיצור דמרי: אני חושב שרק מנגנון כמו שחברה ממשלתית מעורבת או כל מנגנון שמוגדר כמנגנון יוכל להבטיח את העתיד של מרכזי הצעירים לטווח ארוך ולתת להם גם עצמאות.

<עמיצור דמרי: הרשויות המקומיות, דיברנו על זה, הן שחקן מפתח, הן צריכות לקחת את האחריות.

<עמיצור דמרי: זה בסופו של דבר יושב בבית של ראש העיר וראש העיר צריך להוביל את זה והוא צריך לקדם את האינטרסים של העיר כרשות מקומית.

<עמיצור דמרי: כמובן התפקיד שלנו, גם של משרדי הממשלה, זה לעזור לרשויות המקומיות לקדם את התפיסה הזו וכמובן לייצר את האמירה ברמה הלאומית ובראייה לאומית בנושא של צעירים וכאן באה לידי ביטוי חברה ממשלתית מעורבת, שלא רק מסתכלת לתוך העיר, אלא מסתכלת על כלל הצעירים במדינת ישראל וכלל המענים שצריכים לתת להם.

<עמיצור דמרי: לצורך זה אני חושב שאחד הדברים במרכזים שאנחנו צריכים לעשות זה גם לבצע מחקר מקיף על הצרכים של הצעירים, על איך הדברים עובדים, עשו כבר מחקרים, נעשו הרבה מאוד מחקרים על צעירים בכל מיני היבטים ועכשיו צריך לקחת את המידע הזה, לתכלל אותו ולשים אותו במקום אחד שיוכל לשמור על יציבות בנושא של עבודה עם צעירים בכלל.

<אורית אסייג: תודה רבה.

<אורית אסייג: הוזמנו לכאן מספר אנשים שהם מאוד רלוונטיים ויש להם ממשקי עבודה אימננטיים עם מרכז הצעירים, כל אחד ישפוך אור מנקודת ראותו הוא, מהמקום שבו הוא נמצא, מהפרויקט, מהמיזם, מהמוסד שאותו הוא מייצג.

<אורית אסייג: אפשר יהיה גם לשאול שאלות, נתחיל עם רני, מנכ"ל המכללה האקדמית גליל מערבי.

<רני פלק: אנחנו בתוך השטח המוניציפאלי של העיר עכו.

<רני פלק: איך לנקרי אומר?

<רני פלק: הוא עדיין קורא לנו מכללה אקדמית גליל מערבי, אבל הוא כבר קורא לנו מכללת עכו.

<רני פלק: יש לנו באמת ממשק, מטבע הדברים, האוכלוסייה שלנו, סטודנטים, תלמידי מכינות בקדם אקדמי, יש הרבה ממשקים עם מרכז הצעירים, גם חיילים משוחררים, כל הדברים שנעשו עם קרן גרוס ועוד פעילויות עם חיילים משוחררים.

<רני פלק: יש פעילויות משותפות, פה במכללה, או בעכו עם מרכז הצעירים.

<רני פלק: יש לנו גם הרבה פעילויות, אני לא רוצה להרחיב - - -

עמרם מצנע: מטבע הדברים במכללה כזו כולם צעירים.

עמרם מצנע: הכוונה לסטודנטים, לא למרצים.

<רני פלק: נכון.

<רני פלק: כולם צעירים.

<רני פלק: יש לנו גם מרצים צעירים, אבל יש לנו גם מרצים יותר ותיקים.

<רני פלק: אבל יש לנו הרבה פעילויות שיזמנו דווקא לאחרונה ובעיקר התחלנו את זה עם עכו וקראנו לזה פרויקט של ילדי מצוינות שהתחיל ותפס אפילו תאוצה - - -

עמרם מצנע: של ילדים בתיכון?

<רני פלק: ילדים ביסודי, כיתות ד' עד ו', מה שנאמר פה קודם, שהצעירים זה מתחיל הרבה יותר, להטמיע, להנחיל, לחנך ולהקנות.

<רני פלק: כל הדברים האלה.

<רני פלק: יש לנו פרויקט של ילדים שהם בהגדרה מצוינים על ידי משרד החינוך, הם עושים פרויקט של יום בשבוע, הם יסיימו עכשיו עוד שנה.

<רני פלק: יש כבר הרשמה יותר גדולה לשנה הבאה.

<רני פלק: דרך אגב, ההצלחה פה של המכללה עם עכו, זה עכשיו נהיה בום גדול בכל הקריות ויש לנו תהליך של התפתחות לשנה הבאה עם כל הקריות.

<רני פלק: אלה הילדים הצעירים יותר.

<רני פלק: כך שיש לנו באמת הרבה ממשקים.

<רני פלק: יש לנו ממשק אקדמי אחד, אני אגיד אותו בקצרה, יש שני חוגים ייחודיים במכללה האקדמית גליל מערבי, אחד זה החוג לתיאטרון ומחול.

<רני פלק: תיאטרון, כל נושא התיאטרון של עכו ופסטיבל חג סוכות, ויש לנו חוג לשימור אתרים, שיש שם הרבה פעילות, שהוא נוסד והומצא בגלל הקרבה הגיאוגרפית לעכו.

<רני פלק: השנה פעם ראשונה קיבלו תואר אלה שסיימו שלוש שנים ראשונות אקדמיות ויש הרבה פרויקטים משותפים עם העיר עכו, ובינתיים עושים חפירות בסוסיתא חודש שלם.

<רני פלק: ביולי, אנחנו רוצים לתכנן שיעשו ביחד, סטודנטים, מרצים ויש הרבה פעילות מעבר למרכז הצעירים ש - - -

עמרם מצנע: איך מגדילים את כמות הצעירים שרואים כחשיבות ללכת לאקדמיה?

עמרם מצנע: הלוא אחת הבעיות הקשות זה ההעצמה של אותם צעירים שאמנם גומרים תיכון ויש להם בגרות, הם צריכים בגרות שמאפשרת הליכה לאוניברסיטה, אבל הם לא מאמינים בעצמם ולכן הם לא הולכים בכלל לאקדמיה.

עמרם מצנע: כלומר כל נושא הנגישות.

<רני פלק: במפגשים האלה זה אפילו מתחיל עם הילדים.

<רני פלק: ההורים של הילדים שמכירים ומגיעים ולמכללה.

<רני פלק: אני לא רוצה להיכנס פה לכל ה - - -

<עמיצור דמרי: החיילים שמגיעים אלינו לקראת שחרור.

<רני פלק: כן, החיילים לקראת שחרור.

<רני פלק: עושים להם את זה בעיקר בשיתוף פעולה עם מרכז הצעירים.

<רני פלק: אבל כל תורת השיווק של המכללות, האוניברסיטאות ובמכינות זה בדיוק הדבר הזה.

<רני פלק: במכינות שלנו יש מכינות מחולקות לפלחים פלחים כדי לעודד אותם.

<רני פלק: גמרנו בסוף השבוע יומיים של ימים פתוחים כאלה שאנחנו משכנעים אותם שמי שחסר לו בגרות, עושים את זה.

<רני פלק: יש שיחות שעושים עם אנשים קצת יותר מבוגרים, יש כמה שנקרא מכינת 30 פלוס, של כאלה שלא חשוב למה, זה כרגע חלק מאיתנו כבר, בתיכון שלא בדיוק עשינו את ההשלמות האלה ואנחנו עושים להם קורסים מיוחדים ומושכים אותם לאקדמיה וזה מצליח.

<אורית אסייג: אנחנו כמערך חינוך יישובי, כשאנחנו מדברים עם תלמידים ותלמידות, מגיל יסודי, אנחנו אומרים 'אנחנו מלווים אתכם עד אשר תסיימו את לימודיכם בתואר הראשון לפחות'.

<אורית אסייג: זאת אמירה, ראש העיר מצהיר את זה בכל פורום אפשרי, אנחנו כמינהל חינוך, כי זה מאוד חשוב לתת להם תמיד את הקצה הרחוק שאליו אנחנו מכוונים שהם יגיעו.

<זיו בר: דווקא נראה לי שאחוזי הצעירים שמשתלבים באקדמיה יחסית למדינות אחרות הוא די גבוה במדינת ישראל.

<זיו בר: אנחנו גם גדלנו על אתוס עם הספר, הרבה אמהות 'לך תלמד, לך תלמד.

<זיו בר: אין כסף, אבל ללמוד אתה צריך'.

<זיו בר: אני חושב שגם צריך לפתח איזה שהוא אפיק למי שלא הולך לעשות תואר ראשון ועדיין הוא יכול להתפרנס בכבוד.

<זיו בר: במדינות אחרות להיות נהג של איזה שהוא טרקטור, או בטח רתכים, זה מקצוע מכובד, מרוויחים כסף מכובד ואנשים גאים במה שהם עושים, ואצלנו זה ממש - - -

עמרם מצנע: כן, זה נושא בפני עצמו שאנחנו צריכים לטפל בו.

עמרם מצנע: כל הנושא של חינוך טכנולוגי, מה זה חינוך טכנולוגי, זה לא פשוט.

עמרם מצנע: יש מדינות בעולם שבכיתה ד' כבר מחליטים מי הולך לאקדמיה ומי הולך לטכנולוגיה.

עמרם מצנע: אני רוצה לראות את האמא הישראלית שאומרים לבן שלה בכיתה ד', 'הוא נגרות'.

עמרם מצנע: לראות מה קורה.

עמרם מצנע: כן, יש פה בעיה לא פשוטה.

עמרם מצנע: אבל רציתי לשאול דבר אחר.

עמרם מצנע: אתם נתקלים בבעיה של צעירים שרוצים ללכת לאקדמיה ולא יכולים לממן את הלימודים בגלל בעיות כלכליות ואין לכם מלגות?

<אורית אסייג: אין דבר כזה שאין לנו, יש פה מעטפת מאוד - - -

<אלי חביב: אני רוצה לענות על זה.

<אלי חביב: מניסיון של חמש שנים, מי שרוצה ללמוד מוצא את התקציבים.

<אלי חביב: אנחנו מסייעים במלגות סדר גודל של בין 50% או 40% במינימום עד 80%-90% ויש מלגות שהן 100% משכר הלימוד.

<אלי חביב: אני לא חושב שהגיע צעיר והבעיה שלו הייתה שכר לימוד ובגלל זה הוא לא למד.

<אלי חביב: עשינו כבר פעילויות משותפות עם המכללה יחד בשכונות קשות מאוד, כמו גאולה ובן גוריון, לאיתור של חבר'ה עם פוטנציאל ללימודים אקדמאיים שהדבר שמנע מהם זה היה באמת שכר הלימוד.

<אלי חביב: הבאנו אותם והכנסנו אותם פנימה לאקדמיה, אם זה במכינות להשלמת בגרויות ואחרי זה הם נמצאים על המסלול הזה, כשהדיקנט במכללה עוזר, כשאנחנו עוזרים.

<נסים לגזיאל: אני גם עובד במכללה, בדיקנט.

<נסים לגזיאל: אני אומר שכל קרן שתתווסף לקרנות שיש לנו תוכל למנף את מספר הסטודנטים.

<נסים לגזיאל: אנחנו היום נעזרים בקרנות כמו רוס, כמו קציר, שהן קרנות שעוזרות בצורה מאוד מסיבית.

<נסים לגזיאל: קרן קציר למשל עוזרת לתכניות מיוחדות, כמו לנשים חד הוריות.

<נסים לגזיאל: יש לנו קבוצה של 25 נשים חד הוריות שמקבלות את כל הסיוע.

עמרם מצנע: הבעיה בדרך כלל היא באוכלוסיות שלא נופלות בקטגוריות.

עמרם מצנע: קרן גרוס זה רק לחיילים משוחררים, מה קורה עם האוכלוסייה הערבית, למשל, בעכו?

עמרם מצנע: כי הם לא כל כך חשופים למלגות שונות.

<אלי חביב: לגבי האוכלוסייה הערבית, כמובן שצעיר או צעירה שמבצעים שירות לאומי זכאים לכל המלגות של חייל משוחרר, זו אותה משבצת.

<אלי חביב: מעבר לזה, כל המלגות שהן בשליטה שלנו, כמו מלגת ראש העיר או מעשה עולם, או מלגות שאנחנו משתתפים בהם, כמובן שיש ייצוג גם למגזר הערבי וצעיר או צעירה ערביים יכולים להשתתף.

<אלי חביב: ור"ה אותו דבר.

<אלי חביב: הסל שישנו, ישנו סל של מלגות, הוא אולי לא באותה פרופורציה מבחינת התקציב כמו במגזר היהודי, בגלל כל הקרנות שמסייעות רק לחיילים משוחרים אבל יש.

<נסים לגזיאל: אני נפגש עם הסטודנטים אחרי שהם מסיימים את הלימודים ואז מתחילה הבעיה של התעסוקה.

<נסים לגזיאל: זו בעיה מאוד מאוד מרכזית לסטודנטים.

<נסים לגזיאל: יש לנו רכזת תעסוקה במכללה שמטפלת בסטודנטים שנה שלישית, לקראת סיום הלימודים והיא לא יכולה לתת מענה לסטודנטים ש - - -

<שירה דקל כץ: רק בהקשר הזה, יכול להיות שבעכו לא, אבל בערים אחרות בהחלט כן, יש צעירים שרוצים ללמוד ולא בהכרח יכולים.

<שירה דקל כץ: דווקא, דרך אגב, המעמד הנמוך מאוד, יש לו הרבה יותר אפשרויות.

<שירה דקל כץ: הצעירים ממעמד הביניים שלא מצליחים לעמוד בתנאי הסף של המלגות הם הצעירים שלא מצליחים בדרך כלל ואז מה שקור זה שהם לפעמים מתחילים, עוזבים אחרי שנה אחת, הולכים לחפש עבודה, לא מצליחים להחזיק את הדירה.

<שירה דקל כץ: זאת אומרת לאו דווקא הקצוות, יותר האמצע.

עמרם מצנע: זו אחת המטרות של מרכז הצעירים, זה לאתר באמת את אותן חוליות שנופלות - - -

<שירה דקל כץ: אבל לא תמיד יש מענים.

עמרם מצנע: אני בטוח שאין, אבל אני אומר לאתר אותם קודם כל ולהבין את ההתנהגות שם ולנסות לכוון מלגות במיוחד לשם.

<נסים לגזיאל: בשנה שעברה הייתה תכנית מאוד יפה של הרשות לפיתוח הגליל עם מוסדות תעסוקה, שנתנו מלגות לסטודנטים שנה שלישית ושילבו אותם בתעסוקה, אבל השנה היא לא הייתה.

<נסים לגזיאל: אני מקווה שהשנה, טלי אמרה שהם מתכוונים לחזור.

<אלי חביב: אני רוצה לתת דוגמה למלגה.

<אלי חביב: רועי, אתה תציג גם את הפרויקט הזה וגם דוגמה של מלגה שהיא - - -

<רועי: שלום.

<רועי: אנחנו מפעילים פה תכנית בשיתוף מרכז צעירים שנקראת פרויקט מעש"ה עולם.

<רועי: מעשה עולם בעצם מביא קבוצה של חבר'ה צעירים ממדינות דוברי אנגלית.

<רועי: בשנתיים האחרונות זה היה מצפון אמריקה, כולם מגיעים לכאן דרך מסע, קבוצה של בוגרי קולג', זה נקרא פוסט קולג', יהודים, הם מגיעים לעיר עכו ואנחנו כאן, דרך מרכז צעירים, דרך השותף המרכזי שלנו כאן, מחברים אותם לסטודנטים מהעיר עכו, סטודנטים ישראליים, ובעצם יש פה פרויקט משותף של חבר'ה יהודים אמריקאים, או יהודים דוברי אנגלית וחבר'ה מקומיים מהעיר עכו.

<רועי: הם גם עושים התנדבות משותפת בעיר וגם יש מפגש אחת לשבוע שבו עוסקים בשאלות שקשורות למדינת ישראל, לקשר שלי ליהדות התפוצות, מה זה אומר להיות יהודי אמריקאי וישראלי ואיך מדברים על נושאים שקשורים לחדשות, לפוליטיקה, לשנת בחירות שעברנו השנה.

<רועי: כל זה קורה כאן בתוך מרכז הצעירים.

<רועי: יש לנו גם דוגמה לסטודנט שהיה השנה בתכנית.

<רועי: אני מרכז את הקבוצה של האמריקאים.

<רועי: אם אנחנו מדברים על נושא המלגות, זה מעניק מלגה, בשיתוף גם עם קרן קציר, ומי שזכאי, גם עם קרן גרוס.

<רועי: זו מלגת לימוד מלאה לסטודנטים הישראלים והמפגש הוא כמעט ייחודי במציאות הזאת של סטודנט שמקבל גם מלגה, גם אפשרות להתנדבות ולעשות עשייה חברתית בתוך העיר, בקהילה שלו, ומפגש ייחודי של למידה מאוד מרתקת וייחודית.

<יהודית גידלי: כמה שנים אתה בעיר?

<רועי: אני מרכז אותו, זו השנה השלישית שלו כבר בעיר.

<אורית ברוך: יש נקודה שלא עלתה ואני חושבת שמאוד חשוב להעלות אותה.

<אורית ברוך: אנחנו מדברים ברמה של הרשויות המקומיות, אבל דווקא ברמה הכללית, הלאומית, נוצרו עם השנים, בעקבות, אני חושבת, איזה שהוא תהליך של התמקצעות שעבר על החברה הישראלית, היום, כדי שצעיר יוכל להיכנס לעבודה יש חסמים של ותק ושל צורך בתארים שבעצם כשאתה מסתכל ורוצה לראות מי מהצעירים יכול להיות מועמד לעבודה, אין לך מועמדים.

<אורית ברוך: המועמדים מתחילים מגיל 35, גם כי אולי צריך 7 שנות ותק ותואר שני, בפרט בשירות הציבורי והנקודה הזאת איכשהו לא עולה על השולחן.

<אורית ברוך: אני חושבת שנורא חשוב לשים אותה.

<אורית ברוך: אני חושבת שהכנסת פה יכולה לעשות עבודה מאוד מאוד רצינית, אבל צריך לשים על זה דגש.

<אורית ברוך: למשל פה רואים דוגמה שדווקא להיכנס וללמוד לתארים יש היום אפשרויות, שפעם לא היו, זאת אומרת בדורות אחורה היה יותר קשה להיכנס להשכלה, היו פחות מלגות ודברים כאלה, אבל גם אלה שהם כבר משכילים, להכניס אותם לשירותים המוניציפאליים, לשירותים הממשלתיים, למגזר הציבורי בכללותו, יש בעיה מאוד מאוד גדולה פה ואני חושבת שזה צריך להיות על השולחן.

עמרם מצנע: לא, אני שמעתי בסקירה בבוקר שיש פה תכנית של מין חונכות כזו.

<אלי חביב: יש תכנית של מתמחים, פיילוט - - -

<אורית ברוך: אבל היא ישנה.

<אלי חביב: היא לא ישנה, זו שנה שנייה שהיא עובדת, היא עברה ברוח חדשה קודם ועכשיו היא עובדת דרך המשרד לפיתוח הנגב והגליל, כשהמטרה היא לתת לצעיר או הצעירה הסטודנטים את ההתמחות במקצוע.

<אלי חביב: כלומר אם אנחנו מדברים על חברות עירוניות או מינהלים עירוניים כמו מינהל החינוך, החברה הכלכלית, המתנ"סים, הם עושים את ההתמחות שלהם שם, לא מקבלים קרדיטציה במכללה או באוניברסיטה, הם מקבלים את הניסיון הזה.

<אורית ברוך: ומה קורה אחר כך?

<עמיצור דמרי: קודם כל יש להם ברזומה שלהם, 'עסקתי ב- ופעלתי'.

