הוועדה המיוחדת לפניות הציבור, כנסת 19, פרוטוקול מספר 11, 2013-06-17 09:00

עדי קול: בוקר טוב.

עדי קול: אנחנו פותחים את הישיבה של הוועדה לפניות הציבור, בעקבות פנייה של גלעד.

עדי קול: נתחיל בסבב שבו כל אחד יציג את עצמו ותפקידו.

עדי קול: אני עדי קול, יושבת-ראש הוועדה.

<אפרים נגוסה: אני אפרים, תקציבן באגף בכיר לדיור במשרד לקליטת העלייה.

<דוד יאסו: אני דוד יאסו, מנהל אגף קליטת עולי אתיופיה במשרד לקליטת העלייה.

<שרי פייר: ד"ר שרי פייר, מנהלת תחום בכיר לחינוך, המשרד לקליטת עלייה.

<שרה רובינשטיין: אני ד"ר שרה רובינשטיין, מפקחת ארצית על הנחלת הלשון באגף לחינוך מבוגרים במשרד החינוך.

<ברוך תספאי: אני ברוך תספאי, עולה מאתיופיה.

<גלעד מילס: אני גלעד, אני הדרכתי את ברוך בתכנית המפוארת "אוניברסיטה בעם", ועזרתי לו לפנות לפה.

< דינה טורבסקי: דינה טורבסקי, מנהלת תכניות קליטה לצעירים, הסוכנות היהודית.

שמעון סולומון: שמעון סולומון, חבר כנסת מיש עתיד.

<שלומית אבינוח: שלומית, מנהלת הוועדה.

עדי קול: גלעד, אתה רוצה להתחיל?

עדי קול: ברוך?

<גלעד מילס: ברוך עלה לארץ בשנת 1984 במסגרת מבצע משה.

<גלעד מילס: הייתה קליטה לא קלה בכלל, ובמסגרת הקליטה הוא קיבל מעין קורסים בעברית, שהרמה שהגיעו אליה באמצעות הקורסים האלה לא ממש אפשרה לימוד עברית כמו שאנחנו חושבים שראוי.

<גלעד מילס: הרמה אפשרה לכל היותר למצוא עבודת צווארון כחול בסיסית.

<גלעד מילס: קרוא וכתוב עדיין לא מתאפשר.

<גלעד מילס: אחרי שפגשתי את ברוך רצינו לראות איך אפשר לקבל עבורו קורס עברית באולפן ואז גילינו שבעצם אין אפשרות כזאת, מכיוון שאחרי 15 שנה נגמרת הזכאות.

<גלעד מילס: ולכן המליצו לנו ממשרד הקליטה לנסות לפנות באופן פרטי, אמרו שבמחיר לא מאוד גבוה אפשר לקבל נתח מכובד של שיעורים.

<גלעד מילס: הם הפנו אותנו לאולפן בפתח תקווה, ושם אמרה לי המזכירה שאין בעיה, הוא מוזמן לשלם את הסכום ולקבל קורס בעברית, אבל, אני מצטט, היא "מאוד מאוד לא ממליצה, מכיוון שלאורך כל שנותיי באולפן מעולם עולה מאתיופיה לא סיים את הקורס.

<גלעד מילס: הנשירה היא עצומה, ובמקרה הכי טוב, תוך שלושה שיעורים העולה נשר".

<גלעד מילס: לכן היא הפנתה אותי חזרה למשרד הקליטה לדבר עם בחור שאני לא זוכר את שמו - - -

<דוד יאסו: באיזה מרחב?

<גלעד מילס: לדעתי היא הפנתה אותי חזרה למשרד הקליטה בירושלים.

<שרי פייר: עם מי דיברת?

<גלעד מילס: אני לא זוכר את שמו, אני מתנצל.

<גלעד מילס: האמת שזה רשום לי בבית, אבל לא הבאתי את זה.

<גלעד מילס: בכל מקרה, הוא סיפר לי על מוקדי הקליטה – שמוקד הקליטה מאפשר לימודי עברית הרבה יותר מותאמים.

<גלעד מילס: הוא הפנה אותנו למוקד הקליטה בפתח תקווה, שקרוב לקריית אונו, ששם ברוך גר.

<גלעד מילס: ניסינו לברר גם במוקד הקליטה באור יהודה, שהוא עוד יותר קרוב.

<גלעד מילס: במוקד הקליטה בפת תקווה לא הייתה תשובה בכלל - - -

שמעון סולומון: מה זאת אומרת?

שמעון סולומון: לא היה מענה?

<גלעד מילס: כן.

<דוד יאסו: איך הייתה הפנייה, בטלפון או בכתב?

<גלעד מילס: כל מה שהצלחתי למצוא.

<גלעד מילס: חיפשתי באינטרנט לעומק, גם ב-144.

<גלעד מילס: אין נתוני קשר.

<גלעד מילס: היה טלפון שהוא נתן לי במשרד הקליטה, ופניתי גם למוקד הקליטה בתל-אביב ונתנו לי את אותו מספר.

<גלעד מילס: התקשרתי מספר רב של פעמים ולא הייתה תשובה.

<גלעד מילס: עם מוקד הקליטה באור יהודה כן הצלחנו ליצור קשר, אבל סורבנו, מכיוון שברוך לא גר באור יהודה.

<גלעד מילס: הבחור אמר לו שהוא לא זכאי ללמוד שם.

<גלעד מילס: זה הסיפור.

<גלעד מילס: פנינו עם כמה שאלות לוועדה.

<גלעד מילס: לסקור אותן?

עדי קול: תכף.

עדי קול: ברוך, במה אתה עובד היום?

<ברוך תספאי: לא עובד.

עדי קול: ומה אתה רוצה לעשות?

<ברוך תספאי: אם יסתדר, לאולפן, ללמוד משהו קטנצ'יק, משהו ללמוד, לדעת.

עדי קול: יש לך משפחה וילדים?

<ברוך תספאי: שישה ילדים.

<ברוך תספאי: בני 27, 25, 15, 13, עוד מעט שמונה, וחמש האחרון.

עדי קול: מה למדת השנה ב"אוניברסיטה בעם"?

<ברוך תספאי: המון.

<ברוך תספאי: מגלעד.

עדי קול: למדת המון מגלעד?

<ברוך תספאי: כן.

שמעון סולומון: איפה הוא למד?

עדי קול: ב"אוניברסיטה בעם" באוניברסיטת תל-אביב.

<ברוך תספאי: בגלל עזרה איתו, אני הגעתי פה לכנסת.

שמעון סולומון: תגיד, הילדים הגדולים שלך הם אקדמאים?

שמעון סולומון: למדו באוניברסיטה, במכללה?

<ברוך תספאי: יש לי ילדים קטנים.

<ברוך תספאי: קשה.

<דוד יאסו: שירתו בצבא?

<ברוך תספאי: הבן לא, הבת כן.

עדי קול: היום אתה יודע לקרוא ולכתוב, או שלא?

<ברוך תספאי: לא.

עדי קול: וכשאתה הולך לחפש עבודה, אז קשה עם השפה?

<ברוך תספאי: אני לא עובד.

<ברוך תספאי: יש לי קצת בעיה בבריאות, אני עם נכות, מקבל מביטוח לאומי.

<ברוך תספאי: אני שומר ילדים בכניסה לגן ואני... את יודעת.

שמעון סולומון: אתה רוצה ללמוד עברית מדוברת או גם לכתוב ולקרוא?

שמעון סולומון: מה הרצון שלך?

<ברוך תספאי: לדעת לקרוא – חשוב.

<ברוך תספאי: לקרוא.

<ברוך תספאי: בשיעורי הבית אני לא יודע לקרוא.

<ברוך תספאי: מאוד קשה לי לילדים.

<ברוך תספאי: בגלל עזרה שלו.

<ברוך תספאי: ..

<ברוך תספאי: אני מאוד מודה לו, אין כמו הוא, באמת.

<ברוך תספאי: אני הכרתי אותו לא שנתיים, לא שלוש שנים – משהו קרוב.

<ברוך תספאי: אף אחד לא עזר לי.

<ברוך תספאי: אין כמו גלעד, באמת, לא בגלל הוא נמצא לידי.

<ברוך תספאי: אני, בבית שלי כל הזמן אני מדבר.

<ברוך תספאי: לילדים שלי גם כן, שיהיה להם...

<ברוך תספאי: אם יביאו לי שיעורים, "תעזור לי בזה" – "אני לא יודע", אני אומר להם.

<ברוך תספאי: "אבא לא יודע", אומרים לי.

<ברוך תספאי: מה לעשות, אני לא למדתי, ההורים שלי לא לימדו אותי באתיופיה, מה אני אעשה.

<ברוך תספאי: אני, לא יודע כבר...

<ברוך תספאי: אתם יודעים, מישהו למד בעיר – קצת למד.

<ברוך תספאי: הנה, כמו אתם.

<ברוך תספאי: אנחנו בכפר – מה לעשות, זה החיים.

<ברוך תספאי: אני רוצה ללמוד, לדעת, גם להגיד.

<ברוך תספאי: זה חשוב לי.

שמעון סולומון: אני אשאל שאלות, לא בגלל שאני לא יודע, אלא בגלל שחלק לא יודעים את הצד שלנו.

שמעון סולומון: אתה חושב שיש הרבה כמוך?

<ברוך תספאי: 20 אתיופים, הרבה.

שמעון סולומון: בקריית אונו אין?

<ברוך תספאי: אין, רק אני.

<ברוך תספאי: אבל בכל הארץ יש.

<ברוך תספאי: מלא אנשים.

<ברוך תספאי: יש מלא, אבל אני - - -

עדי קול: כשעלית לארץ למדת באולפן קצת עברית.

עדי קול: בן כמה היית?

<ברוך תספאי: 27.

עדי קול: צעיר.

<ברוך תספאי: אבל באנו, שמו אותנו במלון אחד, כל האתיופים – ילדים, זקנים, צעירים.

<ברוך תספאי: אחר כך אומרים לנו: אל"ף, בי"ת, גימ"ל.

<ברוך תספאי: אחר כך מדברים בשפה שלנו, שוכחים מה זה בי"ת, מה זה גימ"ל, מה זה דל"ת, לא יודעים.

<ברוך תספאי: שם היינו ככה כל הילדים, זקנים, צעירים.

<ברוך תספאי: אני אומר הפוך: את אישה, אני אומר 'מה שלומךָ'.

<ברוך תספאי: "לא, לא, לא, אומר ל'הוא' – 'מה שלומךָ'.

<ברוך תספאי: 'מה שלומךְ' – לאישה".

<ברוך תספאי: ככה הסבירו לי, לאט-לאט, למדתי אחרי קיבלתי דירה.

<ברוך תספאי: הפוך אני קורא.

<ברוך תספאי: אני נותן לו עודף – ככה הייתי: ככה אני מוציא כסף לקנות לחם.

<ברוך תספאי: אם עכשיו מוציא לו ככה – "עוד כסף", יגיד לי היום.

<ברוך תספאי: פעם היו באמת אנשים טובים.

<ברוך תספאי: מה שלוקחים: מסתדר.

<ברוך תספאי: נותנים לי עודף, אני שם בכיס, אני קונה חלב.

<ברוך תספאי: להגיד "תביא לי חלב" – קשה לי, "תביא לי לחם".

<ברוך תספאי: אני יודע מה זה "לחם", מה זה "חלב", אבל להגיד לו "איפה חלב?" – קשה לי.

<ברוך תספאי: הייתי.

<ברוך תספאי: אני מסתכל, מסתכל, אני מצביע ליד זה, הוא נותן לי.

<ברוך תספאי: "כמה עולה?", אני אגיד לו.

<ברוך תספאי: אני לא מבין, אני נותן לו בקיצור.

<ברוך תספאי: אני יודע מה הוציא כסף, ככה אני משאיר לו.

<ברוך תספאי: כמה אגורות הוא לוקח, כמה שקלים, מה שעודף הוא נותן לי.

<ברוך תספאי: אם היום אני אלך לחנות: "כמה?" אני אגיד לו, הוא יגיד "שבע שקל" – אם אני לא אתן לו שבע שקל, הוא לא יחזיר לי עודף, אני יודע.

עדי קול: היום המצב קשה.

<ברוך תספאי: כן.

<ברוך תספאי: פעם הייתי ככה, עכשיו...

עדי קול: מה אשתך עושה?

<ברוך תספאי: אשתי, עבודה ניקיון.

עדי קול: ואיך העברית שלה?

<ברוך תספאי: כמוני.

<דוד יאסו: גם היא לא למדה עברית?

<ברוך תספאי: לא, לא למדה מקצוע, אין לנו מה ללמוד מקצוע, אין לנו כסף, יש לנו בית, ילדים – אי אפשר.

<ברוך תספאי: היא התחילה לנקות לעבודה.

<ברוך תספאי: ניקיון.

<שרה רובינשטיין: לאן אתה הגעת כאשר עלית ארצה ב-1984?

<שרה רובינשטיין: אמרת שהייתם במלון.

<שרה רובינשטיין: באיזו עיר?

<ברוך תספאי: נתניה, מלון "הנסיכה".

<שרה רובינשטיין: כמה זמן הייתם שם?

<ברוך תספאי: שנה.

<שרה רובינשטיין: וגרתם במלון?

<ברוך תספאי: כן.

<שרה רובינשטיין: ובמלון גם התקיימו לימודים?

<ברוך תספאי: כן.

שמעון סולומון: בנוהל הרגיל, אולפן וכולי וכולי.

<שרה רובינשטיין: באותן השעות שאפשר היה ללמוד, אתה הלכת לאולפן?

<ברוך תספאי: כן, לאולפן כן.

<שרה רובינשטיין: אבל יום-יום באת לאולפן?

<ברוך תספאי: כן, אבל שוכחים.

<ברוך תספאי: מסבירים לנו "ידיים" ,"רגליים", אוזניים", "סנטר", "שערות", "אף", ככה לימדו אותנו.

<ברוך תספאי: אל"ף, בי"ת...

<ברוך תספאי: ואחר כך אנחנו מדברים בשפה שלנו.

<ברוך תספאי: מה זה אל"ף?

<ברוך תספאי: אנחנו לא יודעים.

עדי קול: אני מאוד מסכימה איתך.

עדי קול: אני חושבת שבמשבר העלייה, כשמגיעים לארץ חדשה, משפחות וילדים, ועוד צריכים להתאקלם ולהבין איפה אנחנו: מה שלומדים בשלב הראשון – נכנס ויוצא, לא נשאר.

עדי קול: אני יודעת שיש גם מקרים אחרים, אבל העומס הוא מאוד גדול, ולוקח זמן עד שאתה מתחיל להבין את החשיבות, להתאקלם ולמצוא את הבית ואת הסביבה.

עדי קול: השלב של השפה הוא שלב מאוחר יותר, וככל שאתה מבוגר יותר – זה יותר קשה.

עדי קול: אנחנו גם יודעים שכשאתה מתחיל לדקלם, אתה מתחיל לבקש ולרצות עוד דברים בעברית.

עדי קול: אני חייבת להגיד שכשדיברתי עם גלעד, הבנתי שהטווח הזה של 15 שנה – ואני יודעת שהוא הוארך לעולים מאתיופיה – הוא בלי ספק לא מספיק.

<שרי פייר: הטווח הזה הוא כי צריך לשים כלל.

<שרי פייר: אבל כל עולה – כל עולה – שפונה.

<שרי פייר: ..

<שרי פייר: יש לנו אחת לשבוע ועדת ערעורים, והמדיניות של המשרד היא שכל עולה שרוצה ללמוד עברית, ילמד עברית, ולא יצטרך לשלם על זה ו - - -

שמעון סולומון: מה זה "עולה"?

<שרי פייר: כל יוצא אתיופיה.

<שרי פייר: ייגש לוועדת חריגים.

<שרי פייר: הנתונים של ברוך לא הגיעו אלינו.

<שרי פייר: הסיפור שלך ממש מרגש, ואני בטוחה שאתה תלמד עברית ואתה לא תצטרך לשלם על העברית שלך.

עדי קול: אני עובדת כבר הרבה שנים עם אוכלוסיות מכל קצווי הקשת.

עדי קול: הפנייה לוועדת חריגים היא פנייה לא קלה: הרבה פעמים אתה מרים טלפון פעם אחת, אומרים לך "לא" או "אי אפשר" או "לא כדאי" – אתה מתייאש באותו רגע.

<שרי פייר: אתה רק צריך לגשת ליועץ הקליטה ביישוב שלך, והוא מגיש בשמך את הפנייה, אתה אפילו לא צריך להיות שם.

עדי קול: אבל אני רואה שזה לא קרה.

שמעון סולומון: אני רוצה להתייחס.

שמעון סולומון: קודם כול, תודה, עדי.

שמעון סולומון: התכתבנו הרבה וראיתי עד כמה את בפנוכו.

שמעון סולומון: זה חשוב שיש התגייסות כזאת, כי לפעמים, כשבן אדם בודד רוצה לעשות משהו אבל הוא לא יודע למי לפניות, אז זה כמו בג'ונגל: הוא פונה לאן שהוא יכול, לאן שהוא חושב שיכולים לתת לו מענה.

שמעון סולומון: למזלנו הוא היה בקשר עם חברת הכנסת עדי ולכן אנחנו מקיימים את הדיון הזה.