<עמיצור דמרי: זה מוסיף להם לניסיון.

<אורית ברוך: אבל אני באה ואומרת שצריך לתקוף את זה ישירות ואני חושבת שמן הראוי להוריד שנות ניסיון.

<אורית ברוך: הקידוש הזה של שנות ניסיון, יכול להיות שאנחנו בו - - -

עמרם מצנע: תראי, בסוף במכרז לתפקידים בחברות הציבוריות יש צבירת נקודות, אתה לא יכול להוריד את הניסיון.

<אורית אסייג: כן יש תכניות ייעודיות שעונות על מה שאת מעלה, אבל הן לא מספקות, כי הן תכניות מאוד יקרות, עתירות משאבים, כמו עתידים, שמתחילים ללוות את הילדים מאז שהם בתיכון, בכיתה י', דרך הגיוס שלהם לצבא.

עמרם מצנע: כן, אבל זה לא עונה על מה ש - - -

<אורית אסייג: זה בדיוק אחר כך הם משתלבים במסגרות תעסוקה.

<טלי עומר: יש מספר תכניות, אחת באמת גם של עתידים, שכרגע הם לומדים בבאר שבע, וגם למגזר הציבורי בצפון, יש שם סטודנטים מהצפון ומהדרום.

<טלי עומר: יש איזה תכנית של מה שאנחנו קוראים מלגות מוטות תעסוקה, 'סטודנטים בונים עתיד', שזה באמת כל הנושא של לעשות את הסטאז', כי זה נורא תלוי באיזה תחום.

<טלי עומר: יש בצפון שש מכללות מוכרות על ידי המל"ג, שאיתם אנחנו עובדים.

<טלי עומר: עד עכשיו עשינו משהו כמו 20 סטודנטים מכל מכללה, שיש קישור בין המפעל, בין המכללה ובין הסטודנט, זה כולל גם בנושאים של היי טק, גם בנושאים של מגזר ציבורי, גם בנושאים של תיירות ובכל הנושאים.

<טלי עומר: לא מאוד פשוט, מאוד בעייתי גם לעקוב אחרי זה, מה קורה אחרי השנה הראשונה שנשארים אחרי, למעט תל חי, שאני יכולה להגיד בוודאות שיש שם למעלה מ-90% הצלחה, כי החבר'ה שעובדים בהיי טק ממש מובלים כבר מתחילת הלימודים שלהם בהתאמה למפעלים, המכללה גם דאגה להביא את השלוחות שלה.

<טלי עומר: יש בעיה הפוכה של מקומות שהם מעוטי תקנים, למשל, ואז יש לך קושי.

<טלי עומר: למשל סיעוד, בבתי חולים, או כל מיני.

<טלי עומר: אבל תמיד מחפשים את הפרצות.

<טלי עומר: משרד נגב-גליל הולך עכשיו להגדיל מאוד את התכנית הזאת, עם מה שנקרא מענקי התמדה, זאת אומרת להמשיך לעוד שנתיים, שוב, בחשיבה שאם הבן אדם יישאר באותו מקום עבודה שנתיים אחרי מן הסתם כבר - - -

עמרם מצנע: זה נכון.

עמרם מצנע: אני ראיתי באמת רשויות שעם התעשיות המקומיות הם יוצרים את הקשר, אל"ף, מגייסים אותם למלגות, ובי"ת, גם ליווי תוך כדי הלימודים עם מין שוליות כזו וזה נכון, ברמה המקומית אפשר לגייס את המפעלים השונים.

<עמיצור דמרי: תכנית המתמחים המדוברת, אחת השותפות המרכזיות, מעבר למשרד נגב-גליל, זה קרן קיסריה.

<עמיצור דמרי: אחד המהלכים שאנחנו עושים להוביל ביחד זה להביא למצב כזה שהמל"ג יכיר בנושא המתמחים, כמו שקורה במדינות אחרות מתוקנות בעולם, יכיר בזה כנקודות זכות ולצעיר יהיה מסלול לימודים עם מסלול התמחות, וכך נוכל לעזור להם להשתלב.

<עמיצור דמרי: היום אין מקום יותר להשכלה גבוהה שהיא רק לשם ההשכלה הגבוהה, בסופו של דבר אנשים רוצים גם למצוא מקום עבודה אחר כך ולא רק ללמוד.

<עמיצור דמרי: אז אם אני הולך ולומד מינהל ציבורי, החלום שלי כנראה היה לעבוד במינהל הציבורי או בדברים קרובים לזה.

<עמיצור דמרי: אנחנו מקווים מאוד שבאמת נצליח לעשות את פריצת הדרך הזו ואז יהיה לזה בסיס הרבה יותר רחב.

<אלי חביב: אנחנו קצרים בזמן, נעבור לרכזים עירוניים שנמצאים איתנו, שחשובים מאוד, כל אחד.

<שי רובין: אני מנהל גרעין אומץ, גרעין דתי, בעיר.

<שי רובין: הוקם לפני 15 שנה, היום זה מונה 30 משפחות, הרבה ילדים ברוך ה'.

<שי רובין: הגרעין, מתחילת הדרך הוא בחשיבה לפעול עם העיר, עם הרשות המקומית ועם הגופים העירוניים.

<שי רובין: בשנים האחרונות הדבר הזה מאוד מקבל תאוצה.

<שי רובין: הגרעין מפעיל פה את כל המועדוניות של הרווחה בעיר, יש פרויקטים בחינוך, מרכזי מידע שאנחנו עכשיו מפתחים עם מטה החינוך, חממות חברתיות לתיכונים, מרכז חלוקת מזון וחלוקת סנדוויצ'ים, כל יום 700 סנדוויצ'ים שאנחנו שולחים לבתי ספר פה בעיר.

<שי רובין: יש לנו עוד הרבה מאוד פעילויות, עם מעל 30 פרויקטים שאנחנו מגיעים ללמעלה מ-4,000 תושבי העיר.

<שי רובין: בנוסף לזה אנחנו גם גוף מפעיל של מרכז הצעירים פה, שבשנים האחרונות תפס פה תאוצה ממש חזקה ומדהימה ויפה, מאז שאלי נכנס והרים את המרכז.

<שי רובין: אז כמובן אנחנו גם גוף מפעיל, אבל גם שותפים פעילים בעשייה, בעיקר בתחום הקהילתי, של פעילות קהילתית.

עמרם מצנע: הצעירים שלכם גם מקבלים שירותים במרכז הצעירים?

<שי רובין: כן, כמו כל תושב.

<שי רובין: כמו שאמרתי, אנחנו עושים שיתופי פעולה, זאת אומרת יש אירועים שאנחנו - - - אין לנו הרבה פעילויות שנעשות דווקא למען הצעירים שלנו, מדובר פה על גרעינים כאלה, משפחות ש - - -

עמרם מצנע: לא, אני מכיר את הנושא של הגרעינים, אני רק שואל, מעבר לזה שאתם עושים, נותנים, מפעילים, כמה אתם בעצמכם, למשל הילדים שלכם במערכת החינוך העירונית?

<שי רובין: אנחנו כולנו מעורבים בתוך מערכת החינוך העירונית, בגנים, בבתי ספר והכול.

<שי רובין: יש לנו הרבה מאוד פרויקטים, שבעיקר בשנים האחרונות משרד נגב-גליל והרשות לפיתוח הגליל מאוד נכנסו לעזור, שנוכל להיכנס לכמה שכונות מאוד מאוד מאתגרות בעיר.

<שי רובין: אנחנו מביאים משפחות של סטודנטים, קוראים לזה תכנית שילובים, שלומדים בכל המוסדות להשכלה גבוהה באזור ומתנדבים בשכונות, תמורת מלגות קיום.

<שי רובין: סך הכול באמת שיתוף הפעולה פה בעיר, זה מה שגורם להצלחה הגדולה, שנותן לנו גם את היכולת לגדול ולצמוח, זה באמת שיתוף הפעולה עם כל הגורמים, אם זה ברמה העירונית, ברשות המקומית, על כל האגפים, אנחנו ממש עובדים בשיתוף פעולה מלא ובאמון הדדי, וגם בשנים האחרונות רואים יותר ויותר את משרדי הממשלה השונים שנכנסים ורואים את הערך ה - - - הם רואים את האוכלוסייה הצעירה שבאה לתרום ובאה לתת ובנוסף לזה היא גם באה לגור במקום, באה להיות חלק מהעיר, לעודד את התופעה הזאת ולהגביר אותה.

<זיו בר: אני אשמח גם להגיד.

<זיו בר: התופעה הזאת ששי מציג היא תופעה שמתפתחת ברחבי הארץ, וגם אמרת, הקהילות האלה הן משהו מדהים.

<זיו בר: אם בעבר היו לנו קיבוצים או דברים שאנשים אמרו 'אנחנו נחיה בצורה משותפת ונראה איך אנחנו גם נשתלב ביעדים הלאומיים', היום בערים השונות אנחנו יודעים על מעל 100 קהילות, יש גוונים בדרום ולכל אורכה של הארץ.

<זיו בר: יש כאלה שצורת החיים היא מאוד מאוד הדוקה, התקציב משותף והבחירות הן משותפות, הקיבוץ העירוני, ויש כאלה שצורת החיים היא הרבה יותר פתוחה, הם גרים באותם כמה רחובות, נפגשים אחת לשבוע ללמוד, אבל מה שמשותף לכולם 'אנחנו רוצים להיות גם מעורבים במה שקורה בעיר ורוצים לתרום'.

<זיו בר: אני יודע שמדברים על נגב-גליל, אבל גם משרד החינוך וגם משרד ראש הממשלה, כולם מכירים בתופעות האלה ומנסים כמה שיותר להרחיב אותם.

<זיו בר: זו ממש תופעה מדהימה.

<שי רובין: אולי רק עוד תופעה, עוד משהו אחד שעכו כל הזמן - - - יש פה צורך גדול להביא זוגות צעירים, דבר שמאוד מאוד חסר פה בעיר, ואחת היוזמות שעשינו זה הקמה של שכונה.

<שי רובין: התחיל מכרז לפני שנה וחצי, מכרז של 153 יחידות דיור שהכול נמכר, הכול שווק כבר.

<שי רובין: לפני שבוע הקבלנים נבחרו ומתחילים לבנות.

<שי רובין: זה אומר שהולכים לבנות פה בצורה מאוד מאוד משמעותית ואנחנו חושבים על הפרויקט הבא.

<עומר כהן: אני מרכז את קיבוץ המחנכים בעכו.

<עומר כהן: קיבוץ המחנכים הוקם ב-2005, לפני שמונה שנים, יש בו 56 חברים, כולם חברי תנועת דרור ישראל, גילאי 25 עד 31 וכולם עוסקים בחינוך בצורה כזאת או אחרת.

עמרם מצנע: זה גם משפחות?

<עומר כהן: יש ילדים כבר, כן.

<עומר כהן: הבוגר, הכי גדול, בן שנה יהיה בשבוע הבא.

<עומר כהן: קיבוץ המחנכים מפעיל בעיר כמה פרויקטים, יש מועדונים לבני נוער, מועדונים שכונתיים, מועדוני רווחה ואחד הדברים שתראו עוד פעם, הג'אם, הוא גם פרויקט שהוקם על ידי קיבוץ המחנכים.

<עומר כהן: מה שחשוב לי מאוד להגיד בהקשר של שיתוף הפעולה העירוני פה בעיר, אנחנו הגענו למרכז הצעירים קודם כל כצרכנים.

<עומר כהן: במובן הזה מתוך איזה שהוא צורך גם אני השתתפתי בשני קורסים פה והרבה מהחברים פה השתתפו והרבה מאוד מהפרויקטים שאנחנו מעורבים בהם, בעיקר מגיעים מתוך צורך שלנו, החסם שאנחנו מזהים, אצלנו ובשבילנו, והם הופכים להיות איזה שהוא שיתוף פעולה שבסופו של דבר פותח את שעריו לכל תושבי העיר והסביבה.

<עומר כהן: דוגמה מצוינת זה הג'אם, אני לא ארחיב עליה, חבל על הזמן, כי תגיעו לשם עוד מעט.

<עומר כהן: בהקשר הזה של מרכז הצעירים יש פה עניין מאוד חשוב, ביכולת לזהות קושי מסוים, צורך מסוים, ולהציע לאותם גופים שהם לאו דווקא גופים ממשלתיים או מוסדיים לייצר את שיתוף הפעולה הזה, במיוחד בהקשר של צעירים.

<עומר כהן: אני אתן דוגמה, אנחנו מפעילים מועדונית לנוער, וגילינו שבני נוער לא יבואו למועדונית שתהיה מתויגת כמועדונית רווחה, עם אם בית.

<עומר כהן: זה לא מתאים.

<עומר כהן: אותו דבר כלפי צעירים.

<עומר כהן: אם תעשה פרויקטים שיהיו מאוד מתנ"סיים באופיים, או ממוסדים, אז צעירים הרבה פעמים לא אוהבים להתקרב לעניין הזה ומחפשים יותר את הדבר החופשי, הפתוח, הבלתי פורמלי, ואני חושב שזה איזה שהוא היבט שחשוב להבין אותו.

<איל - איילים: אתה בטח מכיר אותו מירוחם גם.

<איל - איילים: אתה דיברת קודם על הקרוונים, השנה גם בנינו את מתחם הצעירים שם בירוחם.

<איל - איילים: אז אנחנו יושבים בעיר העתיקה, אנחנו בערך 25 סטודנטים שנמצאים כאן.

<איל - איילים: יש לנו הרבה חפיפה עם מרכז הצעירים, בעיקר הפעילות שנעשית בתוך העיר החדשה, בוא נגיד, ובעיר העתיקה אנחנו מפעילים מועדונית נוער ועושים שם כל מיני פרויקטים קהילתיים במהלך השנה.

<איל - איילים: מה שהעירייה קצת פחות שמה לב.

<איל - איילים: יש שם אזור ערבי, דווקא השנה נכנסת מועדונית נוער רצינית של העירייה, אבל עד עכשיו היה קצת - - -

<אורית אסייג: מרכז נוער וקהילה

<איל - אילים: כן, שזה פרויקט נפלא שהשקיעו בו הרבה כספים.

עמרם מצנע: כמה שנים אתם כבר פה בעכו?

<איל - איילים: זו השנה השישית.

עמרם מצנע: ומתוך אלה שעוברים דרככם כמה נשארים?

עמרם מצנע: מיהו מהשנה הראשונה ישנו פה?

<איל - איילים: אל"ף, יש לנו בקיבוץ העירוני, אחד המקימים שלנו גר שם, אלעד.

<איל - איילים: לאו דווקא בתוך עכו, אלא גם אנחנו מעודדים אותם להתיישב בגליל המערבי בכלל.

<איל - איילים: אנחנו עושים סיורי התיישבות, בסיוע של קרן, קצת לחשוף אותם לאלטרנטיבות שנמצאות פה באזור, וגם בתוך התואר עצמו אנחנו מעניקים להם מלגה מלאה ושכר מגורים זול מאוד, כך ש- - -

עמרם מצנע: לא, היתרון בשנות הלימוד באוניברסיטה הוא ברור, אבל זאת לא המטרה.

עמרם מצנע: המטרה היא שאחר כך הם יישארו במקום.

<אלי חביב: אז יש את זה ב - - - תושבת עכו ועברה לגור בעכו ועובדת ב - - -

<איל - איילים: אחת המטרות שלנו זה לקחת גרעינים מתוך הכפרים ולהעביר אותם לתוך התיישבות קבע באזורים הרלוונטיים.

<איל - איילים: זה עוד לא קרה פה בעכו, זה קרה בדרום.

<איל - איילים: לאט לאט.

<אלי חביב: אם יש למישהו עוד שאלות לגבי השותפים אני אשמח לענות עכשיו.

<סיגל: אני מתחברת לדברים מאיילים ואני חושבת שלהשאיר את הצעירים פה זו אחת הבשורות המרכזיות והמורכבות.

<סיגל: דיברו פה קצת על דיור, דיברו פה קצת על תעסוקה והם בסופו של דבר הקשיים והחסמים הגדולים שעומדים בפני הצעירים.

<סיגל: ככה מעודדים אותם ללכת וללמוד, יש להם אינסוף אפשרויות ללמוד, אבל כשהם יוצאים עם התואר בסוף אין להם כל כך מה לעשות איתו ואלה שני הדברים המרכזיים, ואחד הדברים שכן בסופו של דבר משאירים אותם, זה עצם העשייה והמעורבות שלהם במקום שבו הם גרים במהלך הלימודים.

<סיגל: אם אני מעורב, אם אני משפיע ואם אני עושה לקהילה שבה אני גר, אז קשה לי יותר בסוף לקום ולעזוב כי אני כבר מחובר, ואני אלחם יותר ואני אנסה יותר, אולי אפילו ליזום ולהביא מקומות תעסוקה לפה, אנשים שירצו להשקיע פה, כי אני באמת השקעתי את עצמי פה, לא רק בלימודים אלא בעצמי.

<סיגל: זה החיבור בין הדברים שדוברו פה על עשייה חברתית ומעורבות חברתית במרכז הצעירים להשכלה ולתעסוקה.

<סיגל: קצת לחבר בין הדברים.

<שירה דקל כץ: אני גם רוצה משפט בהקשר של הרצף שדובר קודם.

<שירה דקל כץ: אני אגיד שהאגודה המקצועית למנהלי יחידות נוער, שאני בכובע השני מייצגת כאן, כן מדברת על הרצף הזה, כי היום יחידות הנוער, כמו שאתה מכיר, מלוות עד 18.

<שירה דקל כץ: אצלנו במחלקה זה קורה הלכה למעשה, שבעצם תחום הצעירים ממשיך.

<שירה דקל כץ: הקשר איתם מתחיל כשהם כבר ב-י"א, י"ב, בתור מלש"בים בהכנה לצבא, ממשיך לתוך הרצף בצבא ומשם מרכז הצעירים כבר יודע לדבר יחד עם הממשקים האחרים.

<שירה דקל כץ: אנחנו מאוד מאמינים בזה שהתשתיות קיימות וזה רק, שוב, כמו שאמרנו, אותה חברה עירונית, זה רק להמשיך את אותו רצף גם ברמת המדיניות מנוער לצעירים.

<שירה דקל כץ: אבל התשתית קיימת וזה כבר קורה בכמה רשויות, גם בנס ציונה, גם ב - - -

<זיו בר: נכון.

<זיו בר: ברשויות יש שתי אסכולות מרכזיות.

<זיו בר: יש כאלה שאומרים, אנחנו רוצים שבין הנוער ובין הצעירים יהיה איזה שהוא רצף, כשלכל אחד יש את תחומי ההתמחות.

<זיו בר: גם בחיפה יש יחידת נוער וצעירים, כפר סבא, נס ציונה, ויש מקומות שאומרים, לא, אנחנו עושים את זה בהפרדה מוחלטת, טירת הכרמל, הרבה רשויות שאומרות שמרכז צעירים זה משהו בפני עצמו, מחלקה אחרת בעירייה ונוער זו מחלקה אחרת

<שירה דקל כץ: יכול להיות רצף, אבל לאו דווקא - - -

<זיו בר: מבחינת מבנה ארגוני.

עמרם מצנע: צריכה להיות התמקצעות.

עמרם מצנע: סך הכול נוער וצעירים אלה שני תחומים אחרים לגמרי.

<טלי עומר: הנושא של הראייה הקצת יותר רחבה.

<טלי עומר: זה נכון שההצלחה תלויה ברשות, זאת אומרת שהמקום והפיתוח שלו באמת, הרשות המקומית המוניציפאלית היא מה שנקרא רגל מאוד חשובה, אבל כל הראייה המרחבית ומה שקורה בכלל במרחב, לפחות אני יכולה להגיד על הגליל, זה משהו שהוא מאוד מאוד חשוב, כי העבודה היא לא רק באותה רשות.