שמעון סולומון: מהדיון הזה אנחנו יכולים גם להכליל: אולי יש בעיית הנגשה, אולי בעיית מידע וכולי.

שמעון סולומון: באופן עקרוני, אני רוצה להגיד שהרצון ללמוד – תראו בזה דבר חיובי שצריך לעודד אותו.

<שרי פייר: נכון, בוודאי שָׂפָה, כי זה אל"ף-בי"ת.

<שרי פייר: אני אומרת כאן - - -

עדי קול: אני לא יודעת אם אתם מכירים את "אוניברסיטה בעם" - - -

<שרה רובינשטיין: אני מכירה, אני יודעת.

<שרה רובינשטיין: לכן אני גם הבנתי את השאלה הקודמת.

עדי קול: לדעתי, השנה לומדים שם בין 30 ל-40 יוצאי אתיופיה מבוגרים.

עדי קול: מגיעה כיתה מאוד גדולה מרחובות, והנשים המבוגרות שם בקושי יודעות עברית.

עדי קול: הן באות לשיעורים שבוע אחרי שבוע, יש להן תאוות למידה מטורפת, אבל הן בקושי יודעות עברית.

<שרה רובינשטיין: אבל אני חושבת שצריך לומר כאן כמה דברים לגבי הנתונים - - -

שמעון סולומון: רגע, נעשה את זה מסודר.

שמעון סולומון: באופן עקרוני, צריך לראות את זה כברכה.

שמעון סולומון: כי בניגוד לאלה שאומרים שהם לא יצליחו, אני מאלה שאומרים: משכיל הוא משכיל, מלומד הוא מלומד, אפילו בפני עצמו.

שמעון סולומון: לא משנה אם משכיל לא מוצא עבודה אחרי זה – את ההשכלה אף אחד לא ייקח לו.

שמעון סולומון: הדבר הנוסף, לגבי בגרות, אתם שמעתם שיש איזשהו פתח: יש מישהו שרצה לעשות בגרות, הוא בן 42, הוא עבר את הגיל שהוא לומד, ויש איזושהי פריצה.

שמעון סולומון: צריך להכליל את זה למשהו במקרו, כדי שגם אחרים ידעו למי לפנות.

עדי קול: לכן גם שאלתי על המכינות, כי אנחנו עושים דיון בעוד שבועיים לגבי אדם מבוגר, בן 50, שפנה בבקשה להיכנס למכינה, ונדחה, כי הוא מעבר לגיל.

<שרה רובינשטיין: אם כי, הם מקבלים בני 30 פלוס.

עדי קול: הוא בן 54, עולה מרוסיה, שרוצה לעשות מכינה, רוצה ללמוד, ולא מקבלים אותו.

שמעון סולומון: אני רוצה שמהמקרים הבודדים נוכל להוציא.

שמעון סולומון: ..

שמעון סולומון: אוכלוסיית יוצאי אתיופיה, 95% ממנה אם לא יותר – אנחנו מהכפרים.

שמעון סולומון: זאת אומרת, הלימודים הם עוד יותר קשים מבחינת הרגלי למידה.

שמעון סולומון: ה-5% שגרים בעיר, להם יותר קל ללמוד.

שמעון סולומון: מדובר אפילו על הרגלי למידה בסיסיים, איך להחזיק את העט.

שמעון סולומון: אני, כשניהלתי מרכז קליטה, עודדתי לצאת לעבודה לא פחות מלמידה בעברית.

שמעון סולומון: אני לקחתי את אחת המדריכות שלי, שהייתה צריכה להיות מתורגמנית – כתפיסת עולם – ובאופן לא פשוט ולא קל, הפכתי אותה לרכזת תעסוקה.

שמעון סולומון: כי האמנתי שזה כמו תאוריה ומעשה: מי שלומד אולפן ובאותה מידה גם יוצא לעבוד – האינטרקציה עם אנשים היא הרבה יותר טובה.

שמעון סולומון: התחלתי לדבר על זה עם שר החינוך, על כל הנושא של האולפנים.

שמעון סולומון: יש לנו רצון ללכת כל הזמן באיזושהי תכנית ולא לשנות אותה.

שמעון סולומון: אבל צריך לעצור לפעמים ולראות אם זה יעיל או לא יעיל, ולשנות או לא לשנות.

שמעון סולומון: כבר דיברתי איתו לפני שבועיים.

שמעון סולומון: צריך לבחון אם זה יעיל, לבחון דרכים אחרות, אולי לשפר ולשדרג.

שמעון סולומון: דבר נוסף.

שמעון סולומון: אני, כשרציתי ללמוד שפה, החלטתי ללמוד לא לכתוב ולקרוא, אלא מדוברת, כי אני רוצה לתקשר עם אנשים.

שמעון סולומון: למדתי באופן מסודר, ואני דובר רואנדית היום, אחרי שלוש שנים שהייתי שם.

שמעון סולומון: כלומר, צריך גם להשקיע מחשבה באיפה להשקיע את כל המשאב הזה.

שמעון סולומון: בדיבור?

שמעון סולומון: האם אנחנו רוצים שידברו עם אנשים?

שמעון סולומון: או שידעו לקרוא ולכתוב?

שמעון סולומון: אנחנו רוצים שיקראו ספרים?

עדי קול: למה לא גם וגם?

שמעון סולומון: אם הכול, צריך לראות האם מה שהיה עד היום יעיל או לא.

שמעון סולומון: זאת אומרת, כמו בגוף עסקי: אם אני השקעתי, האם השגתי תוצאה או לא, ואם אין לי את התוצאה הרצויה – מה אני צריך לעשות כדי לשנות.

שמעון סולומון: אני מוכרח להגיד באופן די ברור שמי שרוצה ללמוד, הדבר הכי רצוי זה לאפשר לו דרך המוקדים, כי הוא לא יכול להיות עם העולים, כי זה משהו אחר לגמרי.

שמעון סולומון: זאת אפשרות אחת.

שמעון סולומון: אפשרות שנייה: לצרף אותם לעולים חדשים, שזה הרע במיעוטו.

שמעון סולומון: זו גם אפשרות, אבל זה הרע במיעוטו.

שמעון סולומון: כשאתם אומרים לי שכל אחד יכול, אז יש כאן בעיה של הנגשה.

שמעון סולומון: יש את הרדיו, יש את הטלוויזיה, יש מלא דברים.

שמעון סולומון: תיעזרו בנו, אנחנו יכולים להנגיש את זה.

שמעון סולומון: כי כשאת אומרת "כל אחד ילמד.

שמעון סולומון: נאפשר לו", אבל מצד שני הם לא יודעים לגשת – פה יכול להיות חיבור של איך אנחנו יכולים להנגיש את זה.

עדי קול: אני רוצה להוסיף עוד שאלה.

עדי קול: בתכנית שלי, יצא לי להיתקל בשמונה השנים האחרונות באלפי אנשים מבוגרים, ישראלים, אולי משפחות שעלו פעם, שלא יודעים לקרוא ולכתוב.

עדי קול: גם אסירים משוחררים או אנשים שמגיעים לשירות מבחן, אבל לא רק – אנשים שהקריאה והכתיבה שלהם לא טובה.

עדי קול: אני חיפשתי מקום לעזור להם ללמוד לקרוא ולכתוב, ולא הצלחתי למצוא.

עדי קול: מדובר באנשים בני 60, 70, שלא יודעים לקרוא ולכתוב.

עדי קול: אז יצרתי תכנית ללימוד קריאה וכתיבה בעצמי: לקחתי בנות שהיו מורות חיילות בצבא והיום הן סטודנטיות באוניברסיטת תל-אביב, נתתי להן מלגה, ובנינו תכנית ללימוד קריאה וכתיבה.

עדי קול: כל הזמן הרגשתי שזה לא הגיוני – לא הגיוני שאני מייצרת תכניות ללימוד קריאה וכתיבה לאזרחי ישראל.

עדי קול: כל שנה יש לי גם ערבים, גם עולים חדשים, וגם ישראלים ותיקים, שפשוט לא יודעים.

עדי קול: אז אם מישהו בגיל 40 או 50 אומר: עכשיו אני רוצה לעזור לילדים שלי, אני רוצה לבדוק להם את השיעורים, אני רוצה לכתוב כמו שצריך – מה הוא עושה?

<שרה רובינשטיין: יש כאן הרבה דברים.

<שרה רובינשטיין: אני אתחיל דווקא בנקודה האחרונה שאת אמרת.

<שרה רובינשטיין: האגף ללימוד מבוגרים מופקד על הנושאים של הנחלת הלשון באולפנים לעולים חדשים, ועל השלמת השכלה.

<שרה רובינשטיין: השלמת השכלה סבלה משבר אדיר, מפני שב-2008 המדינה בעצם - - -

עדי קול: השלמת השכלה זה תג"ת.