<טלי עומר: הפעילות החברתית, הפנאי, כל הסיפורים האלה, הראייה היא יותר מרחבית וגם הקטע של מה קורה.

<טלי עומר: עכו היא דוגמה מאוד יפה של מרכז צעירים בנושא של החיבורים עם גרעיני ההתיישבות למיניהם בעיר.

<טלי עומר: זה לא מובן מאליו, זה לא נמצא בכל מקום, וברגע שיש איזה שהוא גוף שכן יכול להסתכל למעלה ולתכלל את כלל הפעילויות, מה קורה במכללות, מה קורה עם המלגות, מה קורה בנושא של התעסוקה, מה קורה עם הגרעינים של אותה שכבת גיל, הראייה הזאת נותנת, אני חושבת, הרבה יותר מאשר היבט נקודתי.

עמרם מצנע: אולי כמה מילים שלי.

עמרם מצנע: אין ספק שהמטרה של כל המערכות האלה, אני קראתי לזה 'מינקות לאקדמיה', וכמובן אפשר אחר כך לדבר על התעסוקה וההשתלבות, אבל המטרה המרכזית בסוף היא ליצור אזרח ישראלי, מחובר, מאמין בעצמו, משולב במקום עבודה, במקום מגורים, ממצה את היכולות שלו.

עמרם מצנע: זו המטרה הכללית של כולנו ואז זה גם לא כל כך חשוב בסוף אם אנחנו הצלחנו ליצור את האזרח הזה ואחר כך הוא עובר למקום אחר, אז הוא יועיל במקום אחר.

עמרם מצנע: אבל המטרה השנייה, ואני חושב שהיא לא פחות חשובה, וזה נכון בעיקר ביישובי הפריפריה, זה באמת לחבר אותו למקום וזה תהליך, כמו שנאמר פה, מגן הילדים.

עמרם מצנע: אלא שבתהליך של מערכת החינוך עד גיל 18 זה יותר פשוט, זה יותר מובנה, זה יותר קיים.

עמרם מצנע: החל מגיל 18, שירות צבאי, או לימודים אקדמאיים או כל מה שעושים, זה הרבה יותר מסובך, הרבה יותר מורכב וכאן נכנסים בעצם מרכזי הצעירים עם השלוחות והשותפויות השונות כפי שנבנות.

עמרם מצנע: אנחנו כל הזמן רואים, וזה חוזר על עצמו גם בשיחה הזו, שבסוף הטיפול בצעירים הוא עתיר שותפים, הוא עתיר מערכות, כי אין תחום בעצם, כשאתה מדבר על צעירים, שהוא לא קשור לזה, שהוא לא נוגע לזה.

עמרם מצנע: והשאלה בסוף היא מה משאיר צעיר או צעירה במקום מגוריו היא מכלול של דברים, זה איזון של הדברים כולם ביחד, ובאמת אם הוא בסוף מחליט 'אני רוצה את משפחתי לגדל ולחנך בעכו', אז אני נוסע לחיפה לעבוד, או אני נוסע לכרמיאל, או נוסע לנהריה, או כל מקום אחר, היום מערכת הכבישים המתפתחת - - - אני תמיד אומר ששעה פחות או יותר נסיעה ממקום המגורים למקום העבודה זה סביר.

עמרם מצנע: גם במערכת הישראלית.

עמרם מצנע: לכן אתה בוחר בסוף את המקום שבו אתה רוצה לגור באיכות חיים, בחינוך, בתחושת ביטחון אישי ומקום עבודה אתה מחפש ברדיוסים יותר גדולים.

עמרם מצנע: כאן, לפי דעתי, המקום של כל השותפים האלה למערכת הזו של הצעירים, כדי באמת לעשות את החיים יותר איכותיים.

עמרם מצנע: אני חושב שהנקודה המרכזית, ויעידו פה כאלה שהם כבר בעלי משפחות, כשאתה אומר יותר איכותיים, הנקודה המרכזית זה חינוך.

עמרם מצנע: איזה גנים ילדים יש, איפה הילדים שלי הולכים אחרי הצהריים, עם איזה ילדים הם מתחברים, תיכון, חוגים.

עמרם מצנע: זה בעצם בסוף מה שעושה את מישהו שהוא יגור בכפר סבא או ברעננה או בתל אביב, ומביא בסוף את הדברים ויש ממשק מדהים בין התחושה של התושב שהוא מקבל איכות חיים לבין הנכונות שלו להישאר.

עמרם מצנע: כמובן העצמה והגיבוי.

עמרם מצנע: אם פעם להגיד 'אני מעכו', זה היה שהחבר'ה מתביישים, על כן החשיבות הכי גדולה זה להכניס את הכבוד הזה, את המחוברות הזאת, להגיד 'איפה אתה גר?' 'אני גר בעכו', למה?

עמרם מצנע: כי עכו זה מקום מתפתח, מקום ששומעים אותי, אני חשוב למערכת, היא מנסה לעזור, לא תמיד היא מצליחה, יש אוזן קשבת לכל הדברים האלה, וכאן לדעתי, עוד פעם אני חוזר, מרכז הצעירים, שהוא מתכלל את כל הפעולות האלה, הוא לא רק נקודת שירות, הוא הרבה הרבה יותר מזה וזה כל ההבדל שעושה בעצם את הדברים שעליהם דיברנו.

עמרם מצנע: זה מאוד מרשים באמת לראות את השותפים והשותפויות.

עמרם מצנע: דרך אגב, קל יותר לעשות את זה בפריפריה מאשר במרכז.

עמרם מצנע: כי במרכז התחושה של הצעיר, של האזרח, במה הוא בכלל מחובר לעירייה, הוא מאוד מוגבל.

עמרם מצנע: ככל שאתה מתרחק מהמרכז - - - אני גיליתי את זה גם במעבר שלי מחיפה לירוחם.

עמרם מצנע: אני גדלתי בחיפה, לא ידעתי מה זה עירייה בכלל, איפה זה בכלל, מה הם עושים שם.

עמרם מצנע: אבל כשאתה הולך לפריפריה, העירייה זה הכול, הרשות המקומית זה הכול, היא הכתובת לכל דבר, לטוב ולרע כמובן, ולכן באמת המכלול הזה, התכלול הזה, דווקא ככל שאתה מתרחק לפריפריה, גם פריפריה חברתית, כלומר זו שכונת מצוקה בתוך עיר גדולה, עד כמה אתה מחבר אותם, הם מתחברים, הם מרגישים.

עמרם מצנע: היום אחד החוליים הקשים של החברה הישראלית, אנחנו רואים את זה בכל מקום, זה אובדן האמון.

עמרם מצנע: לא מאמינים בכלום.

עמרם מצנע: לא מאמינים במערכת המשפט, לא מאמינים במורים, לא מאמינים בצבא, לא מאמינים בנותני השירותים, לא מאמינים בפוליטיקאים, טוב, זה לא חדש, אבל לא מאמינים בכלום, ולכן ליצור את האמון הזה ברמה המקומית זה כל כך חשוב, כדי שבאמת האזרח הזה שהוא לא כל כך מחובר, הוא לא כל כך יודע למי לפנות, כשהוא מרגיש שיש לו אוזן קשבת ונכונות לשמוע אותו ולעזור לו, זה חלק מהפתרון.

עמרם מצנע: לכן באמת המרכזים האלה, לדעתי, הם מאוד מאוד חשובים.

עמרם מצנע: השאלה שלי, לסיכום, עשרה צעירים שנפגוש היום ברחוב בעכו ונגיד להם 'מרכז צעירים', כמה מתוכם יגידו מה זה?

עמרם מצנע: להערכתך?

<אלי חביב: נתון סטטיסטי אין לי, אני מעריך שלפחות שבעה-שמונה מתוך עשרה יידעו מה זה המרכז, ומתוכם לפחות חמישה קיבלו שירות כזה או אחר מהמרכז.

עמרם מצנע: אם זו באמת המציאות - - -

<אורית אסייג: בוא ננסה.

עמרם מצנע: לא, אלה שפה - - -

<אורית אסייג: לא, כשנצא בחוץ.

עמרם מצנע: אני הרבה פעמים נתקלתי, הייתי בטוח שכולם יודעים וכולם מבינים וכולם מחוברים, אתה הולך ברחוב, פוגש חמישה חבר'ה, תגידו לי אחת, שתיים, שלוש, כלום.

<אלי חביב: אני יכול לספר קוריוז קטן על העניין הזה.

<אלי חביב: לפני שנתיים קיימנו כאן טקס חלוקת תיק למתגייס.

<אלי חביב: במסגרת הטקס פנינו לבוגרי כיתות י"ב כדי לזמן אותם לכאן למרכז.

<אלי חביב: מן הסתם שאלנו, 'אתם מכירים איך להגיע למרכז?

<אלי חביב: ' 60% מתוכם ידעו איפה זה המרכז.

<אלי חביב: כלומר אנחנו מדברים על אוכלוסייה שהיא מתחת לגיל, טיפה מתחת לגיל, 60% מתוכם ידעו.

<אלי חביב: אז זה פלוס מינוס מראה לנו את הפרופורציה.

<אלי חביב: אני מעריך יותר גבוה, 60%, 70%, 80%.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: טוב, נמשיך.

<אורית אסייג: בוודאי.

<אורית אסייג: מכאן אנחנו ניסע אל הג'אם.

<אורית אסייג: סיור בג'אם

<שירה: שמי שירה, אני חברה בקיבוץ המחנכים, דרור ישראל, פה בעכו, בשלוש השנים האחרונות.

עמרם מצנע: מאיפה את בארץ במקור?

<שירה: קיבוץ עין גב.

<שירה: זה הג'אם, הבית יצירה משותפת, בעצם הפרויקט כבר מציין עכשיו את שנתו החמישית.

<שירה: במקור התחיל אצלנו במבנה של קיבוץ המחנכים, יש אצלנו הרבה חבר'ה שאוהבים לנגן.

<שירה: יש לנו מועדון שם, ארגנו ערבים של מוזיקה ולאט לאט התחילו להגיע עוד צעירים מהאזור והבנו שיש פה בעצם איזה שהוא צורך שלא מקבל מענה, בעכו ובאזור בכלל, של תרבות, של בילוי, של צעירים.

<שירה: מצאנו שותפות מאוד גדולה עם מרכז הצעירים, שבעצם הרים את הכפפה, וביחד במשך שנתיים הפקנו אחת לחודש אירועים בעיר העתיקה, התארחנו בתיאטרון עכו, בעצם הרמנו הרצאות, סרטים, מופעי מוזיקה ואחרי שנתיים במתכונת הזו באמת ראינו את הפוטנציאל והבנו שאפשר לקחת את זה צעד אחד קדימה.

<שירה: עיריית עכו באמת נרתמה לעניין וככה הרימה את הדגל ובעצם נתנו לנו את המקום הזה שאתם נמצאים בו עכשיו.

עמרם מצנע: אתם מפעילים אותו?

<שירה: אנחנו מפעילים אותו.

<שירה: יש קבוצת מתנדבים שמונה כ-20 חברים, רובם חברי דרור ישראל, אבל יש גם צעירים נוספים, מעכו והסביבה, שנדבקו בחיידק והצטרפו אלינו.

<שירה: בעצם כל המקום, הברמנים, הסאונדמנים, התאורה, הכול זה מתנדבים, השיפוץ של המקום נעשה על ידי אותה קבוצה והמקום פעיל יומיים בשבוע, הוא מארח פה, אפשר לראות כדוגמה על הקיר את מיטב אמני ישראל וגם חשוב לנו מאוד לתת במה ליוצרים צעירים בתחילת הדרך, להרכבים שפועלים דווקא פה, בעכו ובאזור.

<שירה: תמיד הנהירה של כל ההרכבים שרוצים להתפרסם היא לתל אביב, אז דווקא שגם פה יהיה איזה שהוא מרכז תרבותי כזה.

<שירה: מבחינתנו זה עניין של ליצור קהילה אקטיבית וצעירה סביב תרבות, לחבר אליה עוד ועוד אנשים ולתת מענה לצורך שקיים ואני חושבת שהנושא של תרבות ובילוי הוא פרמטר מאוד מרכזי בשיקול של צעיר בבחירת מקום מגורים וזה שבכלל יש את המקום הזה, זה יוצר איזה שהוא סוויץ', שינוי ככה תודעתי ותדמיתי לעיר, גם כלפי חוץ וגם עבור התושבים שגרים כאן.

<שירה: מגיעים אלינו הרבה מאוד חבר'ה צעירים שאומרים 'אם הייתם אומרים לנו כשגדלנו שיהיה בעכו מקום כזה, לא היינו מאמינים', זאת אומרת 'זה נשמע לנו פנטזיה'.

<שירה: וגם כשכבר עזבו את העיר וחוזרים הנה עם להקות ובאים להופיע פה, אז בכלל זה מבחינתם איזה שהיא הגשמה של חלום.

עמרם מצנע: אתם מאתרים בעיה במפגש הזה בין אלה שבאים מבחוץ, "לשפר" את המציאות בעכו, לבין העכואים עצמם?

<שירה: פה בג'אם אני חושבת שדווקא הנושא של - - -

עמרם מצנע: בכלל.

<עומר: אני אגיד בכלל על המפגש בין גרעינים.

<עומר: אני מגבעתיים במקור.

<עומר: אז אם אתה מקפיד לבוא באופן צנוע, לא מתיימר, אנחנו לא באנו לפה להושיע, אנחנו לא רצינו לגור יותר בתל אביב, לא מעניין אותנו הדבר הז, וןמבחינתנו החוויה של לגור פה היא אותנטית וטובה ונכונה.

<עומר: אז זה מפרק את האנטגוניזם הזה.

<עומר: אני לא פגשתי את הדבר הזה.

<עדיאל אלגי: שאלה גסה, בבקשה.

<עדיאל אלגי: ביום שיש פה ג'אם, כמה מהקהל והחבר'ה שמופיעים על הבמה, סליחה על השאלה, אני מתנצל מראש, הם מקומיים ותיקים, וכמה הם מקומיים חדשים, באחוזים בערך?

<עומר: יש אנשים שהם לא מקומיים, כי זה מושך - - - הם מגיעים מחיפה.

<שירה: עצם העובדה שהם מגיעים מחיפה והקריות לבלות בעכו.

<שירה: חבר'ה, זה משהו פורץ דרך.

<שירה: גם אנחנו, כעכואים, שבאים לבלות עם החברים שלנו - - -

עמרם מצנע: תנו לו תשובה.

<עומר: אני אגיד לך, אנחנו מקפידים לבוא לפה, זאת אומרת החבר'ה שלנו, זה מועדון הבית שלנו, באים, 15-20 חבר'ה ככה מגיעים לפה באופן יחסית תדיר.

<עומר: מעבר לזה יש ערבים שזה 50-50, נגיד, ויש ערבים שהרבה יותר.

<עומר: אבל אני לא סופר את זה, מבחינתי אני עכואי, אני שמונה שנים חי בעיר, אני בונה את הבית שלי בעיר והילד שלי עכואי.

עמרם מצנע: אמרתם שהמקום פתוח יומיים בשבוע, שזה הופעות.

<שירה: הופעות, סרטים, הרצאות.

עמרם מצנע: הוא לא פתוח סתם כך בערב, לבוא, לשבת, לשתות, לדבר?

<שירה: נכון להיום, בגלל שהוא מופעל על ידי קבוצה של 20 חבר'ה שלמחרת בבוקר קמים ללמד בבית ספר או לרכז פרויקט כזה או אחר בגליל, אז זה מוגבל ליומיים בשבוע.

<שירה: אנחנו היינו מאוד רוצים לראות את זה לאט לאט מתרחב.

<שירה: דבר נוסף זה פלטפורמה גם ליוזמות תרבותיות אחרות שקורות בעיר להתרחש פה, לדוגמה קבוצת תיאטרון הנשים שפועלת פה תחת המטריה שלנו.

עמרם מצנע: אני מעיר את זה, אתם לא הייתם, בהמשך למה שאמרתי במקום הקודם שהיינו.

עמרם מצנע: בתפיסת העולם שאני רואה את הרעיון של מרכז צעירים, זה שזה בית.

עמרם מצנע: זאת אומרת שכל אחד מהצעירים יכול בכל שעה משעות אחר הצהריים והערב, הוא בא.

עמרם מצנע: הוא יפגוש את החבר שלו, או לא יפגוש אותו, הוא יקבע איתו שם מקום מפגש, יישב סביב איזה שולחן, ישתו איזה כוס בירה, יקשקשו משהו, ישחקו, אינני יודע מה.

עמרם מצנע: על ידי כך קושרים את האנשים, זו גם פעילות חברתית וגם נקשרים לעניין.

עמרם מצנע: זה דבר אחד.

עמרם מצנע: דבר שני, צריך להיות מאוד זהירים.

עמרם מצנע: אני לא סתם שאלתי על העניין של המחוברות של הקבוצות שבאות מחוץ והתושבים עצמם.

עמרם מצנע: צריך להיות מאוד זהירים, כי יכולות להיות תופעות, אני לא אומר שהן קיימות, של אתה בא, מחר אתה הולך, יש לך לאן ללכת - - -

<עומר: לא, זה חלק מהעניין.

עמרם מצנע: בתפיסה של המקומי, שחי פה את כל חייו ומרגיש לפעמים אסיר במקום שבו הוא גדל, כי הוא גדל שם והמשפחה שלו פה, אני אומר לך, אני ראיתי את המפגש בירוחם של גרעיני הצופים עם הנוער, במקרה זה זה נוער ולא צעירים, וראיתי את המפגש שהיו שם כמה התפוצצויות, בין איילים לבין הצעירים המקומיים.

עמרם מצנע: האיילים באים, מקבלים דיור, מקבלים טיפול, בנינו להם שם מועדון יפהפה ואז שואל את עצמו הירוחמי בין ה-20, 21, 'רגע, איפה אני?

עמרם מצנע: זה שלי גם?', וצריך להיות ערים לזה, כי אחרת זה משהו פטרוני שבא מלמעלה.

עמרם מצנע: רוצה נשאר, רוצה הולך.

עמרם מצנע: עוד פעם, את האפקט של מרכז הצעירים מפסידים.

<זיו בר: אני רוצה להצטרף למה שעמרם מצנע אמר.

<זיו בר: אני עברתי לגור בנתיבות ארבע שנים ושנתיים קראו לי הניו זילנדי.

<זיו בר: אתם יכולים לאתר איך - - - זה מאוד נכון לשנת שירות, שבאים לשנה ועוזבים.

<זיו בר: הם עוזבים, אתה נשאר ואתה רואה את בני הנוער מתמודדים עם 'מה זה החבר'ה האלה שבאו אלינו ואחר כך הם עוזבים'.

<זיו בר: אבל קהילות, זה מה שאתם, זה ללדת פה ולבנות פה בית, זה ממש שורשים.

<רעות: זה גם שונה, צריך להגיד, מכפרי סטודנטים, שזה גם ברור שהם באים לפרק זמן מוגדר.

<רעות: אני רעות מדרור ישראל.

עמרם מצנע: מאיפה את במקור?

<רעות: מטבעון.

<רעות: ואני אגיד שאני חושבת שגם ההבדל אצלנו, בקהילות של בוגרי תנועות הנוער, הוא שאנחנו בראש ובראשונה מתחילים ובעצם מבססים את עצמנו דרך הפעולה בחינוך.