עדי קול: אני מכירה את זה - - -

<שרה רובינשטיין: לא, לא, לא.

<שרה רובינשטיין: השלמת השכלה זה גם השכלת יסוד לאנשים שלא יודעים שום דבר, וגם לאנשים שמנסים להגיע לעשר שנות לימוד, 11 שנות לימוד, ו-12 שנות לימוד – תג"ת.

<שרה רובינשטיין: ויש כאן מערכת מפוארת.

<שרה רובינשטיין: אם את מדברת על נשים שלא ידעו בכלל לקרוא ולכתוב, אז היה מבצע בזמנו של - - - ואחריו הוקמה תכנית "תהילה", שאף זכתה בפרס אונסקו, והיא עדיין מתקיימת היום בכל מיני מוקדים.

עדי קול: אני מחפשת אותה כבר ארבע שנים.

<שרה רובינשטיין: התקציבים כאן נחתכו.

<שרה רובינשטיין: אבל יש נשים שממשיכות ללמוד, ויש נשים שבדרך הזו למדו לא רק לקרוא ולכתוב, אלא גם השלימו השכלה בתחומי דעת שונים, ספרות והיסטוריה למשל, והן באמת מרגישות חלק מהקהילה.

<שרה רובינשטיין: אני יכולה לבדוק ולתת את הרשימה.

עדי קול: נפגשתי עם - - - קורן בעניין הזה.

עדי קול: יש בעיה: גם להם התכנית עדיין יקרה.

<שרה רובינשטיין: יש מקומות שהיא בכלל לא קיימת .

<שרה רובינשטיין: אבל במשך השנים נבנו ברחבי הארץ מרכזי השכלה – לא בכל מקום, אבל ביישובים יהודיים יש ובישובים ערביים יש ובישובים דרוזיים יש.

<שרה רובינשטיין: מתקיימות כל מיני תכניות להשכלה גבוהה לאנשים מבוגרים.

<שרה רובינשטיין: אבל כאשר נחתכו כל התקציבים ב-2008, מי שהיה מנכ"ל משרד החינוך, ד"ר שושני, הלך בכל זאת לכמה ניסויים – הקמנו פרויקטים.

<שרה רובינשטיין: ישנו למשל פרויקט "עד הלום", שידע לתמוך בהורים ובילדים בבתי-ספר שהישגיהם במיצ"ב אינם מספקים.

<שרה רובינשטיין: ההורים האלה לומדים על חשבון המדינה.

<שרה רובינשטיין: התכנית הזאת מלאה.

<שרה רובינשטיין: הם נדגמים לקורסים האלה, ומשלימים.

<שרה רובינשטיין: בתכנית הזאת יש גם כיתות של עולי אתיופיה.

<שרה רובינשטיין: יש כיתה באשקלון, יש כיתה לאימהות בפתח תקווה, בראשון לציון יש שתי כיתות בתכנית החומש להשלמת השכלת יסוד ועשר שנות לימוד.

<שרה רובינשטיין: בנוסף, נפתחו עוד תשע כיתות לעולי אתיופיה בחיבור שיש לנו עם התמ"ת.

<שרה רובינשטיין: אבל, אני הראשונה שאומר לך שזה לא מספק.

<שרה רובינשטיין: אני גם יכולה לומר שלפעמים, כאשר ישנם תקציבים ואנחנו פונים לאנשי קשר ביישובי השונים, לעתים קשה לגייס את הלומדים בכלל, ובמיוחד את עולי אתיופיה.

<שרה רובינשטיין: משרד החינוך מנסה לחבור למוקדי הקליטה ולכל מיני גורמים בקהילה, אבל לא תמיד מצליחים לממש.

<שרה רובינשטיין: למשל, רצינו לפתוח כיתה בעפולה.

<שרה רובינשטיין: זה היה סיפור מאוד קשה להיות כלולים בתכנית החומש, וגם היו עניינים בירוקרטיים – אבל בכל זאת נפתחו כיתות.

<שרה רובינשטיין: לגבי השלמת השכלה, מה שצריך לבדוק: אנחנו יכולים לבדוק ולהעביר נתונים.

<שרה רובינשטיין: לגבי עולי אתיופיה: למעשה, מתחילת שנות ה-80' נקלטו עולי אתיופיה בכל מיני מסגרות.

<שרה רובינשטיין: אחוז מאוד גבוה של אנשים היה כאלה שלא כתבו ולא קראו בשפת האם שלהם.

שמעון סולומון: זה נתון.

<שרה רובינשטיין: כן, זה נתון.

<שרה רובינשטיין: זה משתנה.

<שרה רובינשטיין: למשל, היום, בעלייה שיש עכשיו, הנתונים שונים.

<שרה רובינשטיין: אבל גם היום עדיין מגיעים עולים שהם אנאלפביתים או מעוטי השכלה מאוד.

<שרה רובינשטיין: האתגרים שעומדים בפני העולים החדשים הם אדירים, ובאותה מידה גם בפני מי שקולטים אותם.

<שרה רובינשטיין: מה שמעמידים לרשותנו במשרד החינוך זה עשרה חודשים.

<שרה רובינשטיין: אנחנו נפגשים עם העולים החדשים במשך עשרה חודשים - - -

<שרי פייר: עולי אתיופיה זה עשרה חודשים, היתר זה חצי שנה.

<שרה רובינשטיין: אצל עולים אחרים זה חמישה חודשים.

עדי קול: זה מתחיל להיספר מיום העלייה שלהם?

<שרי פייר: את זה דוד יסביר.

<שרה רובינשטיין: זאת אומרת שבמשך השנה הראשונה הם מגיעים למרכז הקליטה, והילדים צריכים להיקלט בבתי-ספר או בגנים.

<שרה רובינשטיין: יש מקרים שהילדים הקטנים לא נקלטים, לא בפעוטונים ולא במקומות אחרים, וזה מקשה על ההורים הצעירים ללמוד, ואז יש תחרות בין בני-הזוג, ומישהו צריך להישאר עם הילדים, ולפעמים הילדים מגיעים לכיתות וזה מפריע ללמידה.

<שרה רובינשטיין: גם ישנו הלחץ עליהם – הם צריכים בתום 12 חודשים לצאת לעבודה.

<שרה רובינשטיין: בסד הזה אנחנו נתונים.

<שרה רובינשטיין: בעשרת החודשים האחרונים של השנה הראשונה הם לומדים, ובאותה השנה הם לומדים גם אחר הצהריים יהדות לקראת גיור, והם רואים את הלמידה הזאת כחשובה ביותר.

עדי קול: זה נראה לך הגיוני שהמדינה מחייבת לסיים את זה בשנה הראשונה?

<שרה רובינשטיין: לא, זה גם לא יעיל.

<שרה רובינשטיין: נפגשנו עם הסוכנות היהודית ועם משרד הקליטה, העלינו כל מיני אפשרויות, ובסופו של דבר נשארנו עם התכניות האלו.

<שרה רובינשטיין: אבל אנחנו משפרים.

<שרה רובינשטיין: אני רוצה לומר שבלידה שמתרחשת במרכזי הקליטה, הלידה היא טובה יותר.

<שרה רובינשטיין: מדוע?

<שרה רובינשטיין: משום שאנחנו קודם כול ממיינים אותם על פי המוכנות שלהם לאולפן הראשוני בצורה הרבה יותר מקצועית.

<שרה רובינשטיין: בנוסף, חלק מתכנית הלימודים היא המוכנות ללמידה בכלל, וזה מתקשר למה שאתה אמרת קודם לגבי החזקת העט וכן הלאה.

עדי קול: חשבתם פעם ללמד קודם קריאה וכתיבה בשפת האם?

<שרה רובינשטיין: היו כל מיני ניסיונות.

<שרה רובינשטיין: אבל הדבר החשוב ביותר זה הדיבור.

<שרה רובינשטיין: אנחנו כן מנסים לשלב דיבור, קריאה וכתיבה, מפני שאנחנו חיים בחברה שבה אנשים חייבים לדעת לקרוא ולכתוב דברים מינימליים.

שמעון סולומון: סליחה, יש לכם 100 אולפנים בסך הכול, נכון?

<שרה רובינשטיין: למה 100 אולפנים?

<שרה רובינשטיין: לעולי אתיופיה?

שמעון סולומון: לא, בסך הכול.

עדי קול: יש למעלה מ-100 אולפנים בפריסה ארצית לכלל העולים, ו-400 כיתות אולפן.

שמעון סולומון: חלקם במתנ"סים, חלקם ברשויות.

שמעון סולומון: אלה שבמתנ"סים הם לאוכלוסייה ותיקה?

<שרה רובינשטיין: לא, בוא נפריד - - -

עדי קול: אין מעבר לאולפן ראשוני?

<שרה רובינשטיין: אני אסביר.

<שרה רובינשטיין: עולי אתיופיה נקלטים במרכזי הקליטה.

<שרה רובינשטיין: רוב העולים מהארצות האחרות אינם נקלטים במרכזי הקליטה, אלא בקליטה ישירה ובאולפנים עירוניים.

<שרה רובינשטיין: האולפנים העירוניים הם קודם כול אולפנים ראשוניים, כי המדינה מאפשרת לכל עולה חדש בתקופת הזכאות ללמוד חמישה חודשים באולפן הראשוני.

<שרה רובינשטיין: המדינה איננה מתקצבת למידה בהמשך לאולפן.

<שרה רובינשטיין: בכל השנים אנחנו העלינו את העניין שאדם, אפילו המוכשר ביותר...

<שרה רובינשטיין: המדינה נותנת חמישה חודשים או עשרה חודשים.

<שרה רובינשטיין: מדי פעם אנחנו קיימנו כיתות המשך, ככל שיתרת התקציב אפשרה לנו.

<שרה רובינשטיין: בשיתוף עם משרד הקליטה אנחנו מקיימים גם כיתות שמקיימות עברית תעסוקתית - - -

<שרי פייר: יש עברית תעסוקתית, יש מקצות פרא-רפואיים, יש כיתות לעיוורים, לאספרגר - - -

<שרה רובינשטיין: רגע.

<שרה רובינשטיין: הכיתות של העברית התעסוקתית זאת הקצבה, הקצאה.

<שרה רובינשטיין: אנחנו עכשיו, דרך אגב, בלי תקציב מדינה ל-2013.

<שרה רובינשטיין: אנחנו אמורים לקבל תקציב ממשרד הקליטה, אבל אין להם.

<שרה רובינשטיין: אנחנו אמרנו - - -

שמעון סולומון: לא, זה לא נכון.

שמעון סולומון: גם בהיעדר תקציב, יש חלוקה ב-12.

<שרה רובינשטיין: סליחה, אני אומרת את הדברים מהשטח, אני בסך הכול עובדת מדינה.

שמעון סולומון: אבל אם אומרים לך ככה, אז תגידי לנו.

<שרה רובינשטיין: אני בכל זאת אומר.

<שרה רובינשטיין: כאשר מדובר - - -

<שרי פייר: התקציב הוא תקציב בסיס, אתם תקבלו אותו.

<שרי פייר: התקציבן שלנו דיבר עם התקציבן שלכם, ולכן אתם גם ממשיכים לקיים.

<שרי פייר: אנחנו הודענו את זה.

<שרה רובינשטיין: רגע.

<שרה רובינשטיין: יושבים כאן אנשים רבים מסביב לשולחן, ואנשים יודעים דברים אחרים.

<שרה רובינשטיין: אני אומר עוד פעם, באופן מסודר: המדינה מתחייבת עוד פעם לאולפן ראשוני, ובהמשך לאולפן ראשוני אין היום בעצם מסגרת של כיתותו המשך.

<שרה רובינשטיין: יש מסגרת טובה שנקראת "כיתות לעברית תעסוקתית", והיא מתקיימת, אך לא כל עולה חדש מגיע, כי יש כמות מסוימת.

עדי קול: אתם יודעים כמה זכאים לעברית תעסוקתית?

<שרה רובינשטיין: זה לא עניין של זכאים.

<שרה רובינשטיין: מבחינתי כולם זכאים וראויים - - -

<דוד יאסו: זה ההנגשה.

<דוד יאסו: יש הנגשה, ומי שרוצה - - -

<קריאות: - - -

עדי קול: עברית תעסוקתית זה אתם מספקים או שזה עובר למשרד הקליטה ולתמ"ת?

<שרה רובינשטיין: אנחנו מלמדים.

<שרי פייר: אנחנו משתתפים בשכר המורים.

<שרה רובינשטיין: יש לנו תכניות מיוחדות שאנחנו פיתחנו לעולים - - -

עדי קול: כמה זה הקורס הזה?

<שרה רובינשטיין: הסטנדרט זה 150 שעות.

<שרה רובינשטיין: יש כיתות שלומדות את זה פעמיים בשבוע, כך שזה נמשך כמה חודשים, ויש כיתות שבהן התלמידים אומרים שהם רוצים ללמוד באופן אינטנסיבי, ואז לומדים במשך שישה שבועות.

עדי קול: ברוך, כשסיימת אולפן מישהו הציע לך לעשות קורס בעברית תעסוקתית?

<שרה רובינשטיין: לא, רק עוד להשלים דבר אחד לגבי האולפנים הראשונים: כשאנשים מגיעים בשנה הראשונה הם מצויים בהלם של קליטה, הם מצויים במצב שהם בקשר עם המשפחות ומעבירים כסף למשפחות, ולא תמיד הם מגיעים ללימודים.

<דוד יאסו: לא נכון - - -

שמעון סולומון: לא נכון - - -

<שרה רובינשטיין: יש היעדרויות רבות מהאולפנים.

שמעון סולומון: אני רוצה להגיד לך משהו.

שמעון סולומון: אנחנו עברנו תהליכי עלייה.

שמעון סולומון: יש שני דברים.

שמעון סולומון: אני אומר לך את זה גם כמנהל מרכז קליטה לשעבר.

שמעון סולומון: עד 99', שבה עלו האחרונים, לא היה את המושג של לשלוח כסף חזרה.

שמעון סולומון: לא היה דבר כזה.

שמעון סולומון: כולנו עלינו דרך סודאן, במסע, לא היה לנו... מה שכן, מה שאת אומרת נכון לעולים של היום.

שמעון סולומון: דרך אגב, כל הסכסוכים של בני הזוג זה בעניין הזה.

<שרה רובינשטיין: אני לא אמרתי שבשנה מסוימת.

<שרה רובינשטיין: ..

<שרה רובינשטיין: אני אמרתי שהעולים החדשים, בכל גלי העלייה, הפניוּת שלהם ללימוד עברית היא מאוד מצומצמת.

עדי קול: לאו דווקא בגלל - - -

<שרה רובינשטיין: יש כל מיני סיבות.

<ברוך תספאי: אני קיבלתי 20 שקל.

<ברוך תספאי: היו נותנים לנו לכיס 20 שקל.

<ברוך תספאי: 20 שקל נתנו לנו, אמרו לנו: תשלמו ביטוח לאומי.

<ברוך תספאי: עם 20 שקל.

<דוד יאסו: היה כסף אחר בשנות ה-80'.

<ברוך תספאי: אני אספר לציבור: אח שלי היה, גדול, באדיס אבבה.

<ברוך תספאי: אני לא שלחתי לו אגורה.

<ברוך תספאי: אני לא שלחתי לו אגורה.

<ברוך תספאי: לא רשם לי עשר שנים מכתב.

<ברוך תספאי: הוא כועס עליי: יש לי כסף במיטה, אני יושן, לא שולח לו אגורה, כלום.

<ברוך תספאי: אתה יודע, אימא שלי זקנה.

<ברוך תספאי: .. גם הייתי חולה, קיבלתי אסתמה פה בארץ, אני אסתמטי.

<ברוך תספאי: לא רשם לי מכתב, אח שלי – "מה שלומך", "ילדים, אישה", "איך אתה", בריאות" – הוא כועס.

<ברוך תספאי: אימא שלי חכמה, זקנה, היא רשמה לו מכתב, ממישהו ביקשה: "אח שלך חולה, אין לו מה לאכול, אני עוזרת לו".

<ברוך תספאי: אימא שלי עזרה לי כל החיים שלי.

<ברוך תספאי: אימא שלי עזרה לי כל החיים שלי.

<ברוך תספאי: אמת.

<ברוך תספאי: אני לא אשכח.

<ברוך תספאי: אבל אני לא עוזר לה, אין לי כסף.

<ברוך תספאי: אין לי כסף.

<ברוך תספאי: לא שלחתי כסף לאח שלי בגלל זה - - -

<שרה רובינשטיין: אני מאוד מבינה את מה שאתה אומר, אבל אני מאוד מבקשת שלא תטו את מה שאני אמרתי.

<שרה רובינשטיין: אני אמרתי שיש בעיה גדולה: שאנשים מגיעים לאולפנים, חלק מהם ממצים את האולפן, אבל רבים מהם אינם ממצים את האולפן הראשוני, ודרוש המשך.

עדי קול: זו פשוט אמירה מאוד קשה להגיד ששולחים כסף לכל המשפחות.

עדי קול: זה היה רלוונטי כנראה רק לחלק מהעולים - - -

<שרה רובינשטיין: אני מדברת על 30 שנה.

<שרה רובינשטיין: לא, לא, אל תוציאו דברים - - -

עדי קול: אני עברתי לארצות-הברית.