<רעות: זאת אומרת אנחנו בדרך כלל ברוב המקומות שלנו, החבר'ה מהגיל שלהם, הם לא ישר ניגשים לפנות ולטפל בעולם המבוגרים, או עולם הצעירים, אלא מה שנקרא גדלים עם הנערים ובהרבה מקרים בסופו של דבר הנערים שמגיעים לפה היום, אחרי שמונה שנים שעומר ושירה נמצאים פה, הם נערים שעומר ושירה מכירים אותם כבני נוער שהיו מגיעים לפעילויות הנוער.

<רעות: זאת אומרת כבר אין תחושה כזאת של ניכור או מאיפה הם הגיעו, או מאיפה הם בנו את הפרויקט הזה, כי הפרויקט הזה נבנה במשותף איתם.

<רעות: זאת אומרת מאז שהם בני נוער הם רצו לפתח כזה דבר ואנחנו גדלים איתם.

<אורית ברוך: דרך אגב, זה בשבח הרצף.

<אורית ברוך: זאת אומרת, אם קודם ראינו שיש שני מודלים נפרדים לחלוטין של נוער וצעירים, או מודלים רציפים, אני חושבת שהדוגמה הזאת, זה מראה את החשיבות של הרצף, גם החשיבה האידיאולוגית המתפתחת, העניין של הגשמה והעניין של הרבה יותר קל להם לחנך את מי שבא אחריהם, כי הם נמצאים פה.

<אורית ברוך: זאת אומרת הם לא מדברים באוויר, אלא הם מקיימים הלכה למעשה את מה שהם מחנכים עליו, ואז זה נראה אחרת.

<קריאה: גם העבודה שלהם מאוד מעורה בתוך השכונות.

<קריאה: הילדים רואים בהם - - -

עמרם מצנע: כן, אבל אני לא מדבר על הילדים שהם מדריכים או מלמדים, אני מדבר על בני גילם.

<קריאה: אבל אני עונה כעכואית, אנחנו רואים בהם עכואים לכל דבר, זה לא הם ואנחנו שבאו ומחר הולכים.

<אורית ברוך: כי הם הוכיחו את עצמם.

<קריאה: אני מוכרחה רבע משפט לגבי המקום והפעילות כאן.

<קריאה: קיבלתי רשות מיוחדת מעומר להגיע לכאן, אני צוחקת, בגלל הגיל, כי אני הרבה אחרי 40.

<קריאה: היפה היה לראות את ה - - -

<יהודית גידלי: יש הגבלת גיל בכניסה?

<קריאה: לא, אני צוחקת.

עמרם מצנע: שלא יהיו מבסוטים מדי, כי צעירות זו מחלה שעוברת עם השנים.

<קריאה: היפה פה זו הקבוצה ההטרוגנית.

<קריאה: אותו ערב שהיינו, הייתה פה קבוצה כל כך הטרוגנית, ומה שהיה יפה יותר זה לראות את העכואים שכבר לא עכואים, ואני ראיתי פה ממש גרעין מאוד גדול של חבר'ה ותיקים שבאו.

<קריאה: מי האוכלוסייה שמגיעה?

<קריאה: לדעתי זה גם תוצר של המופע עצמו, יש פה מופעים שלא ידברו לחלק מהאנשים, יש מופעים שמאוד (דובר לא מזוהה, קריאה – לכתוב לעוזי, עמוד 36).

<עדיאל אלגי: כשאנחנו התחלנו את הג'אם בדימונה לפני כך וכך שנים, יש לנו משהו נורא דומה לזה במרכז עצמו וזה חלק מהמרכז, באיזה שהוא שלב הפסקנו לעשות את הג'אם בתוך המרכז והעברנו אותו לעסקים המקומיים בעיר.

<עדיאל אלגי: פשוט לקחנו את הרכז, שזה היה התפקיד שלו לצורך העניין, להפעיל את הג'אם, ולימדנו את הפאבים המקומיים שלאט לאט התחילו להופיע, כי לא היו, איך עושים ג'אם, ואז לקהילה היה הרבה יותר קל להגיע לשם.

<עדיאל אלגי: לא רק את הג'אמים, גם את המופעים שעשינו במקום שלנו, התחלנו ללמד את המקומות והם עושים את זה היום.

<עדיאל אלגי: היום, אחרי הרבה שנים שהפסקנו עם הג'אם, כי זה קרה בקהילה, אנחנו מתחילים במתכונת חדשה, טיפה אחרת, עם איזה שהוא מודל עסקי טיפה שונה אני אומר את הדברים האלה כי חשוב להבין שזה לא קורה רק בעכו, זה מודל שאם עובדים איתו נכון אפשר לשכפל אותו, אפשר לעשות את זה בכל הארץ ואני אגיד אחר כך עוד משהו בעניין.

עמרם מצנע: אתה מכיר הלוא את מועדון הבריכה על הגבעה?

עמרם מצנע: אחת הבעיות זה באמת שזה יחבר את הצעירים באותו גיל, כי יש קנאה מסוימת.

עמרם מצנע: תדעו לכם.

עמרם מצנע: הם באים, רואים גוף מאורגן, גוף מסודר, עם אידיאולוגיה, מקבל מגורים, מסדרים לו פה ושם גם מקומות הדרכה או עבודה ויש קנאה, 'ומה אני?

עמרם מצנע: אני גדלתי פה ואני צמחתי פה ולי לא נתנו'.

עמרם מצנע: זה כמעט כמו העולים החדשים שמגיעים והוותיקים שכועסים.

עמרם מצנע: זאת אומרת צריך להיות ערים לזה, כי המטרה של מרכז הצעירים היא קידום הצעירים של המקום.

<עדיאל אלגי: ולהחזיר את זה לקהילה.

<אורית אסייג: אנחנו מודים לכם וממשיכים ללשכת ראש העיר.

<אורית אסייג: לשכת ראש העיר

עמרם מצנע: היום אין משרד ממשלתי שהוא בעצם אימץ את התחום הזה.

עמרם מצנע: במשרד החינוך יש משהו, נגב-גליל כמובן.

<יהודית גידלי: לזקנים כבר יש משרד.

עמרם מצנע: והשאלה היא גם אם נגיד המודל שלכם מתקבל, בסוף זה חייב להיות תחת משרד ממשלתי, לדעתי זה משרד החינוך.

<שמעון לנקרי: בשביל זה הבאנו אותם בכנסת, אם שמת לב.

<זיו בר: הייתה שם מנכ"לית משרד החינוך.

<שמעון לנקרי: אני אגיד לך מה הם לא קלטו.

<שמעון לנקרי: הם באו כאילו בוא נגיד לכם מה אנחנו עושים בחינוך הלא פורמלי, וזה לא היה הקטע.

<שמעון לנקרי: זה שאלה עושים בחינוך הפורמלי ואלה עושים במתנ"סים ואלה עושים ברשויות, זה ברור.

<שמעון לנקרי: הייתה פה סוגיה שצריך לטפל בה, זה הצעירים, המודל ומי מפעיל, כמו שאמרת.

<שמעון לנקרי: אלה שלושת הדברים שהיו צריכים לעלות באותו דיון בכנסת שהיה ובאיזה שהוא שלב היו כל מיני גורמים מפריעים כאלה, שניסו למשוך את זה לכל מיני מקומות אחרים.

עמרם מצנע: שאלה שנייה.

עמרם מצנע: מודל של חברה ממשלתית לא יהיה.

עמרם מצנע: אני ממליץ תמיד לא להיכנס למלחמות שהסיכוי להצליח בהן הוא נמוך מדי.

עמרם מצנע: משרד האוצר מזה שנים מתנגד לחברות ממשלתיות בכלל ובטח לא חברות ממשלתיות שיש בהן נציגויות אחרות.

עמרם מצנע: יכול להיות שהמודל, חשבתי עליו ככה תוך כדי דיבור, דווקא של חברת המתנ"סים.

עמרם מצנע: הבעיה היא שחברת המתנ"סים נמצאת היום במצב לא טוב, זאת אומרת תגיד לחברת המתנ"סים מודל, יגידו לך 'רגע, אבל זה בכלל היום נקודה מטא תחתונה'.

עמרם מצנע: זה חבל, כי אני מאוד בעד חברת המתנ"סים.

<שמעון לנקרי: אתה מדבר עם מנהל מתנ"ס 17 שנים.

<שמעון לנקרי: היו ימים.

עמרם מצנע: כשאני באתי לחיפה לא היה אף - - -

<שמעון לנקרי: כשהיה דב גולד

<שמעון לנקרי: ברגר החברה הייתה טובה ומאז שהוא עזב זה בצניחה.

<קריאה: אנחנו מדברים תמיד שמה שחשוב זה מי שמוביל ולא צורת הארגון.

עמרם מצנע: נכון.

עמרם מצנע: אבל המודל הוא נכון.

עמרם מצנע: זאת אומרת מין רשות ממשלתית שהיא עצמאית בפעילותה, כפופה במקרה הזה למשרד החינוך ויש לה את הסמכות המקצועית לגבי המרכזים שפזורים בארץ, למרות שהרשות המקומית נשארת דומיננטית.

עמרם מצנע: זה יכול להיות איזה שהוא מבנה.

<עמיצור דמרי: עמרם, ברשותך אני אגיד שני משפטים.

<עמיצור דמרי: אנחנו, בצוות צעירים, כתבנו כמה וכמה ניירות מדיניות.

<עמיצור דמרי: הנייר הראשון שאנחנו התייחסנו אליו, באנו ואמרנו שצריך להקים רשות לצעירים.

<עמיצור דמרי: עשינו מחקר מאוד מאוד גדול, אתי אלוני הייתה אחת השותפות שלנו לכתיבה של המסמך הזה, בדקנו את כל האופציות הקיימות במדינת ישראל, החל מהגדרה שצריך שר לצעירים במדינת ישראל, כמו שקיים בחלק גדול מהמדינות המערביות, ועד למשרד לענייני צעירים.

<עמיצור דמרי: בסופו של דבר הגענו למסקנה שצריך להקים רשות לענייני צעירים.

<עמיצור דמרי: אני אעשה את הארוך קצר.

<עמיצור דמרי: גילה גמליאל בזמנו כשהיא נכנסה לתפקיד היא לקחה חברה לייעוץ אסטרטגי שעשתה עבודה מצוינת, הכינה מסמך עב כרס שבסופו של דבר הם המליצו על רשות לאומית לצעירים.

<עמיצור דמרי: הם הגישו את המסמך הזה לביבי נתניהו, ראש הממשלה שלנו, והוא אמר להם לאו עם שלושה סימני קריאה, בשום פנים ואופן זה לא יקרה.

<עמיצור דמרי: הוא אמר 'אני לא מאמין ברשויות ואני לא מכיר במנגנונים'.

<עמיצור דמרי: התהליך המשיך להתפתח בזה שבאנו ואמרנו שהג'וינט יודע להקים שותפויות שקוראים להם מסד, יש מסד נכויות, מסד צעירים, מסד קליטה, שזה בעצם שיתוף בין הג'וינט למשרדי ממשלה.

<עמיצור דמרי: מאוד דומה מבחינת המודל לעמותה משותפת, יכול להיות בסיס מצוין לחברה ממשלתית מעורבת לעתיד, ועל ידי זה לוקחים נושאים ומתחילים לטפל בהם.

<עמיצור דמרי: גם פה הייתה לנו המלצה להקים את הנושא של המסד וללכת על איזה שהיא תפיסה טיפה יותר רחבה.

<עמיצור דמרי: ועדת ההיגוי של מרכזי צעירים דנה בנושא הזה, קיבלה את הרעיון שיש צורך במסד, אבל אמרו אוקי, זה טווח קצר-בינוני, מה קורה בטווח הארוך?

<עמיצור דמרי: איך מסדירים את כל תפיסת העבודה בנושא של צעירים, ואז פנינו לעורך דין ירון קידר כחלק מתהליך ובעצם קיבלנו את המסמך של חברה ממשלתית מעורבת.

<עמיצור דמרי: שם, בישיבות לא מעטות, תקפנו את המודל הזה.

<עמיצור דמרי: אמרנו קודם כל למה לא, בכדי לראות האם הוא יכול להחזיק מים, בדיוק מאותן סיבות שזה מנגנון, המדינה לא אוהבת חברות ממשלתיות, זה מכביד על הממשלה וכן הלאה וכן הלאה.

<עמיצור דמרי: כל מה שיכולנו לעשות זה לבדוק מה המודל הטוב ביותר או הרע במיעוטו, כי אין באמת מודל מושלם.

<עמיצור דמרי: המודל הזה של חברה ממשלתית מעורבת היה מסוגל לתת גם איזה שהיא מטריה ברמה הלאומית וגם לאפשר לכל משרדי הממשלה להמשיך לפעול בצרכים ובאג'נדה שכל אחד רוצה להוביל.

<עמיצור דמרי: אם משרד החינוך רוצה להוביל את תחום המעורבות החברתית, בבקשה.

<עמיצור דמרי: מרכזי צעירים, בוא תוביל את התחום, משרד הקליטה, בואו תובילו את הנושא של צעירים עולים, נגב-גליל, בואו תובילו את האג'נדה של התיישבות וכן הלאה וכן הלאה, על מנת לקיים את כל הדבר הזה.

<עמיצור דמרי: אנחנו מודעים לתהליך, אנחנו מודעים למורכבות.

<עמיצור דמרי: אני יכול להגיד לך דבר כזה, שהג'וינט לצערי הרב לא יוכל להחזיק מעמד עוד הרבה זמן בתקצוב של קרוב למיליון וחצי דולר בשנה במרכזי צעירים, בכל הארץ, בכל מיני פרויקטים שקשורים גם לצעירים.

<עמיצור דמרי: אנחנו לא מדפיסים כסף, אנחנו בדרך כלל מגייסים אותו.

<עמיצור דמרי: הממשלה כן מדפיסה כסף, לצורך העניין, והממשלה צריכה לקחת אחריות.

<עמיצור דמרי: אני לא חלילה בא ואני אומר תראו מה קרה באזור המרכז, יש לנו מקרה בוחן מדהים.

<עמיצור דמרי: כפר סבא מסוגלת לתת מה שכפר סבא מסוגלת לתת והכול נופל על הרשויות המקומיות.

<עמיצור דמרי: אני לא מדמיין מה יקרה למשל מחר בבוקר אם לא יהיו לנו תקציבים בנגב וגליל.

<עמיצור דמרי: אני יכול להגיד לך משהו פשוט, אין לי הסכם היום עם נגב-גליל עדיין וכתוצאה מזה אני לא מעביר כסף לשטח ואלי שיושב כאן, הוא יושב בשקט ויש לו תקציב יחסית גדול מהרשות המקומית, אבל הם עדיין כולם מחכים, כולם תלויים במרכזי הצעירים.

<עמיצור דמרי: ירוחם תלויה הרבה יותר מעכו, או אופקים, אבל עדיין כולם תלויים בתקציבים האלה ואז הכול נופל על הרשות המקומית.

<עמיצור דמרי: לכן צריך למסד את הזה כבר.

<עמיצור דמרי: הגענו למסה קריטית, הגענו להבנה, צריך למצוא מנגנון, נקרא לו משה, לא משנה כרגע, אבל המנגנון הזה צריך להכיל מנהל מרכז צעירים מתוקנן, תפיסה שעובדת, תקציבים, שיתופי פעולה עם משרדי ממשלה, איזה שהיא תפיסה מארגנת, וכך נוכל להבטיח את נושא הצעירים בישראל.

<עמיצור דמרי: אני מזכיר עוד פעם, מרכזי הצעירים זו פלטפורמה, זו זרוע ביצועית שתהיה של החברה הממשלתית, של הרשות המקומית, אבל אנחנו צריכים להסתכל גם בראייה הרבה יותר רחבה, שזה אומר קהילות וזה אומר צעירים בני מקום וזה אומר בוגרי תנועות נוער, אחריי וכן הלאה וכן הלאה, בראייה כוללת.

<עמיצור דמרי: גם המל"ג צריך להיות בתוך התמונה הזו.

<עמיצור דמרי: המל"ג, כמי שמקדם את נושא ההשכלה הגבוה, צריך להיות פה.

<עמיצור דמרי: והנושא של התמ"ת, צריך להיות כאן, כי הוא צריך לקדם את נושא התעסוקה במדינת ישראל והוא צריך לדאוג לתקציבים האלה.

<עמיצור דמרי: אני אסיים ואני אומר בואו נלך רגע ונלמד מהחברה הערבית.

<עמיצור דמרי: התקבלה החלטה של משרד ראש הממשלה, ביחד עם טבת, עם הג'וינט, להסכם של 300 מיליון שקל להקמת מרכזי הכוון וזה הולך להיות איזה שהוא הסכם לחמש שנים.

<עמיצור דמרי: אנחנו לא יכולים להבטיח את שנת 2014.

<עמיצור דמרי: זה האבסורד, זה שאנחנו חיים ואנחנו שורדים.

<עמיצור דמרי: אנחנו בתהליכי שרידות אחרי שמונה שנים, זה לא בר ביצוע.

עמרם מצנע: אבל השאלה, אני אומר לך, יהיה מאוד נוח למשרדים להתחיל לדון בנושא, או שמנסים לפתח תקנות מתאימות בכל אחד ואחד מהמשרדים.

<קריאה: יש כבר היום.

עמרם מצנע: כן, אבל הן לא תקנות, כי אילו היו תקנות בסיס, אז גם לא הייתה כל שנה חרדה ממה יהיה שם.

עמרם מצנע: אני פשוט מסתכל על המציאות.

<עמיצור דמרי: אני שותף לדאגה הזאת.

<עמיצור דמרי: אני אומר עוד פעם, אני יודע שגם אם נבוא לחברה ממשלתית מעורבת, שזה תהליך של שנתיים, כי צריך לקבל החלטת ממשלה וצריך לאשר את זה מול משרדי ממשלה ולהגדיר תקנות וכן הלאה וכן הלאה, אבל אנחנו צריכים להתחיל - - -

עמרם מצנע: הסכנה בגוף מרכזי, שהמשרדים ירגישו משוחררים מזה.

<עמיצור דמרי: משוחררים מאחריות.

עמרם מצנע: זו אחת הסכנות כשאתה שם את זה תחת משרד מוגדר.

עמרם מצנע: בין השאר זה קורה בגלל שהמשרד לנגב והגליל הוא בעצם המתקצב הראשי, הוא עושה מאטצ'ינג עם המשרדים, הוא גם לא מפעיל מבחינתו - - -

<עמיצור דמרי: אנחנו מפעילים.

עמרם מצנע: כן.

<זיו בר: אני שמח שאתה מדבר על מדיניות, כי גם מרכזי הצעירים שאנחנו היום מגיעים, ברשות שעובדת טוב זה יגיע ל-10%, 15% מהצעירים, וגם סוגיות - - - שמעון הרבה פעמים אומר, דיור בר השגה לא יהיה ב - - - הוא לא יפתור את זה פה בעכו.

<זיו בר: נקודת המוצא שלנו גם הייתה, לא כמו פעם שאומרים שהמדינה צריכה לפתור לנו את הבעיה שלנו, יש היום המון גופים שיש להם ידע, יש את המגזר השלישי והמגזר השני ואני אומר שאני מעריך את זה שאתה מסתכל על המציאות נכוחה ואתה אומר 'בואו נעשה משהו ישים', אבל יש פה משהו חדשני, זה נכון, אנחנו אומרים בואו נעשה משהו כשותפות, זו לא בעיה של המדינה - - - לדוגמה מרכזי צעירים, הרשויות המקומיות שמות 65 מיליון והמדינה שמה 27 מיליון.

<זיו בר: יש המון ידע ויכולות שנצברות גם במקומות אחרים.