עדי קול: לא יודעת אנגלית, נסעתי ללמוד באוניברסיטה מאוד טובה.

עדי קול: עשיתי עלייה, למדתי בארץ, הכול היה בסדר, ועדיין – בשנה הראשונה לא הספקתי לעשות שום דבר שקשור בלשפר שפה, כי אתה מתעסק במעבר למדינה חדשה, עם כל הקשיים.

עדי קול: לכן אני אומרת שהתפיסה העקרונית של מדינת ישראל, שאומרת שבשנה הראשונה אתה צריך גם להתגייר, גם למצוא עבודה, גם למצוא דיור, וגם ללמוד את השפה, ומה שאחר כך זו בעיה שלך – זו אמירה לא הגיונית בעיניי.

<שרי פייר: לכן כל הנושא של אולפנים ועולים – לאו דווקא ליוצאי אתיופיה – נמצא עכשיו בשלבי היערכות ובחינה מחדש במשרד לקליטת עלייה.

<שרה רובינשטיין: ואני רוצה להוסיף שאנחנו שוקדים על תכניות לימוד מותאמות, וכל הזמן משכללים ומתאימים ללומדים שונים.

עדי קול: אני מבינה היום פחות מגיעים, ועכשיו אנחנו צריכים לטפל במה שקרה לפני 30 שנה.

<שרה רובינשטיין: לא, לא, יש לנו עכשיו - - -

עדי קול: סליחה, ניתן לדוד לדבר.

<דוד יאסו: אני חושב שבעלייה של ברוך, בשנות ה-80'...

<דוד יאסו: אני הייתי טירון.

<דוד יאסו: אני באתי ב-81' ושמעון הגיע ב-80'.

<דוד יאסו: ככה שאתה צודק – הוריי עד היום לא יודעים קרוא וכתוב, כי המבוגרים שהיו באותו זמן.

<דוד יאסו: .. אני זוכר שנכנסנו לאולפן.

<דוד יאסו: אחרי שבועיים שהייתי במרכז קליטה עתלית הכניסו אותי לכיתת אולפן.

<דוד יאסו: מה השגתי שם?

<דוד יאסו: רק אלוהים יודע.

<דוד יאסו: אבל המשכתי לפנימייה וכן הלאה, והגעתי לאיפה שהגעתי.

<דוד יאסו: אני יודע שבעניין הזה, בשנות ה-80', מה שהיה חשוב לנו, המבוגרים לפחות, היה כמה שיותר לצאת לעבודה.

<דוד יאסו: ואף אחד גם לא עקב אחרינו בנושא של הלמידה.

עדי קול: המדינה גם רצתה שתעבדו כמה שיותר מהר, כי זה יעלה להם פחות.

<דוד יאסו: אני מצטט את המבוגרים, שעד היום, כמוך, אולי מדברים עברית כמו שאתה מדבר, אבל לא יודעים לקרוא וכתוב.

<דוד יאסו: אני במשרד מ-93' – מאתרי הקרוואנים של מבצע שלמה ועד היום.

<דוד יאסו: יש מדיוניות חד-משמעית בכל אתר, והיום במרכזי הקליטה: שעולה מגיע ותוך שבועיים חייב להיכנס לכיתת אולפן.

<דוד יאסו: למה?

<דוד יאסו: כי זה נגרר לסל הקליטה.

<דוד יאסו: הסל קליטה נגמר אחרי 12 חודש, וכדי שלא תהיה לו בעיה, אנחנו באמת לחוצים שהוא ייכנס לכיתת אולפן.

<דוד יאסו: היום בכל מרכז קליטה יש כיתת אולפן.

<שלומית אבינוח: ועוקבים אחריהם שהם לומדים?

<דוד יאסו: כולם.

<דוד יאסו: מי שנמצא – לומד אולפן וגיור.

<דוד יאסו: אולפן משמונה וחצי ועד השעה אחת, ואחר כך, בשעה שלוש-ארבע, מתחיל הגיור.

<דוד יאסו: יש כאן עומס על המשפחה.

<דוד יאסו: אדם שבחיים שלו לא ישב על כיסא - - -

<קריאות: - - -

<דוד יאסו: שנייה, אני רק מתאר את המצב שיש.

<דוד יאסו: היום אין דבר כזה אחד שלא לומד.

<דוד יאסו: אני מקבל עדכון ממשרד הפנים והלמ"ס כל שנה.

<דוד יאסו: בקריית אונו יש 12 נפשות.

<דוד יאסו: שמונה נפשות עלו בין 80' ל-91', וברוך הוא אחד מהם, ומ-92' עד 2000 עוד שלוש נפשות, ונפש אחת מ-2001 עד 2006.

<דוד יאסו: לכן אין מוקד באזור.

<דוד יאסו: משרד הקליטה הקים בשנת 2000 מוקדי קליטה.

<דוד יאסו: מוקדי הקליטה, על פי החלטת ממשלה, קמו כדי לתת מענה לאוכלוסייה - - -

עדי קול: אבל באור יהודה אמרו לו שהוא לא יכול - - -

<דוד יאסו: אני אתייחס לזה.

<דוד יאסו: יש לי פה התייחסות מהבוקר למוקד באור יהודה.

<דוד יאסו: מוקדי הקליטה, הקמנו אותם במקומות עתירי עולים – יישובים שיש בהם יותר יוצאי אתיופיה, והתמקדנו גם בשכונות של עולים, למשל קריית משה ברחובות.

<דוד יאסו: אבל הם לא נותנים מענה ליישובים העוטפים אותם.

<דוד יאסו: אור יהודה נותן מענה ליהוד, כי הכנסנו אותו, בגלל שביהוד נכנסו לפני שלוש שנים כ-50 משפחות.

<דוד יאסו: 50 משפחות נכנסו, ושם אי אפשר לפתוח מוקד קליטה.

<דוד יאסו: אבל יחד עם אור יהודה, הם באמת מקבלים מענה.

<דוד יאסו: בקריית אונו, אני מודה ומתוודה, לא שמעתי, לא ראיתי, ולא נתנו מענה.

<דוד יאסו: לא התייחסנו.

<ברוך תספאי: (אומר דברים באמהרית.

<ברוך תספאי: )

<דוד יאסו: (אומר דברים באמהרית.

<דוד יאסו: ) מה שהוא אומר זה שבפנייה שהוא פנה למוקד, מה שבאמת פגע בו שזה שבן הקהילה.

<דוד יאסו: .. במוקדים עובדים רק בני הקהילה...

<דוד יאסו: הוא פנה לבן הקהילה, והוא ענה לו תשובה מתנשאת: "לא מגיע לך".

<דוד יאסו: כאבה לו התשובה.

<דוד יאסו: אני לא יודע מה היה השיח.

<דוד יאסו: אני שאלתי את מנהל המוקד אם הייתה פנייה מתישהו.

<דוד יאסו: יש לנו שם ארבעה עובדים: מנהל, רכז נוער, רכז תעסוקה ומזכירה.

<דוד יאסו: כולם דוברי השפה.

<דוד יאסו: כנראה הוא פנה לאחד מהעדה.

<דוד יאסו: אבל מנהל המרכז אמר לי שהוא לא זוכר.

<דוד יאסו: יחד עם זה, יש מתנ"ס באור יהודה, ומ-30 באפריל 2012 יש להם אולפן שפועל כמעט כל הזמן, והתפקיד של המוקד הוא גיוס של האוכלוסייה.

<דוד יאסו: הוא לא מממן, אין לו מימון תקציבי.

<דוד יאסו: אבל שאלתי אותו מי מממן אותו, מי מפעיל אותו - - -

עדי קול: כמה עולה קורס כזה?

<דוד יאסו: לא משלמים.

<דוד יאסו: שאלתי אותו מי מממן, מי אחראי, והוא אמר לי שהאגף למבוגרים במשרד החינוך.

<שרה רובינשטיין: נכון.

<דוד יאסו: אני לא ידעתי באיזה יישוב הוא גר.

<דוד יאסו: עכשיו אני יודע.

<דוד יאסו: אני אומר – ולא רק בשביל הוועדה – שאני אפתור את הבעיה הזאת.

<דוד יאסו: כי קריית אונו ואור יהודה זה צמוד.

<דוד יאסו: ההנחיה שלנו היא: נניח שביבנה יש לי מוקד, אז אם יבואו אליו מגדרה או רחובות, הוא לא יקבל אותם – לא לקורסים ולא לכלום – כי כל התקציב הוא נקודתי ליישוב.

עדי קול: אבל אין מספיק אנשים - - -

<דוד יאסו: אני לא מדבר איתך על אולפן - - -

עדי קול: אמרנו הרגע שבמוקד קליטה אין מספיק אנשים בכיתות, אנשים לא לומדים; ובכל זאת – פונה אדם מגדרה, ואומרים לו "אני לא יכול לקבל אותך"?

<דוד יאסו: לא, אני אסביר לך שנייה.

<דוד יאסו: המוקד הוא לא בעניין של האולפן.

עדי קול: אבל יש לו גם אולפן.

<דוד יאסו: אין לו, אין לו, הוא מגייס.

עדי קול: אז הוא אומר "עכשיו יש לי עשרה אנשים, אז אני רוצה מורה מחינוך מבוגרים"?

<שרה רובינשטיין: הוא אומר " אני רוצה לפתוח כיתה, אני רוצה תקציב לפתיחת כיתה".

עדי קול: אז מה זה משנה לו אם האדם גם בגדרה או ביבנה?

<קריאות: - - -

<דוד יאסו: במוקדים נותנים תעסוקה, חינוך בלתי פורמלי, והסברה.

עדי קול: למה זה משנה איפה הוא גר?

<דוד יאסו: כי ההתקשרות שלי היא מול הרשות.

<דוד יאסו: אם חס וחלילה קורה משהו לתושב ממקום אחר, אז הרשות לא מבטחת אותו, לא נותנת לו את כל הדברים שהיא צריכה לתת לו.

עדי קול: יש השתתפות תקציבית של הרשות?

<דוד יאסו: הכול ניהול שלה.

עדי קול: זאת אומרת, יכול להיות שיש עוד ערים כמו קריית אונו, שנופלות בין הכיסאות.

<שלומית אבינוח: בגדרה יש מלא אתיופים.

<דוד יאסו: בגדרה ש מוקד.

<שרה רובינשטיין: דוד, אבל מה בעצם הרשות נותנת?

<שרה רובינשטיין: היא מאפשרת מקום שבו הלימודים יתקיימו.

<שרה רובינשטיין: כי אין מי שמממן את התקורה.

עדי קול: אז זה המימון.

עדי קול: היא לא מממנת את הסל עצמו.

<דוד יאסו: אני לא יודע.

<קריאות: - - -

שמעון סולומון: א', עולות פה כל מיני פרצות שצריך לבדוק, כל מיני מרכיבים של העולים, גם אם זה גורם חיצוני, שאתם צריכים לדעת – קצת להגדיל את הראש ולדעת מי מממן, איך ומה וכולי.

שמעון סולומון: ב', אני רוצה ללכת מהסוף, מהמטרה, אחורה; ולגזור את הצעדים.

שמעון סולומון: ברגע שאנחנו אומרים שעולה חדש, לא משנה כמה שנים הוא פה, צריך ללמוד באולפן, אז את כל הטכניקות שבאמצע, צריך לפתור אותן.

עדי קול: יש כיתה, וזה לא ששואלים אותך כשאתה נכנס אם אתה מקריית אונו או מיבנה.

עדי קול: אם יש כיסא – שב.

<דוד יאסו: אני רוצה להגיד לכם שמוקדי הקליטה, כפי שאמרתי, הוקמו ללא התייחסות לשנת העלייה.

<דוד יאסו: איפה שיש לי מוקד קליטה - - -

עדי קול: ההתייחסות גאוגרפית.

<דוד יאסו: נכון.

<דוד יאסו: אבל מוקד קליטה, גם אם הוא 15 שנה, גם אם הוא 20 שנה, גם אם אלה הילדים שלי שנולדו פה בארץ, אם יש להם צורך במוקד קליטה – הם ילכו ויקבלו מענה.

<דוד יאסו: כך שמוקד קליטה לא מתייחס לשנת עלייה.

שמעון סולומון: זה הייעוד שלו.

<דוד יאסו: נכון.

<דוד יאסו: יחד עם זה, כמו שאמרה ד"ר שרי, יש גם נושאים שהם עד 15 שנה, כי יש להם הגבלה, ואז יש גם ועדות חריגים.

<דוד יאסו: אבל אם יש מוקד רלוונטי... אם הוא היה באור יהודה, והיו אומרים לו "אתה מעל 15 שנה" – זה לא בא בחשבון.

<דוד יאסו: אני מאמין שאם היית מדבר עם המנהל זה היה בסדר.

<שלומית אבינוח: אבל הוא לא יכול להגיע למנהל.

<גלעד מילס: חשוב להגיד שהשאלה של הנגשה היא שאלה קריטית.

<גלעד מילס: אני סטודנט למשפטים.

<גלעד מילס: דיברתי עם משרד הקליטה, התחננתי, ולא דיברו איתי על ועדת חריגים.

<גלעד מילס: "אין שום דבר שאפשר לעשות".

<שרי פייר: אתה יודע עם מי דיברת?

<שלומית אבינוח: מה זה משנה?

<גלעד מילס: העניין הוא שהאקטיביות שנדרשת כאן מעולה מאתיופיה היא אקטיביות - - -

עדי קול: לא הגיונית, לא הגיונית.

עדי קול: במקרה גלעד הוא סטודנט שלי, ובמקרה ברוך הוא חבר שלו, ובמקרה אני חברת כנסת, אז הגענו לפה.

עדי קול: אבל תחשבו על כמות האירועים שאנחנו מעלים עכשיו בכנסת רק בגלל שאני קשורה לאוכלוסייה...

עדי קול: אתם פשוט לא מאמינים.

<שרי פייר: בגלל זה כל הנושא הזה נמצא עכשיו בהערכה ובחינה מחודשת.

<שרי פייר: אבל באופן עקרוני, ההנגשה צריכה - - -

<שלומית אבינוח: אבל איפה זה כתוב?

<שלומית אבינוח: אנחנו רואים את זה בהרבה ועדות - - -

<שרי פייר: יש נוהל רשויות - - -

עדי קול: סליחה, את יודעת איך התלמידים מגיעים ל"אוניברסיטה בעם"?

עדי קול: דרך רשויות רווחה.

עדי קול: את יודעת כמה יוצאי אתיופיה יש ברשויות רווחה?

עדי קול: המון.

עדי קול: אבל כשאני שואלת את העובדת הסוציאלית אם היא יודעת משהו על עברית ולימודים, היא אומרת לי "אין לי מושג, זה לא אני, זה מרכז קליטה".

עדי קול: אז יכול להיות שאחרי כל כך הרבה שנים, שבהן לצערנו הרבה משפחות יוצאי אתיופיה הגיעו לרווחה, צריך להיות שיתוף פעולה עם הרווחה, כי לשם הם מגיעים.

עדי קול: כל התלמידים שלי הגיעו מהרווחה, ושם אין להם שום מענה לעברית.

עדי קול: אז אולי צריכים לעשות איזשהו איגום משאבים.

<שרי פייר: יש לנו במשרד שירות רווחה – אגב, זו לא טריטוריה שלי – ובנוסף, בכל מחוז יש לנו עובדת סוציאלית מחוזית - - -

עדי קול: אבל הם הולכים לרווחה עירונית, לעובדת סוציאלית שנותנת שירות לא רק לעולים אלא לכולם.

עדי קול: אז היא צריכה להיות מסוגלת לדעת את זה שהיא יכולה להפנות את ברוך.

עדי קול: ..

עדי קול: מי הפנה אותך אלינו?

<ברוך תספאי: עובדת סוציאלית.

עדי קול: היא לא אמרה לך כלום על לימוד עברית ומה צריך לעשות כדי ללמוד עברית?

<ברוך תספאי: היא אמרה לי: יש לך כזה, אתה יושב לבד, אם אשתך תסתדר מהעבודה, תלכו - - - והם יגישו.

<ברוך תספאי: .. באוניברסיטת תל-אביב לומדים...

<ברוך תספאי: תלכו - - - יגישו, תלכו – יהיה להם כיף.

<דוד יאסו: אני לא חושב שמשרד הקליטה, כמשרד, ערוך ופרוס היום להגיד לכל האוכלוסייה מה צריך.

<דוד יאסו: אני חושב שיש עניין אישי של כל אחד ואחד.

<דוד יאסו: במידה שיש צורך, צריך להגיע.

<דוד יאסו: כמעט בכל האזורים יש לנו לשכות וסניפים, וצריך לבוא לשם ולהגיש את הבקשה, לאו דווקא טלפונית.

<שלומית אבינוח: באיזו שפה כתובה הבקשה?

<דוד יאסו: דווקא באזור שלו יש דובר שפה.

<דוד יאסו: יש לנו כ-21 עובדים שפרוסים במרחבים בכל הארץ.

<שלומית אבינוח: יש הנחיה לעזור למלא את הטפסים?

<דוד יאסו: בוודאי, זו פנייה.

<דוד יאסו: אם הוא רוצה פתרון דיור – הוא פונה.

<דוד יאסו: אם הוא רוצה בנושא תעסוקה - - -

<שלומית אבינוח: אני שואלת כי יש אנשים שלא יודעים קרוא וכתוב, ועם כל הטופסיאדה... אני לא מדברת על ברוך, אני מדברת על הנחיה כללית.