<זיו בר: אז אל"ף, אנחנו חושבים שזה משהו יצירתי, נכון וכדאי לאמץ אותו, אולי דרך הצעירים זה יבוא לעוד פלטפורמות אחרות, ובי"ת, אפשר לבחון גם מודלים.

<זיו בר: החברה למתנ"סים כן עובדת באיזה שהוא מובן שהיא עובדת בתוך רשות מקומית במבנה שהוא משותף.

<זיו בר: צריכה להיות הנהלה ו - - - אבל ברמה הלאומית, לדוגמה, הם לא מובילים שום תהליך משמעותי והם גם נורא נורא מפוזרים.

<זיו בר: פה זה איזה שהוא מודל שאומר שאנחנו גם רוצים לייצב איזה שהיא תפיסה, ניירות עמדה, ללמוד מה קורה בעולם ולהמליץ לתכלל מה שקורה במשרדי ממשלה וגם שתהיה לנו איזה תכנית פעולה ברמת הרשות המקומית.

עמרם מצנע: בסוף אם לא מבטיחים, הרי בסוף זה כסף.

<זיו בר: נכון, וזה קצת כסף, וזו החלטת ממשלה.

<זיו בר: זה 6 מיליון כל הדבר הזה.

עמרם מצנע: כן, אבל בזה לא פתרת את הבעיה.

עמרם מצנע: ייתנו לך 6 מיליון, יעלה רק המטה הזה, ואז יהיה מכרז על המנכ"ל ושר החינוך יהיה במקרה איקס אז הוא יבחר את וואי, ואם אין כסף ברשות הזו אז לא עשית כלום.

<שירה דקל כץ: היה כסף לא מזמן, לא יודעת אם עדכנו אותך שיצא קול קורא.

<שירה דקל כץ: מסגנית השר גילה גמליאל יצא קול קורא מאוד מאוד מורכב להקצבה למרכזי צעירים.

<שירה דקל כץ: הוא עמד על 15 מיליון, אם אני לא טועה, הסכום הכולל שלו.

<שירה דקל כץ: בסוף, דרך אגב, זה לא הגיע, אני רק אגיד שלדעתי זה עדיין תקוע איפשהו ויכול להיות, אני לא יודעת אם זה המקום, אבל בכל זאת אני אגיד שאנחנו כרשויות התמודדנו עם ההגשה, ההגשה הייתה חסרת היגיון לחלוטין, משהו שהיינו צריכים לדווח עליו, אבל בעצם משהו לא הגיוני - - -

עמרם מצנע: 15 מיליון לכל המדינה?

<עמיצור דמרי: לכל מה שלא בנגב-גליל.

<עמיצור דמרי: 7.5 למרכזים הקיימים, כמו כפר סבא, ועוד 7.5 מיליון שקלים שאמורים היו להיות לטובת הקמה של מרכזים חדשים.

<שירה דקל כץ: מה שרציתי להגיד בהקשר הזה, קודם כל שלדעתי זה שווה בדיקה, כי יש המון המון מרכזי צעירים שממתינים להקצבה הזאת וזה תקוע איפה שהוא, אבל מעבר לזה זה מתחבר למה שזיו וכולם אמרו, שהכסף נמצא, עובדה שגם את ה-15 מיליון האלה מצאו איפשהו, אבל הוא פשוט לא הצליח להגיע לשטח ויכול להיות, אולי זה נאיבי, אבל אולי יש פה כן סוג של שעת כושר, שגם יפעת קריב, שהיא באה ומכירה את מרכזי הצעירים, גם יאיר לפיד, אני יודעת שהעידן הוא עידן של קיצוצים, אבל בכל זאת אני חושבת שיכול להיות שיש פה איזה שהיא הזדמנות לייצר משהו אחר.

עמרם מצנע: אנחנו ננסה לנצל הזדמנויות, אבל התקציב ייסגר בסוף החודש.

עמרם מצנע: גם יאיר לפיד אומר, כרגע, בשנה וחצי האלה אנחנו נאבקים בבור ואחר כך יהיה טוב.

עמרם מצנע: אני כמובן לא מאמין שאחר כך יהיה טוב, אבל - - -

<עמיצור דמרי: עמרם, אורך נשימה של שנה וחצי יש כאן לכל מי שיושב בחדר הזה.

<עמיצור דמרי: אורך נשימה לעשר שנים יש למעט מאוד ארגונים.

<עמיצור דמרי: אני חושב שאם אנחנו בשנה וחצי נתחיל לבנות את המסדות של החברה הממשלתית ואת הרעיון, נעשה דריל דאון לעומק מה זה המשמעויות, איך מתמודדים, ניקח ייעוץ משפטי כמו שצריך, ובינתיים נבנה כל מיני מודלים אפשריים - - -

עמרם מצנע: אני אגיד לך משהו פרקטי, תנסו לנסח הצעת חוק - - -

<שמעון לנקרי: יש, מוכנה.

<שמעון לנקרי: הצעת מחליטים.

עמרם מצנע: לא, הצעת חוק.

<שמעון לנקרי: אז חוק ייקח יותר זמן להכין את זה, נכין את זה.

<עמיצור דמרי: בסדר, על זה יהיה דו שיח.

עמרם מצנע: כן, אני אומר עוד פעם, מבנה, מה צריך להיות בחוק כזה, ונראה.

<עמיצור דמרי: בסדר, נשב על זה.

<שמעון לנקרי: חבר'ה, אני רוצה ברשותכם להודות לכם שהגעתם, להגיד לכם שזה לא ברור שאנשים מגיעים מרחוק ונשארים פה כמה שעות לדיון רציני וגם לראות.

<שמעון לנקרי: הכוונה שלנו לא הייתה לבוא לעכו לראות שזה בסדר וזה כאילו בסדר, כי זה לא.

<שמעון לנקרי: הפערים הם פערים, בין הרצון שלנו, בין איך אנחנו רואים את הצעיר במדינת ישראל לבין איך שבסוף אנחנו מגיעים לטפל בו, וזה לא תמיד בגלל משאבים, זה בדרך כלל בגלל שהמדינה לא שמה על סדר היום את הצעיר ואני חושב שזאת ההזדמנות לשים את הצעיר על סדר היום של מדינת ישראל.

<שמעון לנקרי: אם זה באמצעות חברה מעורבת, שאנחנו ממליצים, וחבר הכנסת מצנע, אני אומר לך דבר אחד, אם היום נתחיל את התהליך, בעוד שנתיים, כשיהיה כסף, אנחנו נהיה הראשונים שמוכנים להציג משהו שפותר בעיה אחת ולתמיד.

<שמעון לנקרי: גם אם היא לא נפתרת לגמרי, אבל היא בהחלט נוגעת ומשיקה ומתייחסת ויש בה מגוון ושותפויות.

<שמעון לנקרי: הדרך עוד ארוכה, אבל אנחנו על הדרך ואני רוצה לאחל לכולם בהצלחה ואנחנו נמשיך לדחוף את העסק עד שבסופו של דבר נגיע למטרה.

<שמעון לנקרי: תודה לכולם.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: סיור בבית הספר לקציני ים בעכו

<אלי רגב: צהריים טובים לכולם.

<אלי רגב: אני מנהל הכפר מזה 17 שנה ואני מברך את ועדת החינוך, התרבות והספורט שהגיעה, כאשר כוונת המחוקק הייתה שבשנה הבאה אנחנו פה כבר 75 שנה ואחת מישיבות הוועדה החגיגיות, אנחנו כבר מזמינים אתכם לקיים פה - - -

עמרם מצנע: נעשה.

<אלי רגב: כדי לציין באמת 75 שנה שבית הספר שהתחיל בחיפה - - -

עמרם מצנע: כן?

עמרם מצנע: לא ידעתי.

<אלי רגב: ב-38', 18 באוקטובר, התחיל בחיפה וב-1954 עבר לפה.

<אלי רגב: אז תהיה זיקה.

<אלי רגב: בהתחלה אני אבקש לעשות היכרות קצרה של הנוכחים פה.

<אלי רגב: (סבב נוכחות).

<יוסי לוי: מנהל הרווחה והאחריות החברתית של רפא"ל.

<יוסי לוי: קציני ים בעכו הם אחד מ-53 פרויקטים קהילתיים שרפא"ל תומכת בהם.

<יוסי לוי: (המשך סבב נוכחות).

עמרם מצנע: פה נרשם פרוטוקול, הישיבה היא ישיבה רשמית וכל הוועדה לפניכם.

<אלי רגב: סדר היום שלנו: אני אתחיל במצגת, כמובן יהיה זמן לשאול שאלות, לאחר מכן מר אריה וצלר יציג את הנושא של חזון החינוך הימי ולאחר מכן אנחנו נבקש משישה קדטים להגיע לפה, מדריכים בקורס גיבוש, שמייצגים פחות או יותר את מה שקורה.

<אלי רגב: המצגת שהכנתי, שנותנת סקירה כללית על בית הספר.

<אלי רגב: הבעלות היא החברה לחינוך ימי בישראל, הפיקוח הוא של המינהל לחינוך התיישבותי ועליית הנוער.

<אלי רגב: שיתופי פעולה שאנחנו מקיימים בצורה מאוד מאוד הדוקה זה חיל הים, חיל הים מאמץ אותנו, יש פרויקט שוחרות שהתחיל השנה, שבעצם חיל הים רוצה ואנחנו רוצים שכל הבוגרים פה יתגייסו לחיל הים, פרויקט שהתחיל השנה בבתי הספר הימיים.

<אלי רגב: עד היום זה לא היה קיים, מהשנה התחלנו ובשנה הבאה אנחנו, כבית ספר לקציני ים, אני מעריך שבין 70% ל-80% מהתלמידים שלנו יהיו שוחרים.

עמרם מצנע: מה זה יהיו שוחרים?

עמרם מצנע: הם יהיו בסטטוס של שוחרים לאורך שנות לימודיהם?

<אלי רגב: בסטטוס של שוחרים לאורך כל שנות לימודיהם.

<אלי רגב: זאת אומרת התלמידים החדשים, אנחנו מציעים להם את הפרויקט הזה, כבר מ-ט' או י', הכנסנו השנה את כיתות י' וחלק מ-י"א, וזה על בסיס של רצון.

<אלי רגב: זאת אומרת הם לא מוכרחים, הם לא חייבים, אנחנו כן רוצים, בינתיים הכיתה הראשונה שנכנסה, כ-86% מהם, חתמו על הפרויקט.

<אלי רגב: פרויקט חדש שהתחלנו גם, שסיים השנה מחזור ראשון זה מרום אלקטרוניקה, תלמידים מכל הארץ שמגיעים לפה, בוגרי י"ב, בית ספר עיוני, מקיימים פה תהליך של י"ג-י"ד להנדסאי אלקטרוניקה.

<אלי רגב: כולם מתגייסים לחיל הים וכולם אמורים לשרת בכלי השיט הקרביים.

עמרם מצנע: הם באים לפה לכמה זמן?

<אלי רגב: לשנתיים.

עמרם מצנע: בעצם י"ג-י"ד?

<אלי רגב: בדיוק.

<אלי רגב: כבית ספר תיכון ומכללה אנחנו מכשירים אותם.

<אלי רגב: השנה סיימו 13 תלמידים, 80% במימון של חיל הים.

<אלי רגב: ופרויקט גלים, אלה אותם תלמידים שמתחילים י"ג-י"ד, שמעוניינים לשרת בחיל הים.

<אלי רגב: 80% משכר הלימוד ממומן על ידי חיל הים.

<אלי רגב: גוף שני שאנחנו בקשרי עבודה הדוקים, הרשות לחינוך והכשרה ימית, ששוכנת פה.

<אלי רגב: המשך לימודים למעוניינים לאחר סיום י"ב.

<אלי רגב: יש מספר תלמידים שרוצים להמשיך, דחיית שירות, הם ממומנים על ידי המכון להכשרה ימית במשרד התחבורה והם ממשיכים כשנתיים, גם ללמוד וגם להפליג ומתייחסים לצבא וכמובן אחרי השירות הצבאי יש להם אפשרות לחזור להפליג באחת מאוניות ה - - -

עמרם מצנע: מה ההבדל בין זה לבין י"ג-י"ד?

<אלי רגב: הפרויקט הזה מבוצע במכון להכשרה לחינוך ימי, שהוא נמצא סמוך.

<יחיאל שילה: סמוך, אבל הוא לא באחריות.

<אלי רגב: הסמכות היא של משרד התחבורה.

<יחיאל שילה: זה גוף עצמאי.

<אלי רגב: מספר חבר'ה כבר סיימו את המסלול הזה, התגייסו לחיל הים - - -

עמרם מצנע: לומדים שם גם כאלה שלא באים מבתי הספר הימיים?

<אלי רגב: נכון, אבל הם היחידים שממשיכים את י"ב ישר, יש בית ספר מבואות ים באשדוד, המעוניינים שעוברים את מבחני המיון ממשיכים הלאה בדחיית שירות.

עמרם מצנע: אלה ככה מתבקשת, אולי הייתה נכונה להישאל לקראת הסוף, הלוא אין צי סוחר ישראלי, אז יש חיל הים ומה הלאה?

<אלי רגב: ויש צי סוחר, המספרים הם מאוד מאוד קטנים, מאוד קטנים, אבל הם צריכים גם מכונאים וגם סיפונאים ולכן הם עושים את המסלולים האלה לאנשים שסיימו שירות צבאי, אבל הם גם לאותם שלושה-ארבעה חבר'ה שלנו, הם גם עושים אותם.

<אריה וצלר: אפשר להתייחס על השאלה שלך על הצי הסוחר.

<אריה וצלר: הצי הסוחר זה אחת הבעיות של מדינת ישראל לאורך שנים, הנושא של העסקת זרים.

<אריה וצלר: מבחינה כלכלית זה הרבה יותר זול.

<אריה וצלר: באיזה שהוא מקום שוכחים ש-95% מהתעבורה הימית - - -

עמרם מצנע: כן, אתה - - -

<אריה וצלר: מספר האוניות בדגל ישראלי הולך ופוחת, האחים עופר השתלט על צים והיום צים בקשיים כלכליים אדירים ולמרות מניית הזהב של מדינת ישראל, לא מרימים את הפלטפורמה הזו, וכוח אדם צריכים.

<אריה וצלר: בנוסף עבר חוק בכנסת, חוק הספנות החופית, שפותח עוד אפשרות לתעסוקה לאנשים במסלול הימי במימי החופים של מדינת ישראל, מה שלא היה עד היום.

עמרם מצנע: מה יש לעשות במימי החופים?

עמרם מצנע: עכשיו אולי קצת - - -

<אריה וצלר: הרבה עולה עכשיו.

<אריה וצלר: כל הנושא של מציאת הגז, כל הנושא של האקולוגיה הימית, החקלאות הימית, התובלה של הגז וההולכה שלו והתחזוקה שלו, זה עכשיו מקבל ממדים הרבה יותר גדולים.

<אריה וצלר: מדובר על מאות אם לא אלפי מקומות עבודה עתידיים שהישראלים יכולים למצוא בהם מקום ולא הזרים.

<אלי רגב: הגוף השלישי שאנחנו במערכת יחסים מאוד מאוד הדוקה בארבע השנים האחרונות זה רפא"ל.

<אלי רגב: הם גם מאמצים את בית הספר והם גם שולחים לפה עובדים שלהם שיבצעו חונכות תלמידים, והקשר עם השנים מתהדק ומתהדק והוא נעשה יותר יעיל וטוב.

<אלי רגב: רפא"ל שייכים אלינו ואנחנו שייכים אליהם ואני חושב שמגיעה להם מילה טובה.

<אלי רגב: אוניברסיטת חיפה, החוג לציוויליזציות ימיות, שמקיים פה פעילות של צלילות לאורך המפרץ פה קרוב, לאיתור אוניות, ועם השנים אנחנו נגדיל ונהדק את הקשר עם החוג, עם פרופ' כהנוב ואחרים.

<אלי רגב: וצופי ים.

<אלי רגב: מתקיים פה במהלך כל השנה שבט צופי ים עכו וכמובן קורסי הקיץ, שכל שנה מזה 40 שנה מתקיימים פה ומי שבא עם רכב ראה את זה.

<אלי רגב: כמו שאמרתי, בית הספר הזה נוסד ב-1938 בחיפה ונקרא בית הספר הימי ליד התכניון העברי.

<אלי רגב: ככה כתבו את הטכניון, ב-ת'.

<אלי רגב: מטרות המייסדים הייתה להכשיר מבני הארץ חבר ספנים, מכונאים ובעלי מקצוע אחרים לעבודות הים.

<אלי רגב: אתה בטח מכיר את התמונה של המבנה הזה.

<אלי רגב: זה משנות ה-30.

<אלי רגב: ב-54' הוחלט על ידי דוד בן גוריון להעביר את בית הספר הימי לעכו.

<אלי רגב: בתחילה הוא היה ממוקם בתחנת הרכבת הישנה ולאחר מכן נבנו מבני הפנימייה וההוראה הקיימים עד היום.

<אלי רגב: מי שרואה את בן גוריון בקבלת צוערים, זה המבנה של תחנת הרכבת הישנה, שלא השתמרה, נהרסה ונבנו מבנים אחרים.

<אלי רגב: מטרת בית הספר באותה תקופה הוגדרה כך: להכשיר נוער ישראלי שוחר ים לתפקידי קציני ים.

<אלי רגב: באותה תקופה הושם הדגש על החינוך הפנימייתי הקשוח כאמצעי להפנמת נורמות של קצין הים.

עמרם מצנע: שאלת ביניים :

עמרם מצנע: יוצאים מבית ספר קציני ים?

<אלי רגב: היום בדיוק דיברנו על זה, כ-10% מכל מחזור, במחזורים אנחנו מדברים על 80-90 תלמידים, כ-10% יוצאים קצינים.

<אלי רגב: כ-10% מכל מחזור הם - - -

עמרם מצנע: עומדים בבחינות?

<אלי רגב: לא, יש חלק חובלים ויש חלק שהולכים לקצונה רגילה, ייעודית, בחיל הים, ויש חלק שנמצאים בכלל בצבא ההגנה לישראל.

עמרם מצנע: לא, עזוב רגע את חיל הים, הלוא קציני ים זה קציני ים לים האזרחי, לא? הם לא גומרים פה כקצינים, הם צריכים לעבור - - -

<אלי רגב: הם אמורים לעבור גם במכונה את תהליך ההסמכה ואחר כך רק הם הולכים לשרת בחיל הים ואחר כך הם כמובן משלימים, אבל יש להם פה, מי שגומר את כל הקרדיטים, להיות קצין מכונה בצי סוחר.

<אלי רגב: זה במגמת מכונה.

עמרם מצנע: בסיפון אין פה?

<אלי רגב: סיפון היה, לפני ארבע שנים סגרנו את המגמה ופתחנו מגמת מדעי הים.

<יחיאל שילה: יושב ראש הוועדה שואל למה קוראים לזה קציני ים.

<יחיאל שילה: כמו מבואות ים, כמו אורט ימי אשדוד, שני בתי ספר ימיים, לא קוראים להם קציני ים, פה קציני ים.

<אלי רגב: לא, אורט ימי אשדוד קורא לעצמו בית ספר לקציני ים - - -

<יחיאל שילה: הוא למד מכם.

<אריה וצלר: לא, אבל הייתה מגמה של הרבה שנים, שצי הסוחר לא היה מעוניין בקצונה ישראלית, לא היה מעוניין, פשוטו כמשמעו, והילדים לא מצאו תעסוקה.

<אריה וצלר: לכן מגמת שיט נסגרה ולפני חצי שנה משרד התחבורה פנה למשרד החינוך בבקשה לפתוח מחדש, כי יהיה ביקוש.

<אריה וצלר: מכונה לומדים כאן עד כיתה י"ד, הנדסאי מכונות עם תכנית לימודים מלאה של משרד התחבורה, כאשר זה כבר עבר את האמנה הבינלאומית.

<אריה וצלר: יש אמנה בינלאומית היום שקובעת סטנדרטים לקצונה.

<אריה וצלר: היה צריך לעשות התאמות עם משרד החינוך, התאמות נעשו לזכאים.

עמרם מצנע: אתה מדבר על קצונת מכונה?

<אריה וצלר: מכונה לצי הסוחר.

<אריה וצלר: יש מספרים בודדים שכל שנה בוגרי י"ב הולכים למכון להכשרה ימית שזה גם, דרך אגב, חברה ממשלתית, ועושים שם לפני גיוסם לצה"ל באישור חיל הים דחיית שירות ועושים את הקצונה בשיט.

<אריה וצלר: אני אוסיף לשאלה הקודמת שלך, יש דרישות מעבר לקצונה באוניות עצמן, כמו נתבים בנמלים, כמו מפקחים למשרד התחבורה - - -

עמרם מצנע: אבל נתב זה מישהו שבא מתחום הקצונה.

<אריה וצלר: רב חובל יכול להיות נתב.

עמרם מצנע: רב חובל זה השיא של הקצונה.

<אריה וצלר: נכון.

<אריה וצלר: שנים לא ייצרו רבי חובלים ונוצר מחסור.

<אריה וצלר: כנ"ל מפקחים במשרד התחבורה.

<אריה וצלר: גם מכונאי, גם חשמל, גם שיט.

<אריה וצלר: כנ"ל לגבי מנהלי קווי תפעול, מכולות, שינוע והכול.

<אריה וצלר: חסרים בצורה קרדינאלית.

<אריה וצלר: דרך אגב, זה מופיע גם במחקר שהשארנו לך.

עמרם מצנע: דרך אגב, להשלים, לקצונה בחיל הים, בוגרי בית הספר הולכים לחובלים.

<אלי רגב: לא, 10% זה מאותו מחזור, כשמונה, עשרה, בכל מחזור, קצינים.

עמרם מצנע: שהולכים ישירות לקורס חובלים?

<אלי רגב: לא, לקורס חובלים, לקצינים.

<אלי רגב: שניים-שלושה חבר'ה הולכים מדי שנה לקורס חובלים.

עמרם מצנע: מה זה קצינים?

<אלי רגב: קצינים, קצין אפסנאות, קצין שליטה, קצין מודיעין.

<אלי רגב: לא בים.

<אלי רגב: כדי לשרת על סטי"ל או על דבור, אתה חייב לעבור קורס חובלים.

עמרם מצנע: גם קצין?

<אלי רגב: לא, אתה יכול להיות קצין אפסנאות, או קצין מודיעין.

עמרם מצנע: לא, אתה יכול להיות מכונאי בצוללת או בסטי"ל.

<אלי רגב: אתה יכול להיות מכונאי, אבל קצין מכונה חייב להיות בקורס חובלים.

<אלי רגב: להיות קצין בים אתה חייב לעבור קורס חובלים.

עמרם מצנע: זאת אומרת רק 10% מתוך המחזור מגיע בכלל לקצונה בים?

<אריה וצלר: אבל רובם משרתים בחיל הים.

<אלי רגב: לא, קצונה בכלל.

<אלי רגב: יש חלק שמתגייסים למג"ב - - -

עמרם מצנע: אם כך, אז פחות.

<אלי רגב: כן, פחות.

<אלי רגב: יש מחזורים שיותר ויש מחזורים שפחות.

עמרם מצנע: זה היה פעם יותר?

<אלי רגב: כן.

<אלי רגב: בתקופות של אלי רהב, שסיים לפני 55 שנה.

<אלי רגב: גם המחזורים היו קטנים.

<אלי רגב: היו אז רק שתי מגמות, מכונה ושיט.

<אלי רגב: בשנת 68' הוסב שם בית הספר לכ"ג יורדי הסירה, בית הספר לקציני ים עכו, כאשר לזכר אנשי ההגנה שיצאו בשליחות ימית לחבל בבתי הזיקוק של טריפולי בלבנון במהלך מלחמת העולם השנייה ואנחנו, כהנהלה וצוות, רואים את תלמידינו כממשיכי דרכם של כ"ג יורדי הסירה.

<אלי רגב: מדי שנה אנחנו מציינים את זה בטקס.

<אלי רגב: החזון שלנו שבית ספר לקציני ים עכו יהווה מוסד חינוכי ימי שיכשיר את חניכיו למצוינות ולמנהיגות בתחום הימי במדינת ישראל ובית הספר יעניק חינוך והשכלה איכותיים לנוער הבא בשעריו, יעמיק בהם את התודעה הימית, יחנך למצוינות ויפעל למיצוי יכולותיהם, כישוריהם ונטיותיהם לתרומה לחברה הישראלית ולהתמודדות עם אתגרי הקדמה.

<אלי רגב: עשינו מודל כזה.

<אלי רגב: אנחנו מקבלים בדרך כלל, מתוך 100 תלמידים, כשאנחנו שואלים אותם בסקר כמה הגיעו בגלל הים, כ-3 חבר'ה מציינים שהם באו לכאן בגלל הים.

<אלי רגב: רוב התלמידים לא באים לפה בגלל הים, אלא הם באים בגלל שזו פנימייה חינוכית טובה, יש פה דיסציפלינה, יש פה משמעת, יש פה מקצוע.

<יחיאל שילה: יש שבאים בגלל הים.

<אלי רגב: יש, אבל מתוך ה-100% בערך 3%-4% באים לפה בגלל הים.

<אלי רגב: אנחנו רוצים להפוך אותם להיות אוהבי ים.

<אלי רגב: בדרך כלל אנחנו מקבלים חבר'ה יחידנים ואנחנו באמת מחנכים אותם לחברה ומנהיגות ואנחנו מקבלים פה חבר'ה ממוצעים ואנחנו באמת רוצים להפוך אותם למצוינים.

<אלי רגב: זה התהליך החינוכי.

<אלי רגב: בעצם את המשולש הזה לאַחֵד.

<אלי רגב: מה קיים היום?

<אלי רגב: השנה שהסתיימה, זה בית ספר שש שנתי, ט' עד י"ד.

<אלי רגב: היה לנו 439 קדטים, מהם 115 קדטיות.

<אלי רגב: זה נתון שנמצא בשמונה השנים האחרונות, פחות או יותר, 26% של בנות שנמצאות בכל המגמות.

<אלי רגב: תלמידי פנימייה, רובם תלמידי פנימייה, 401 - - -

עמרם מצנע: יש כאלה שהם לא תלמידי פנימייה?

<אלי רגב: כן, יש לנו כ-38 תלמידים אקסטרנים, רובם חבר'ה של י"ג-י"ד, שגרים בעכו, נהריה, הקריות, חיפה.

<אלי רגב: באזור הזה.

<אלי רגב: רובם אגב י"ג-י"ד.

<אלי רגב: תלמידי הפנימייה עצמה, התיכון, רובם פנימייה.

<אלי רגב: יש לנו כמובן תלמידים של עליית הנוער, מה שדר' יחיאל שילה אמר.

<אלי רגב: יש לנו תלמידים פרטיים שהם מממנים את שהותם פה, זה 35 חבר'ה שמשלמים כ-2,000 שקל לחודש.

<יחיאל שילה: זאת אומרת אתה רואה שהרוב המכריע, מי שנמצא בתוך המינהל, אלה ילדים שבאים ממשפחות מאוד מאוד נזקקות, עולים חדשים ונזקקים, מה שלא היה בעבר.

<יחיאל שילה: זאת אומרת ככל שהמספר הוא גדול - - -

עמרם מצנע: זה נותן תשובה לחלק מהשאלות שלי מקודם.

<יהודית גידלי: מה זה פרטיים?

עמרם מצנע: הוא לא עומד בקריטריונים של סוציו אקונומי נמוך.

<יחיאל שילה: ולכן ההורים משלמים את העלות, בעיקר הפנימייה.

<אלי רגב: הם משלמים כ-2,000 שקל לחודש, פרט למדים, ולמרות הכול הם רוצים את זה.

<יחיאל שילה: מי שמשלם פה ורוצה, אלה בעלי יכולת.

<אריה וצלר: מדינה בנתה קריטריונים סוציאליים בנושא הזה והיא פועלת על פיהם.

<אריה וצלר: מי שמעבר להם, הוא בא באופן פרטי, למרות שהמדינה תומכת בשוליים.

<אלי רגב: תלמידי רווחה היו לנו פה לפני שנים המון, היום יש לנו אחד.

<אלי רגב: תלמידי מכללה, מתוך ה-439 הם 85 חבר'ה.

<אלי רגב: המכללה השנה אגב הכפילה את עצמה, בגלל מרום אלקטרוניקה ואחרים, וכמו שאמרתי אקסטרנים שבאים לפה בבוקר, מבצעים את הלימודים והולכים לישון בבית.

עמרם מצנע: מבחינת קיבולת בית הספר - - -

<אלי רגב: 460 מיטות.

עמרם מצנע: אתם לא ממלאים את הקיבולת?

עמרם מצנע: אין מספיק נרשמים?

<אלי רגב: לא, 439, אל"ף יכולים יותר, בי"ת הרבה פעמים אנחנו לא רוצים לערבב בין שכבות, זה הולך פה לפי בניינים, אז הרבה פעמים אנחנו מעדיפים שבאותו בניין ישהו רק תלמידי כיתות י', ולא להכניס כל מיני גורמים אחרים.

<אלי רגב: אבל אפשר להכניס עוד כמה.

<יוחאי פלצור: אלה מספרים של סוף שנה.

<יוחאי פלצור: בתחילת שנה אנחנו מתחילים קצת יותר.

<יהודית גידלי: זו השאלה שרציתי לשאול, מה ההרשמה לשנה הבאה?

<אלי רגב: המספרים, נכון לעכשיו, מאחר שההרשמה נמשכת, אנחנו נקלוט בין 60 ל-70 לכיתות ט'.

<אלי רגב: ב-י' קיימים היום 58, אנחנו נקלוט, אני מעריך, עוד 25.

<אלי רגב: כיתות י"א אנחנו נהיה כ-80 - - -

<אריה וצלר: אנחנו נתחיל את השנה הבאה בסביבות 440 תלמידים.

<אלי רגב: עם המכללה.

<אלי רגב: כמו שאמרתי, המגמות שקיימות היום זה מערכות ימיות של מדעי הים שבעצם החליפה את מגמת השיט שהייתה בזמנו.

<אלי רגב: מערכות הנדסה ימית, מה שנקרא מכונה, אפשרות ל-י"ג-י"ד והנדסת אלקטרוניקה ומחשבים, אפשרות לי"ג-י"ד.

<אלי רגב: כל תלמידי בית הספר ניגשים לבגרות מלאה, אנחנו אחר כך נראה את התוצאות.

<אלי רגב: אלה התוצאות בעשר השנים האחרונות.

<אלי רגב: לפני זה, אם נוריד את 2001, שאין לנו פה, הגענו גם ל-95%, קיבלנו בזמנו את פרס החינוך, ובשנים האחרונות זה מתייצב - - -

עמרם מצנע: איך זה מוסבר, הירידה?

<יוחאי פלצור: אחת, צריך לראות מה היה בשנים הקודמות, היה הרבה יותר מימון והייתה יותר נשירה לאורך השנים.

<יוחאי פלצור: בשנה של 95% זו גם הייתה שנת ההגרלות בבחינות הבגרות.

<יוחאי פלצור: בשנים האחרונות אנחנו גם קולטים תלמידים הרבה יותר קשים, עם יכולת לימודית יותר נמוכה, אנחנו עושים מאמץ.

<יוחאי פלצור: אני חייב להגיד שלא תמיד הכול משתקף באחוזי הצלחה בבגרות, אני חושב שמה שבית ספר נותן מעבר - - -

עמרם מצנע: כן, ברור.

<יוחאי פלצור: כי אם אני לוקח דווקא את שנת 2007, מחזור שהגיע רק ל-70% הצלחה בבגרות, עם לפחות שמונה אנשים שם שהיו בקורס חובלים, ארבעה מהם קצינים, חבר'ה מצוינים.

<יוחאי פלצור: גם במקומות אחרים הגיעו מאוד מאוד רחוק, אוהבי ים, באמת מחזור שלא יכול להשתקף דרך הבגרות.

<יהודית גידלי: זה מהניגשים או מהמחזור?

<אלי רגב: אצלנו כולם ניגשים.

<אלי רגב: יוחאי יכול לצייר מגמות.

<יוחאי פלצור: כן.

<יוחאי פלצור: יש פה סטטיסטיקה.

<יוחאי פלצור: ב-2012 הייתה לנו כיתת מכונאים, כיתה מאוד קשה, שהגיעה ל-44%.

<יוחאי פלצור: שתי הכיתות האחרות היו 80% ו-84%.

<יוחאי פלצור: אלה אחוזי הצלחה אחרים לגמרי.

<יוחאי פלצור: אבל אנחנו עדיין הולכים על הילדים שיש לנו.

עמרם מצנע: אלה שממשיכים ל-י"ג-י"ד משלימים?

<יוחאי פלצור: כן, חלקם הגדול משלים.

<יוחאי פלצור: לא עשינו סטטיסטיקות כאלה, אבל אנחנו רואים אותם כל הזמן, הם מגיעים - - -

עמרם מצנע: היום להנדסאי צריך בגרות?

<יוחאי פלצור: לא, מספיק 7 יחידות טכנולוגיות ו-8 יחידות בגרות, 2 לשון, 3 מתמטיקה, 3 אנגלית.

<יוחאי פלצור: מרום אלקטרוניקה חייב תעודת בגרות מלאה, כי זה פרויקט מיוחד ואנחנו רוצים ילדים עם יכולת לימודית קצת יותר גבוהה.

<יחיאל שילה: עדיין הנתונים הם מעל לממוצע הארצי, עמרם.

<יחיאל שילה: אפילו מעל הממוצע הארצי שלנו, יש לנו גם בתי ספר אזוריים עם אוכלוסיות מאוד מצוינות, אבל כמו שאמר יוחאי, זו סטטיסטיקה.

עמרם מצנע: לא, קודם כל זו ירידה.

<יחיאל שילה: זו ירידה, אבל בירידה יש סימן של עלייה.

<יחיאל שילה: אתה רואה 63, ב-2010 יש כבר עלייה ל-67, כבר עלייה ל-70.

<יחיאל שילה: אם המגמה הזאת תמשיך אני מקווה שנחזור קצת לנתונים, לא להגיע ל-90%, אבל הם יכולים לפחות להגיע ל-80%.

<קריאה: אתה אומר שזה מתנהג כמו בית ספר ימי, עולה ויורד.

<אלי רגב: אני אגיד עוד משהו.

<אלי רגב: לא קל פה.

<אלי רגב: כל המגמות הן מגמות טכנולוגיות, תלמידים לומדים הרבה מאוד יחידות בגרות, לומדים פה מ-8 בבוקר עד 4 וחצי, 5 אחרי הצהריים, אחוז הבנים הוא גדול, יותר חלש מבחינה הומנית, במיוחד במקצועות ההומנים וזה הדבר שמפריע, פחות ברמה המקצועית, אבל מקצועות הספרות, לשון, תנ"ך, הם המקצועות שבהם אנחנו יותר נכשלים, הם המקצועות הבעייתיים.

<אלי רגב: חינוך לערכים.

<אלי רגב: בית הספר רואה את עצמו כבית חינוך המנחיל ערכים של דמוקרטיה, כבוד לזולת, אחריות, סובלנות, שירות משמעותי בצה"ל.

<אלי רגב: אנחנו מדברים על 98%, 99% אחוזי גיוס של תלמידים שלנו, של בוגרים.

<אלי רגב: אהבת הארץ ואזרחות טובה ואנחנו בעצם משתמשים בארבעה כלים עיקריים: החינוך הימי שהוא חשוב, זה יהיה השקף הבא; חינוך לפיקוד ומנהיגות, אנחנו מדברים על הכשרה של חבר'ה צעירים עם כל הנושא של ניהול עצמי; מי שמנהל את שגרת בית הספר אלה התלמידים שלנו, בפיקוח מדריכים; מחויבות אישית - - -

עמרם מצנע: אלה הבוגרים יותר?

<אלי רגב: כן, הי"ב הם הקדטים ראשונים, מה שנקרא מ"כ של התלמידים הצעירים.

<אלי רגב: יש פה קדט ראשון, קצין משמרת, זאת אומרת כמו יחידה צבאית שמתנהלת לה משעה 6 בבוקר ועד 12 בלילה.

<אלי רגב: מחויבות אישית ותרומה לקהילה, שאנחנו רואים את זה כערך מאוד מאוד חשוב וכישורי חיים בחברה.

<אלי רגב: והשקף האחרון הוא הנושא של החינוך הימי.

<אלי רגב: הים שאנחנו משתמשים בו הוא משמעותי בחינוך הילדים לערכים של חברות, עבודה בצוות, התנדבות, התמודדות עם קשיים, מנהיגות ומצוינות והחבר'ה שלנו מפליגים בספינות בית הספר, ארי הים והעתיד, שעכשיו הן יוצאות עם צופי ים לאיי יוון, ספינות מפרש ארי הים ועתיד, ואתה אפילו היית בטקס ההשקה של אחת הסירות.

<אלי רגב: יש לנו תמונות.

עמרם מצנע: אי אפשר להתכחש.

<אלי רגב: מסתבר, כשבדקנו בארכיון, יש המון תמונות שלך.

<אלי רגב: אמנם 20 שנה - - -

עמרם מצנע: אבל אני אספר לכם.

עמרם מצנע: אני סיפרתי ליחיאל סיפור אחר, יותר מעניין.

עמרם מצנע: כשההורים שלי עזבו את הקיבוץ אני הייתי בכיתה ג', אז ההורים שלי עברו למה שנקרא אז בן שמן ב', היום נקרא נעורים, ואז עוד לא היה מבואות ים, אלא תלמידים של מגמת ים למדו בבן שמן ב'.

עמרם מצנע: אמא שלי הייתה אם בית של כל הימאים ובסוף השנה היו עושים הפלגה לחו"ל.

עמרם מצנע: בסוף השנה הייתה הפלגה עם ספינות, עם סנוניות, בלי מנועים, בלי כלום, רק מפרשים עם סירת עזר.

עמרם מצנע: הם שטו לקפריסין וכשהם חזרו הם נסחפו ללבנון ואמא שלי ישבה כמה ימים בשבי בלבנון, יחד עם אחת הסירות, ואז לבנון הייתה לבנון, החזירו אותם וזו הייתה חוויה.

עמרם מצנע: משם צמחו לא מעט קברניטים.

<יחיאל שילה: למה קראו לזה בן שמן ב'?

<יחיאל שילה: כי המחנכים, חלק מהמחנכים של בן שמן באו מבן שמן לנעורים, שם הקימו בעצם את בן שמן.

עמרם מצנע: זה אלמוג.

עמרם מצנע: אלמוג ז"ל היה מפקד מגמת חיל הים בפו"ם (פיקוד ומטה), כשאני הייתי חניך.

<אלי רגב: אני סיימתי את המצגת, זה הזמן לשאלות.

עמרם מצנע: התנאים פה בפנימייה בסדר?

עמרם מצנע: מבחינת שירותים?

<יחיאל שילה: משקיעים.

<יחיאל שילה: אפשר עוד להשקיע, אבל אין סוף פה של השקעות.

עמרם מצנע: הוא מרר לנו את החיים בירוחם, אבל היה בסדר.

<יחיאל שילה: אתה מזכיר לי את ירוחם, בגלל זה אני פה.

<יחיאל שילה: קודם כל אני עכואי לשעבר.

<יחיאל שילה: הגעתי כעולה חדש.

<יחיאל שילה: דיברו על 55', הוא סיים ב-58', אני ב-56' הגעתי למעברת נפוליון כאן בעכו.

<יחיאל שילה: הייתי שש שנים במעברה.

<יחיאל שילה: פה התחנכתי, פה סיימתי את הלימודים התיכוניים שלי, מהצבא עפתי לאזור המרכז ואני כבר לא שייך לפה.

<יחיאל שילה: ניסיתי להתקבל פה בקציני ים עכו, לא קיבלו אותי, אבל אני לא שומר להם את זה.

<אריה וצלר: יחיאל, יש פה היסטוריה.

<אריה וצלר: אלי רהב היה מדריך שלי בחובלים, אני גם בוגר בית הספר.

<אריה וצלר: יוחאי בוגר קציני ים.

<אלי רגב: לא, אבא שלו.

<קריאה: יש פה הרבה היסטוריה.

<יחיאל שילה: אז כמה משפטים על העניין שלנו.

<יחיאל שילה: יש לנו קרוב ל-250 פנימיות.

<יחיאל שילה: במדינת ישראל יש קרוב ל-520, 250 מתוכם באחריות המשרד, עוד 123 בתי ספר אזוריים, בעצם מרמת הגולן ועד הערבה התיכונה.

עמרם מצנע: זה לא חינוך התיישבותי.

עמרם מצנע: כפר גלים שלכם?

<יחיאל שילה: זה חינוך התיישבותי, זה שלנו.

<יחיאל שילה: כל כפרי הנוער שיש בהם חלק אזורי הם שלנו.

<יחיאל שילה: אבל אני מדבר איתך גם על בתי אזוריים לגמרי, דרור בשרון.

<יחיאל שילה: יש לנו כאלה 123 בתי ספר, עם 73,000 תלמידים בבתי הספר, בחינוך הפנימייתי בערך קרוב ל-22,000 תלמידים.

<יחיאל שילה: אנחנו עובדים מבחינת החינוך הימי עם שלושה בתי ספר, אורט ימי אשדוד, באשדוד, שותף עם אורט ושני בתי הספר, קציני ים עכו ומבואות ים, הם בעצם דרך החברה הימית.

<יחיאל שילה: יש עכשיו כתבה גדולה, עלו עכשיו על הסיפור של מקווה ישראל, למה החברות הממשלתיות הן גם מוסדות חינוך.

<יחיאל שילה: יש לנו הכפר הירוק שהוא חברה ממשלתית, שפיה שהוא חברה ממשלתית, פה זה חברה ממשלתית עם שני בתי ספר ומקווה ישראל שהוא תאגיד ממשלתי.

<יחיאל שילה: שדה בוקר הוא גם חברה ממשלתית, אבל הוא לא אצלנו.

<אריה וצלר: הוא רוצה להיות אצלכם.

<יחיאל שילה: הוא יחכה קצת, יש שם גירעונות תקציביים גדולים מאוד.

<יחיאל שילה: חוץ מזה יש לנו כמה מסגרות ישיבתיות פנימייתיות, כמו ירוחם.

<יחיאל שילה: ופה אני רוצה רק לומר מילה ליושב ראש הוועדה.

<יחיאל שילה: כשהוא היה ראש מועצה בירוחם הוא בא אליי על ישיבה, שהיא עכשיו מאוד מאוד מצליחה, כבר הקימו שם שכונה גדולה יפהפייה, הולכים כרגע להקים עוד שכונה נוספת ויש שם גם הישגים לימודיים אדירים שם.

<יחיאל שילה: הוא בא אליי פעמיים למשרד כדי לשכנע אותי לקבל אותם תחת חסותנו.

<יחיאל שילה: הם לא כל כך עמדו בקריטריונים, אבל אמרתי, 'אם הגעת, אתה נסעת מחיפה לשליחות בדרום, הגעת משם אליי', הלכנו ביחד ואנחנו הרמנו פרויקט חינוכי - - -

עמרם מצנע: הלקח הוא שצריכים לנשוך את השפתיים וזה עובד.

עמרם מצנע: זה בית ספר מעולה עכשיו.

<יחיאל שילה: אנחנו רואים בחינוך, גם בחינוך הימי וגם בחינוך החקלאי, בעצם איזה שהוא משאב חינוכי.

<יחיאל שילה: אפשר לומר שיש לנו כפרים חקלאיים, כולם רוצים להיות בחקלאות?

<יחיאל שילה: לא, לא כולם, אבל אנחנו היחידים שמכשירים חקלאות במדינת ישראל.

<יחיאל שילה: יש לנו קרוב ל-42 כפרי נוער, חלקם הגדול, לא בכולם, חקלאות, ועוד מחזיקים 30 חוות חקלאיות בכל האזורים, גם בחיפה, שאנחנו בעצם נותנים את הפן הפדגוגי והתקציבי, אבל הם נמצאים במחוזות.

<יחיאל שילה: בשלושה בתי הספר הימיים מתחנכים בערך קרוב ל-1,000, 1,100 תלמידים.

<יחיאל שילה: זה המספר שהוא יציב למעלה מ-20 שנה.

<יחיאל שילה: אנחנו עובדים עם חיל האוויר.

<יחיאל שילה: יש לנו שלוחות גם עם חיל האוויר.

<יחיאל שילה: קודם כל ב-י"ג-י"ד יש לנו 800 תלמידים.

<יחיאל שילה: אותם תלמידים שבדרך כלל גם לא מצליחים להגיע לתעודות בגרות, אני בעד שהוא יילך להיות הנדסאי, טכנאי, יתגייס לצבא כטכנאי/הנדסאי, בדרך כלל הם גם עוברים קורס קצינים וקודם כל גם המדינה, הצבא נהנה מהם, הוא יוצא החוצה כאזרח, יש לו מקצוע.

עמרם מצנע: מבחינת החלוקה, אתה הלוא המממן את הפנימייה - - -

<יחיאל שילה: הכול, הפנימייה ובית הספר.

עמרם מצנע: זו גם הרשת שלך?

עמרם מצנע: כי בירוחם הרשת היא רשת אמי"ת.

<יחיאל שילה: פה אנחנו הכול, בית הספר וגם הפנימייה.

<יחיאל שילה: הכול אנחנו מממנים.

<אריה וצלר: זו יחידת סמך של משרד החינוך.

<יחיאל שילה: החברה הימית בעצם היא גוף מנהל.

<יחיאל שילה: מבואות ים, למשל, זה נכס ממשלתי, שלנו, של המדינה.

<יחיאל שילה: כ"ג יורדי הסירה היה פעם גם חברה ממשלתית.

<אריה וצלר: חברה ממשלתית, בבעלות החברה.

עמרם מצנע: אבל כחברה, דרככם עובר כל הכסף?

<יחיאל שילה: הכסף.

<יחיאל שילה: הם מנהלים, העובדים תחת חסותם.

<יחיאל שילה: ,

עמרם מצנע: הם העובדים שלכם?

עמרם מצנע: המורים?

<אריה וצלר: יש לנו מעט עובדי מדינה, שנשארו מתקופות המעבר, אבל אנחנו עובדים בצורה שונה מרשת עמל או רשת אורט, או הרשתות שאתה מכיר.

<אריה וצלר: אנחנו מתעסקים אך ורק בחינוך וכל המשאבים הולכים לחינוך.

<אריה וצלר: אנחנו מטה מאוד מצומצם, אנחנו לא מממנים את המטה מתוך ההוצאות שצריך להחזיק את התלמידים בתוך בתי הספר.

עמרם מצנע: בתוך השכל"מ (שכר לימוד מדורג)?

<אריה וצלר: רשת אורט פשוט לוקחת קופונים יפים.

עמרם מצנע: בשכר הלימוד יש כמה דרגות, יש את הדרגות של המקצועות הטכנולוגיים, שזה יותר כסף.

<אריה וצלר: זה הולך פר תלמיד.

עמרם מצנע: לפי המקצועות שהוא לומד?

עמרם מצנע: זה נקרא שכל"ט (שכר לימוד טכנולוגי), דרך אגב, וזה הרבה יותר כסף.

<אריה וצלר: לא, הורידו.

<אריה וצלר: היה 3, ירדנו ל-2.3.

<אריה וצלר: אבל פר תלמיד בטכנולוגי יותר גבוה מהעיוני, כי גם שעות הלימוד שם יותר רבות.

עמרם מצנע: כן, יש לזה הצדקה.

<יחיאל שילה: יש לנו שיתוף פעולה גדול מאוד עם חיל האוויר, יש לנו כמה פנימיות של חיל האוויר.

<יחיאל שילה: יש ברמת הגולן.

<יחיאל שילה: כדאי לך לבוא לבקר שם, פנימייה יפהפייה שפתחנו אותה לפני שנתיים עם חיל האוויר.

<יחיאל שילה: ממש מדי חיל האוויר, כיתות שוחרות.

<יחיאל שילה: ויש לנו גם קבוצה גדולה מאוד, קרוב ל-300 תלמידים שלומדים בכיתות י"ג-י"ד יחד עם חיל האוויר.

<יחיאל שילה: וכמובן חיל חימוש.

<יחיאל שילה: חוץ מחי"ר הכול יש פה.

עמרם מצנע: זה בתי ספר תעשייתיים שם.

עמרם מצנע: זה משרד התמ"ת?

<יחיאל שילה: התמ"ת, נכון.

<יחיאל שילה: זהו, בגדול.

<אריה וצלר: אבל הייתי רוצה להוסיף קצת אינפורמציה, כי שאלת שאלה מאוד מרכזית, למה זה קציני ים.

<אריה וצלר: למרות המספרים הנמוכים שמגיעים לחובלים, כי בחובלים השתנו תנאי הכניסה לקורס חובלים, זה לא מה שהיה פעם.

<אריה וצלר: רמת האוכלוסייה הנדרשת היא גבוהה יותר, בקריטריונים של החומר הלימודי.

<אריה וצלר: למרות כל זאת, רוב מפקדי הסטי"לים, סוללות, דבורים ומקומות אחרים בחיל הים הם בוגרי קציני הים, כי הם נשארים לאורך זמן בתוך השירות.

עמרם מצנע: למה הם נשארים?

עמרם מצנע: הם לא חותמים קבע.

<אריה וצלר: אתה הולך לקורס חובלים אתה חותם קבע.

עמרם מצנע: כן, חובלים, אבל לא בגלל בית הספר.

<אריה וצלר: דרך אגב, השוחרות היא אך ורק עד כיתה י"ב, שם זה מסתיים.

<אריה וצלר: מי שהולך ל-י"ג-י"ד זה כבר פרויקט אחר.

<אריה וצלר: רוב התלמידים, אם נוריד את בעיות הבריאות, חד הוריים או בעיות של הורים שכולים, רובם משרתים בחיל הים וביחידות הקרביות.

<אריה וצלר: אז מגיעים לשם ורצים.

<אריה וצלר: אני מוכרח לומר שבשנים האחרונות שיתוף הפעולה עם חיל הים הולך ומתהדק.

<אריה וצלר: יש היום, נדמה לי גם במבואות הים וגם פה שנתיים כיתה ניסיונית לחובלים.

<אריה וצלר: מנסים בכיתה י' כבר למיין תלמידים עם פוטנציאל ולהכניס אותם למוטיבציה להגיע לחובלים.

<אריה וצלר: אז אני מאמין שזה ייתן את הפירות שלו.

<אריה וצלר: קציני ים, עדיין השם שווה את שמו.

<יחיאל שילה: לפני כשלושה-ארבעה חודשים היינו אצל מפקד חיל הים, הוא מאוד מאוד הביע שביעות רצון, לא רק על קציני ים, גם על מבואות ים וגם באשדוד.

<יחיאל שילה: מפגש עם התלמידים

<אלי רגב: ביקשנו באמת מספר קדטים שנמצאים פה.

<אלי רגב: פרט לשאדי שהגיע לבקשה שלי כולם נמצאים בעצם בקורס הכשרת בליפים או קורס גיבוש וביקשנו מהם לבוא לפה, אז הם נמצאים פה לפחות עד יום חמישי, אז לא הבאנו אותם ספיישל מהבית.

<אלי רגב: נתחיל בך, שאדי, אתה כבר פעם רביעית.

<שאדי: קוראים לי שאדי, מהכפר בית ג'אן, כפר דרוזי.

<שאדי: אני כבר שלוש שנים בבית הספר, סיימתי את א', ב', ג'.

<שאדי: לומד במגמת מכונה ימית.

עמרם מצנע: איך הגעת לפה?

עמרם מצנע: מי סיפר לך ש - - -

<שאדי: דבר ראשון, דוד שלי יותר גדול ממני הוא כבר בוגר בית הספר, יותר גדול ממני בשנה.

<שאדי: הוא סיפר לי על בית הספר ואני אמרתי שאני אתעניין.

עמרם מצנע: הוא משרת בחיל הים?

<שאדי: לא, הוא לומד י"ג-י"ד, הוא ממשיך בבית הספר, הנדסאי.

<שאדי: אז הוא סיפר לי על בית הספר והתעניינתי.

<שאדי: באתי לבית הספר ביום הפתוח ונרשמתי.

עמרם מצנע: מה הכי מוצא חן בעיניך בבית הספר?

<שאדי: הכול.

עמרם מצנע: הכי?

<שאדי: שיט, מכונה.

עמרם מצנע: ומבחינת רמת הלימודים, זה יותר גבוה מבית הספר שלמדת בבית ג'אן?

<שאדי: כן.

<שאדי: כשבאתי לפה לא הבנתי תנ"ך, לא ידעתי מה זה תנ"ך, הייתי יושב בשיעורים לא מבין כלום, לא ידעתי מה זה ספרות, ובכלל שפת האם שלי זה ערבית, באתי לפה ופתאום אני לומד הכול בעברית, אז התהפך לי משהו בראש.

<שאדי: אחרי זה הסתגלתי עם הלימודים ולאט לאט התחלתי יותר ויותר להשקיע.

עמרם מצנע: כשאתה בא הביתה נותנים לך כבוד או מזלזלים?

<שאדי: בטח שנותנים כבוד.

<שאדי: גם לפני נתנו לי כבוד.

<קריאה: דרך אגב, לידיעתך, יש כמה דרוזים שסיימו את בית הספר, חלקם שירתו בחיל הים.

<שאדי: שכן שלי חובל, קוראים לו סאלח.

<שאדי: דרוזי.

<שאדי: הוא היה בבית הספר, הוא בוגר בית הספר.

<שאדי: עכשיו סיימתי את התפקיד, הייתי סמש"ט, סגן משיט, של בית הספר.

<שאדי: יש משיט, שהוא אחראי על כל סדר היום של בית הספר, אחראי על כל בית הספר.

עמרם מצנע: חניך?

<שאדי: חניך, כן.

<שאדי: מחלקה ד', אני הייתי במחלקה ג', עכשיו עליתי למחלקה ד'.

<שאדי: ויש את סגן המשיט, שזה התפקיד שלי, זה אחראי על איכות הסביבה בבית הספר.

<שאדי: הוא אחראי גם על הקדטים אבל ממלא התפקיד של המשיט כשהוא לא נמצא בבית הספר.

<שאדי: יש את השליש שהוא אחראי על הזמנים, תורנויות, כל מיני, ניקיון גם, שהוא עושה את הפק"שים, פקודות שגרה, הוא ממנה תורנים במחלקה א', ב'.

עמרם מצנע: מה אתה רוצה לעשות כשתהיה גדול?

<שאדי: כשאני אהיה גדול?

<שאדי: אלוהים גדול.

עמרם מצנע: לא, אבל מה אתה רוצה לעשות?

עמרם מצנע: למה אתה שואף?

<שאדי: בחיל הים, מכונאי.

עמרם מצנע: קצין מכונה.

<שאדי: קצין מכונה.

<קריאה: זה של שנה הבאה?

<קריאה: קיבלתם עכשיו לקראת השנה הבאה?

<שאדי: לא קיבלנו.

<שאדי: קיבלתי את זה מחבר.

<אלי רגב: שאדי הוא היחידי שהבאתי אותו מהבית.

<ליאון: אני ליאון, מכרמיאל, אני עולה ל-ג', אני קטן בשנה משאדי, אני לומד במגמת אלקטרוניקה, אני אוהב אותה, מעניין אותי.

<אלי רגב: למה הגעת?

<ליאון: הגעתי לקציני ים.

<ליאון: כמו שאתה יודע, יש קורס בליפים, שאנשים שמתקבלים בכיתה י', עושים קורס בשביל לראות אם הם מתאימים.

<ליאון: בשנה שאני התקבלתי לבית הספר עשו גם קורס לאליפים.

<ליאון: בדקו גם אנשים שמצטרפים לבית הספר בשנה הראשונה, גם אותם רצו לבדוק חברתית והתנהגותית.

<ליאון: את הקורס הזה לא עברתי - - -

<יוחאי פלצור: מה, בהתנהגות?

<ליאון: בהתנהגות, כן.

<ליאון: יוחאי זוכר טוב.

<ליאון: אני ואבא שלי הלכנו ליוחאי, מנהל ההוראה, ואיך אני אגיד?

<ליאון: לא בכינו, אבל התחננו, סוג של כזה, שיקבל אותי לבית הספר.

<ליאון: הבטחתי לו שאני אעשה את כל השינויים וכל המאמצים ואני חושב שעמדתי בהבטחה שלי.

<ליאון: עכשיו הלימודים שלי בסדר גמור, טובים, סיימתי את השנה עם ממוצע 96, קיבלתי גם תפקיד טוב בכיתה, כמו שאתם רואים יש קדט ראשון, אז הייתי אחראי על הכיתה וחוץ מזה שאני אוהב את האלקטרוניקה, אני אוהב גם להפליג בים.

עמרם מצנע: למה היה חשוב לך להתקבל לבית הספר?

<ליאון: כי הרגשתי איזה שהיא משיכה לבית הספר, לא יודע למה.

<ליאון: בן דוד שלי גם למד פה במחזור נ"א, קצת ישן, לפני עשר שנים בערך.

עמרם מצנע: הוא המליץ לך?

<ליאון: הוא המליץ, אבל לא לקחתי את זה כל כך לתשומת לבי.

<ליאון: פשוט, לא יודע, כל כיתה ח', שנה לפני שמתקבלים לפה, פשוט חלמתי על המקום הזה, אני לא יודע למה.

<ליאון: היה את הרצון לבוא לפה.

<ליאון: אם לא היו מקבלים אותי, אני לא יודע מה הייתי עושה.

<ליאון: באמת שלא הייתי יודע מה הייתי עושה.

<סמיון: אני סמיון, אני מקרית חיים.

<סמיון: שמעתי על בית הספר מאח של חבר שלי, שהוא סיים פה בצי סוחר והתעניינתי.

<סמיון: באתי ליום פתוח, לראות איך זה פה והתקבלתי.

<סמיון: עכשיו אני לומד במגמת אלקטרוניקה, ממש אוהב את המגמה.

<סמיון: ולמרות שאני באלקטרוניקה, אני גם מפליג הרבה בסירות ולפני כמה ימים גם סיימנו פה קורס של משיט 21, עברנו.

עמרם מצנע: מה זה משיט 21?

<סמיון: זה לסנונית, מפרשית, רישיון.

<סמיון: סיימנו את הקורס הזה ועכשיו אני מקווה להצליח ביאכטה.

<קריאה: מה זה השרוך?

<סמיון: השרוך זה סימן של מצטיין על, שזה מי שיש לו ממוצע מעל 90 והתנהגות א'.

עמרם מצנע: כשאתה מגיע הביתה מכבדים אותך?

<סמיון: כן.

עמרם מצנע: לא צוחקים עליך שהתחלת ללבוש מדים מגיל צעיר?

<סמיון: לא, ההיפך, כי זה מקנה יותר כאילו עצמאות, יותר להסתדר בחיים, יותר מכבדים.

<אלון: לי קוראים אלון, אני גר בשלומי, ליד נהריה, למי שלא מכיר.

<אלון: לא מקום מוכר כל כך.

<אלון: אני עולה לשנה ג'.

<אלון: אני באתי לפנימייה בקורס בליפים, מה שאני עכשיו מפקד עליו.

<אלון: את קורס בליפים הראשון שלי לא עברתי.

עמרם מצנע: גם אתה לא עברת?

<אלון: אני, בניגוד לליאון, כמה שניסיתי לדבר עם מנהלים, הם לא היו מעוניינים לקבל אותי.

<אלון: אבל חזרתי עוד פעם לקורס בליפים ובשני התקבלתי.

<אלון: עכשיו אני מחכה לקורס בליפים השלישי שלי, ותק רציני בקורס בליפים.

<אלון: זהו, אני במגמת מכונה.

עמרם מצנע: עכשיו אתה צריך להחליט מי יתקבל ומי לא?

<אלון: אני נותן חוות דעת, כן.

<קריאה: מה השתנה מקורס הבליפים הראשון?

<אלון: האמת היא שבראשון לא באתי בצורה הכי טובה לבית הספר.

<אלון: כנראה לא הבנתי לפני שבאתי לפה באמת לאן אני מגיע.

<אלון: לא התנהגתי בצורה אחראית, לא התנהגתי בצורה נכונה.

<אלון: אחרי קורס הבליפים הראשון למדתי הרבה מהחבר שלי בקורס בליפים, אני מאמין שגם המדריך שלי בקורס הבליפים השני הסתכל והבין שבאמת לקחתי את הלקח מהקורס הראשון.

<אלון: אני שמעתי על בית הספר מאח שלי, בוגר.

<אלון: זהו.

<אלון: הוא המליץ לי לבוא לפה.

עמרם מצנע: מעניין, כולם - - -

<אלון: כמובן שהיה פה גם רצון אישי.

עמרם מצנע: כן, ברור, אבל ההיכרות הראשונית.

<אופק: אני אופק מכרמיאל.

<אופק: אני לומדת במגמת מדעי הים.

<אופק: שמעתי על בית הספר דרך חברה כשהייתי בכיתה ח' ואז באתי לכאן למבחנים בתור אליפית, התקבלתי ואז הייתה התנגדות של ההורים שלא רצו שאני אבוא לפנימייה ובסוף לא באתי בשנה הראשונה אחרי שהתקבלתי, ואז שנה לאחר מכן ניסיתי עוד פעם להתקבל, התקבלתי, עברתי קורס בליפים ולא ויתרתי להיכנס לפה ונכנסתי.

עמרם מצנע: ההורים נכנעו?

<אופק: כן, ועכשיו הם גאים בי ושמחים שהקשיבו לי.

<אופק: אני לומדת במגמת מדעי הים, אוהבת את המקצוע.

<אופק: עכשיו אני גם קדטית ראשונה בקורס בליפים, מפקדת, בשנה שעברה הייתי חניכה והשנה מפקדת.

עמרם מצנע: והחברות שלך לא צוחקות עלייך?

עמרם מצנע: מה את במדים, משחקת צבא?

<אופק: לא, הן גאות בי, הן יודעות שתמיד רציתי להיות בצבא, גם בהמשך הדרך, אחרי שאני מסיימת את השירות הצבאי גם להמשיך בקבע.

<אופק: הם ידעו את זה, שזו המסגרת בשבילי.

<יחיאל שילה: טל הוא האתיופי היחידי.

עמרם מצנע: הראשון גם?

<יחיאל שילה: לא.

<טל: שלום, אני טל, ממושב ליד אשקלון, בת הדר.

עמרם מצנע: זהו, ראיתי עד עכשיו רק צפונים.

<טל: הסיבה שבאתי לבית הספר היא בגלל שאני אוהב את הים, אני מאוהב בים.

<טל: הסיבה שאני אוהב את הים היא כי לא משנה מה, אפילו יקרה לי משהו בים, אני אוהב את הים כי הוא מחזיר לי, מה שאני משקיע בו הוא מחזיר לי בחזרה.

<טל: הסיבה של המרחק לא קשורה לכלום, הסיבה הזאת שאני מוותר להיות קרוב לבית, בגלל הים.

<טל: ממש כיף לי פה בבית הספר וכשאני פה בבית הספר אני מרגיש שייך ואני מרגיש שטוב לי פה.

עמרם מצנע: נולדת בארץ?

<טל: כן.

<טל: הים בשבילי הוא הכול, כמעט הכול.

<יחיאל שילה: יש לך בית ספר ימי ליד הבית, באשדוד.

<טל: כן, אני בדקתי את שניהם, פה זה גבר עליו.

<טל: גבר על אשדוד.

<טל: המרחק כאילו לא משנה, רק בגלל היחס והים והיחס יוצא פיצוץ של כיף ואני נהנה להיות בבית הספר, ויש לי פה חברים שלא משנה מה, בטוב וברע הם יהיו איתי ואני יכול להעיד גם על ליאון, שעזר לי, שהייתי הרבה פעמים בקשיים, ואני לא האמנתי שאני אמצא עוד חברים ופתאום יש לי חברים שאני אוהב אותם וכיף לי וגם סמיון שעזר לי הרבה פעמים.

<טל: פתאום אני מוצא סביבה שכיף לי לחיות בה.

<טל: לא שהייתי ליד הבית ואני אוהב רק את הבית, ככל שאני אוהב את הבית, מצאתי לי מקום דומה לבית ושכיף לי לחיות בו.

<טל: ההורים שלי גאים בי, כשאני חוזר עם מדים לבית, ואף אחד לא צוחק עליי והחברים שלי רואים שטוב לי אז הם גם שמחים בשבילי.

עמרם מצנע: הם מקנאים בך?

<טל: לא מקנאים, אבל הם שמחים.

<טל: הם שמחים שטוב לי, זה מספיק להם.

<קריאה: יש לנו מ"פ בשריון מהעדה האתיופית, אני חושב אחד הראשונים, בוגר שלנו.

<קריאה: ניסינו להביא אותו, בשביל להיות ראש גשר ולהביא חבר'ה לפה, זה לא כל כך הלך, אבל הוא עצמו מאוד מוצלח.

עמרם מצנע: אתה יודע שהטנק הומצא על ידי הימייה הבריטית, אז זה קשר כנראה בין הים לטנקים.

<יחיאל שילה: אתה יודע שבדרך כלל יוצאי אתיופיה, אני לא רוצה לדבר בהכללות, לא כל כך אוהבי ים, ואנחנו העברנו כרגע קורס שחייה להרבה תלמידים שלנו.

עמרם מצנע: טוב, הם באים ממקום שאין בו ים.

עמרם מצנע: יופי, תודה רבה לכם.

<אריה וצלר: יש פה נושא שאני חושב שהוא חשוב לכל עם ישראל ואני רוצה להתייחס אליו מאוד בקצרה.

<אריה וצלר: קודם כל שתי בקשות, אם אפשר.

<אריה וצלר: אנחנו עם עיריית עכו בבעיה של הפקעות שטחים, ולא מדובר על הפקעה של דונם או שניים, מדובר על הפקעה של כל הכנף המערבית והכנף המזרחית של בית הספר, כשהמשמעות היא שבית הספר לא יוכל להמשיך להתקיים.

<אריה וצלר: עם כל המאמצים שלנו להגיע איתם להסכמות, אין הסכמות, הם נחושים בדעתם.

<אריה וצלר: ואנחנו מכירים בבעיה של הערך הציבורי והיינו מוכנים ללכת לפשרות כואבות.

<אריה וצלר: פה היינו מבקשים את עזרתכם, אני אשאיר לכם את ההתכתבות האחרונה.

עמרם מצנע: אני אגיד לך, הנהלים הנקוטים זה שגופים ממשלתיים, יש ביניהם ויכוח, אז זה צריך להגיע ליועץ המשפטי לממשלה.

<אריה וצלר: או לבית המשפט.

עמרם מצנע: לא, בית המשפט לא יקבל אתכם לפני שלא תעברו קודם כל אצל היועץ המשפטי לממשלה.

<אריה וצלר: ברגע שמפרסמים ברשומות את ההפקעה, אני חייב להוציא צו מניעה - - -

עמרם מצנע: הם פרסמו כבר את ההפקעה?

<אריה וצלר: עוד לא, אבל הם הודיעו לנו.

עמרם מצנע: יש פה בעיה.

עמרם מצנע: גוף עירוני לא יכול להפקיע מגוף ממשלתי.

<אריה וצלר: למרות כל זאת, כבר עברנו איתם שלוש פעמים את החוויה והגענו לבית המשפט ועצרנו אותם.

<אריה וצלר: למרות כל זאת.

<אריה וצלר: אני אשאיר לכם את החומר, אם תוכלו לעזור לנו בנושא הזה, נשמח.

עמרם מצנע: אני אקרא את זה, אבל אני לא מאמין שאנחנו יכולים לעשות משהו.

עמרם מצנע: זה היועץ המשפטי לממשלה.

<יחיאל שילה: יכולים לערב את השר.

<אריה וצלר: את השרים עירבנו כבר.

עמרם מצנע: לא, אלה שרים שונים.

<אריה וצלר: זה ביטחון, תחבורה, חינוך.

<אריה וצלר: עירבנו אותם, מתחילה פעילות, אבל יכול להיות שעם לחץ ציבורי זה גם יעזור קצת, כי אנחנו מוכנים לפשרות, זה לא שאנחנו עוצמים עיניים לבעיה הציבורית, אבל לתת יד לסגירת בית הספר?

<אריה וצלר: בשום אופן לא.

<יוסי לוי: סליחה שאני מתערב, כחד צדדי, אריה, אל תביך את הוועדה, אל תשאיר להם, זה לא ייתן לך כלום.

עמרם מצנע: לא, זה לא בכוחנו.

<יוסי לוי: זה לא ייתן כלום, אתה סתם תביך את הוועדה.

<אריה וצלר: הבנתי, בסדר.

<אריה וצלר: נדבר על משהו יותר יפה.

עמרם מצנע: לא, אני אומר לך, היועץ המשפטי לממשלה זו הכתובת, לדעתי.

<אריה וצלר: אוקיי, ננסה גם את זה.

<יוסי לוי: אתה יודע שאנחנו מנסים גם לעזור מהצד שלנו.

<יוסי לוי: ואתה יודע ששמעון לנקרי יגיע לפה, אני מקווה, לאירוע עם המתנדבים של רפא"ל יחד איתכם, אבל אל תביך את הוועדה הזו.

<אריה וצלר: אני מקבל את העצה.

עמרם מצנע: להם גם היה סיפור, עם קרית ים, לא?

עמרם מצנע: בית משפט.

<יוסי לוי: כן.

<יוסי לוי: אנחנו לא חיים בוואקום.

<יוסי לוי: בגלל זה אני מנהל האחריות החברתית, אנחנו - - -

<אריה וצלר: חבר'ה, אבל מי שמרוויח בכל התהליכים האלה אלה רק עורכי הדין.

<אריה וצלר: על חזון החינוך הימי.

<אריה וצלר: אם תרשה לי, אני אומר כמה משפטים על הנושא.

<אריה וצלר: אני מוכרח לצטט את דוד בן גוריון לפני כולם.

<אריה וצלר: אני חושב ששלחתי לך את זה, אם אינני טועה: 'הים הוא חלק בלתי נפרד מארץ ישראל מבחינה יישובית, כלכלית, פוליטית.

<אריה וצלר: יש לראות בים התיכון לא את גבולה, אלא את המשכה של ארצנו.

<אריה וצלר: עתידה המשקי של ישראל צפון, בין היתר, בים'.

<אריה וצלר: את זה כתב דוד בן גוריון בשנת 32', בחוברת שנקראת 'לקראת הים', מצאתי אותה בארכיון.

<אריה וצלר: אלה דברים שנכתבו בשנת 32' ואנחנו היום רואים אותם.

<אריה וצלר: הים הוא לא גבולה המערבי של המדינה.

<יחיאל שילה: הוא לא סתם מנהיג עם חזון.

<אריה וצלר: הים הוא היום המשאב האסטרטגי, לדעתי, הגדול ביותר שיש למדינת ישראל עם פוטנציאל - - -

עמרם מצנע: זה עכשיו, זה לא מחייב הוכחה.

<אריה וצלר: שעל פי המחקר שקיבלנו מאפשר פוטנציאל של אלפי אם לא יותר מקומות עבודה לישראליים ולא לזרים, וכדי שיגיעו לתחום הזה צריך להתחיל להוריד את הידע והמידע הזה ולפתוח אותו גם בפני הנוער.

<אריה וצלר: הנוער היום לא חשוף לנושא הים.

<אריה וצלר: גם המבוגרים, רובם מכירים את המטקות, את הכפכפים ואת בגד הים, אבל העבודה בסביבה הימית אינה דומה לעבודה בסביבה היבשתית, צריך להכשיר את הנוער לעבודה בסביבה הימית, לעניין אותו ולפתוח לו את החלון הזה כדי שיותר תלמידים יתעניינו, יגיעו לחינוך הימי, ייכנסו למקצועות הלימוד השונים, חלקם יגיעו לאקדמיה, חלקם למכוני מחקר, חלקם לעבודה כהנדסאי, שזה המקצוע המרכזי שנדרש בכל התחומים.

<אריה וצלר: מדובר על ענף הספנות, שהרחבנו טיפה קודם את הדיבור, מדובר על מערכות ימיות, שזה הפעלת מערכות שלמות בתווך הימי והסטרט אפ הבא שכבר הולך ומתהווה זה החקלאות הימית.

<אריה וצלר: זה לא רק הדגים בים וביבשה, אלא זה האצות, זה הקונכיות.

<אריה וצלר: יש עכשיו את הישיבה באילת, עוד ישיבה דתית שנכנסת לתחום חקלאות ימית ורוצה לגדל את הקונכייה שמייצרת את הצמח של הציציות.

<אריה וצלר: הנושא הזה הוא נושא עדין שעד היום המדינה לא טיפלה בו.

<אריה וצלר: הים, מבחינתנו, הוא איזה שהוא פח אשפה גדול.

<אריה וצלר: הוא לא טופל אקולוגית, לא כלכלית, לא משפטית, עכשיו מתחילים לטפל.

<אריה וצלר: היום מדברים על מים כלכליים, מחוקקים חוקים, מדברים על ספנות חופית, מרחיבים.

<אריה וצלר: חקלאות ימית זה הרבה סטרט אפים אבל ניצנים.

<אריה וצלר: משרד החקלאות מדבר על השלשת כמות הדגים הנדרשת, שמשם יבוא החלבון העתידי, לא ממקום אחר.

<אריה וצלר: אצות, מפתחים בארץ אצות למניעת זיהום, תוצאת הנפט במי הים - - -

<יהודית גידלי: חשבתי לסושי.

<אריה וצלר: גם לסושי, דרך אגב.

<אריה וצלר: אנחנו מוכרים את הידע לחו"ל.

<אריה וצלר: ריבון העולם, בואו נפתח את המקומות האלה כאן, שיעבדו הישראלים שם.

<אריה וצלר: יש לנו את חקר ימים ואגמים, מכון אדיר לפיתוח, יש לנו באילת את מלח"י (מרכז לאומי לחקלאות ימית).

<אריה וצלר: אז הממשלה קיבלה החלטה לפתח את הביולוגיה ואת החקלאות הימית באילת, אבל אילת זה רק קצה המדינה, אני חושב שגם צפונה יש המון ואת החלון הזה לא פותחים לנוער.

<אריה וצלר: למשל ביולוגיה מלמדים היום, אז אתה לומד חי וצומח, אבל את החי וצומח בים לא מלמדים ו-70% מכדור הארץ זה ים, לא יבשה.

<אריה וצלר: אז אני נותן את זה כאנקדוטות קטנות, אבל הרעיון הוא - - -

עמרם מצנע: אוקיי, אנחנו נקדיש לזה זמן.

<אריה וצלר: זה דבר שהוא נכס לאומי ואני חושב שהמדינה צריכה להרים את זה.

עמרם מצנע: בסדר גמור.

עמרם מצנע: מה עוד?

<יחיאל שילה: אני רוצה להודות לך קודם כל שהגעת לביקור, יחד עם חברי הוועדה, שכנראה נתקעו בדרך.

<יהודית גידלי: אני אומרת שהם לא למדו ניווט ימי כנראה, אז הם לא הגיעו.

עמרם מצנע: האמת היא שזה חודש נורא עמוס.

עמרם מצנע: אבל על זה נעשה דיון נפרד.

עמרם מצנע: חבר'ה, באמת תודה רבה.

עמרם מצנע: אני מוכרח לומר שבדרך כלל כשאני יושב בוועדה רוב הנושאים מוכרים לי ואני מכיר אותם מניסיון כזה או אחר, התחום הזה מאוד אתגר מבחינת הידע והניסיון ורק לראות את חמישיית החבר'ה האלה, זה באמת מרומם את הלב, בעיקר כי מטפלים גם באוכלוסיות שבלי זה היו, איך אמר אחד הבחורים פה?

עמרם מצנע: מכרמיאל, נדמה לי, שאם הוא לא היה מתקבל בפעם השנייה שאתה קיבלת, אז הוא לא יודע מה הוא היה עושה.

<אריה וצלר: לעיתים שינוי הסביבה והמקום הוא קרש הקפיצה.

עמרם מצנע: גם מי שלא מגיע לפה, אבל רואה את החבר'ה האלה בסביבה הטבעית שבה הם גדלים ו - - -

<יחיאל שילה: עם המדים האלה.

עמרם מצנע: עם המדים ועם שביעות הרצון ועם החוויה, החוויה החיובית, אין לי ספק שזה מוסיף הרבה מאוד.

עמרם מצנע: אחד הדברים שאנחנו בוועדה לפחות שמנו לעצמנו כנושא מרכזי, וזה לא פלא, זה הנושא של סגירת פערים.

עמרם מצנע: אחד הדברים שהתנסיתי בהם בצורה מאוד מאוד בולטת, אני תמיד אומר, זה המרחק בין חיפה לירוחם, ואם אנחנו לא נצליח לסגור פערים בתוך החברה הישראלית החברה שלנו תתרסק - - -

<יחיאל שילה: והחינוך הפנימייתי הוא אחד המכשירים הטובים ביותר והיעילים ביותר לצמצום פערים.

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: לצערי הרב מהאוכלוסיות האלה דווקא הוצאת הילדים מהבית והרחקתם מהסביבה הטבעית שלהם לסביבה חדשה נותנת הזדמנות שנייה חשובה מאוד.

עמרם מצנע: זה נכון.

<אריה וצלר: דרך אגב, גם החיים על כלי שיט, אפילו סנונית, העבודה בצוות - - -

עמרם מצנע: כן, ערכי משמעת, לתת אמון אחד בשני.

<אריה וצלר: אין לאן לברוח משם, אי אפשר להגיד 'אני לא משחק את המשחק'.

<יחיאל שילה: הם מגיעים לצבא יותר בשלים, יותר מוכנים, יותר מעוצבים.

<קריאה: אנחנו רואים את זה במקומות כמו נירים ובוסתן הגליל - - -

<קריאה: לא, נירים זה אתגרים עם רקע ימי.

עמרם מצנע: נירים זה מה שהשייטת עושה?

<יחיאל שילה: כן.

עמרם מצנע: טוב, תודה רבה לכולם.