<שלומית אבינוח: הפקיד שיושב, הוא בעמדה של פקיד, הוא לא מבין את זה שצריך את העזרה.

<דוד יאסו: אני מסכים איתך.

<דוד יאסו: אני לוקח את זה עכשיו, ובתוך המשרד אנחנו הולכים להעביר את זה.

<דוד יאסו: .. זה לא קשור אלינו באופן אישי.

<דוד יאסו: זו הנחיה כללית שצריכה להיות.

<דוד יאסו: אבל אם הוא היה דופק בדלת של הלשכה בפתח תקווה ואומר: רבותי - - -

<גלעד מילס: אתה דורש ממנו אקטיביות ש - - -

<דוד יאסו: בוודאי שאני דורש, גם באופן אישי.

עדי קול: אני חייבת להגיד שאני עובדת הרבה שנים באוכלוסייה, ואני הראשונה שדורשת מהם אזרחות משמעותית.

עדי קול: אני חושבת שכל אחד צריך לקחת ולדחוף את הזכויות שלו.

עדי קול: אבל זה אומר שהוא צריך להיות מודע לזכויות, וזה גם אומר שבסוף הדרך, אחרי שהוא ייסע לפתח תקווה, ייסע באוטובוס יקר, ימצא את המקום בפתח תקווה – הוא צריך לדעת שבסוף הדרך תהיה תשובה.

עדי קול: זה מאוד קל להתייאש באמצע.

עדי קול: גם גלעד היה מתייאש באמצע אם לא היינו דוחפים אותו.

עדי קול: ברור שאתה רוצה אחריות אישית.

עדי קול: פה האחריות האישית היא קודם כול להגיד "אני רוצה ללמוד", ואחר כך להתקשר למרכז קליטה.

עדי קול: .. תחשבו כמה טלפונים: למרכז קליטה, ל - - -

<שרי פייר: לא מרכז קליטה – משרד הקליטה.

<גלעד מילס: אני דיברתי עם שלושה אנשים שונים במשרד הקליטה: עם מוקד הקליטה בתל-אביב, שניסה להפנות אותי לפתח תקווה; חיפשתי באינטרנט את אור יהודה - - -

עדי קול: אני מסכימה לגבי האקטיביות, אבל אני חושבת שפה זו דרישה מוגזמת.

עדי קול: ברוך הוא אחד.

עדי קול: הוא אחד שהגיע במקרה לגלעד והגיע במקרה אלינו.

עדי קול: אבל יש כל כך הרבה בעיות של התנהלות שקופצות לי לעין.

עדי קול: למשל העובדה שרק בשנה הראשונה לומדים את העשרה חודשים האלה, ואחר כך הזכאות לא נמשכת.

<שרה רובינשטיין: זאת החלטת המדינה.

עדי קול: זה באחריות המדינה.

<דינה טורבסקי: זה רק לעולי אתיופיה.

<דינה טורבסקי: לשאר העולים זה חמישה חודשים.

עדי קול: ואחר כך יש את ה-15 שנה, ולעולים אחרים זה עשר שנים.

עדי קול: מה הזכאויות שבתוך ה-15 שנה?

עדי קול: אמרנו שהאולפן הראשוני לא.

עדי קול: מה כן?

<דוד יאסו: תעסוקה - - -

<שרה רובינשטיין: לא, אפילו אולפן ראשוני.

<שרה רובינשטיין: למשל, לפני שלוש שנים - - -

עדי קול: אמרנו שזה בשנה הראשונה - - -

<שרי פייר: לא, בתוך 15 השנים האלה אפשר אולפן ראשוני, בלי שום - - -

<שרה רובינשטיין: זה לא כל כך פשוט, שרי.

<שרי פייר: יש הוראת שעה - - -

<שרה רובינשטיין: התברר שבקריית שמונה היו כמה עולים שלא למדו באולפן הראשוני.

<שרה רובינשטיין: הייתה פנייה, ומשרד הקליטה באמת הוציא תקנת שעה שאפשרה לקלוט אותם.

<שרה רובינשטיין: הם היו לפחות עשר שנים - - -

עדי קול: אנשים ספציפיים?

<שרה רובינשטיין: כן, הייתה קבוצה של אנשים שהיו לפחות עשר שנים בארץ, והם למדו אולפן ראשוני.

<שרה רובינשטיין: הייתה כיתת בוקר אחת וכיתת ערב אחת, והם השלימו אולפן ראשוני אחרי הרבה שנים.

עדי קול: אז היום, כדי שאנשים יוכלו להמשיך אולפן ראשוני בתוך ה-15 שנה, טכנית זה רק בהוראת שעה?

עדי קול: לא בחוק, לא זכות, לא שום דבר?

<שרי פייר: לא, זו הוראת שעה.

<שרי פייר: אבל הוראת שעה שמגדילה מעשר שנים ל-15 שנים.

עדי קול: רק לעולי אתיופיה?

<שרי פייר: לעולי אתיופיה.

עדי קול: שאלת תם: מכיוון שאין הרבה דרישה ושאנשים לא מודעים לזה – למה לא לכל החיים, למה רק 15 שנה?

עדי קול: עולה הוא עולה הוא עולה, לא?

<שרה רובינשטיין: זה עניין של תקציבים.

<דוד יאסו: יש איזשהו היגיון.

<דוד יאסו: צריך לשים איפשהו גבול.

<שרה רובינשטיין: זה עניין של תקציבים, כמה המדינה לוקחת על עצמה.

עדי קול: אנחנו ביקשנו נתונים מספריים.

עדי קול: פנינו אליכם וביקשנו לדעת כמה אנשים מבוגרים, אחרי אולפן ראשוני, פונים לעבור את הקורסים האלה.

עדי קול: לא קיבלנו מספרים.

<שלומית אבינוח: אין, אמרו לי שאין.

עדי קול: אין נתונים מספריים על אנשים שעלו לפני 20 ו-30 שנה ועכשיו רוצים לפנות - - -

<דוד יאסו: אני אומר ככה: כמו שהתייחסתי בכל עשור לכמה עולים עלו - - -

שמעון סולומון: אתה יכול להגיד בכל חודש.

<דוד יאסו: בוודאי.

<דוד יאסו: אבל - - -

<קריאות: - - -

<חרמון עקיבא: אני אומר ככה: אם יש כיתה, והמורה כבר מלמד, אז אם רוצים להצטרף עוד אחד או שניים שהם כבר 30 שנה פה, אז מה הבעיה?

<שרי פייר: אז הוא פונה לוועדה - - -

עדי קול: אבל הוא לא יודע שקיימת הוועדה.

<גלעד מילס: אני לא יכולתי אפילו לנחש שהיא קיימת.

<גלעד מילס: ודיברתי עם שלושה אנשים במשרד הקליטה.

<גלעד מילס: זה שהיא קיימת, זה יופי, ואני בטוח שהזכויות נמצאות שם איפשהו.

<גלעד מילס: אבל כדי להוציא אותן, צריך עורך-דין.

עדי קול: אני מבינה שמי שעולה, אומרים להם תוך שבועיים "תלמדו".

עדי קול: מעולה.

עדי קול: אבל אני רוצה לדעת כמה אנשים דורשים את העברית הזאת אחרי השנה הזאת, כלומר בין השנה השנייה ל-15.

<שרה רובינשטיין: כיוון שזה נאמר רק אתמול, לא ידעתי על הבקשה הזאת.

<שרה רובינשטיין: אבל, בשנת 2008 למדו באולפנים הראשוניים 3,172 יוצאי אתיופיה, ב-204 כיתות.

<שרה רובינשטיין: באותה שנה היו לנו גם כיתות המשך לעולי אתיופיה, והיו לנו 376 תלמידים, שלמדו ב-27 כיתות.

<שרה רובינשטיין: מה זה "כיתות המשך"?

<שרה רובינשטיין: כיתות המשך זה ביישובי הקבע.

<שרה רובינשטיין: במרכזי הקליטה לא כל האנשים ממצים את כל עשרת החודשים, גם כשהם נמצאים במרכז הקליטה – מכל מיני סיבות, מוצדקות לחלוטין.

<שרה רובינשטיין: אבל במגורי הקבע, כשהם כבר עוברים לדירה משלהם ומשתלבים פחות או יותר בעבודה וחלק מהם למדו – אז את יכולה לראות שזה בערך 10%.

<שרה רובינשטיין: זה היה בערך 10%.

<שרה רובינשטיין: אני יכולה להגיד שהיו שם כיתות ברמות שונות: יש כאלה שכן קלטו את הקריאה והכתיבה, ויש כאלה שחזרו ליסודות.

<שרה רובינשטיין: שנה לאחר מכן היו המון כיתות של המשך.

<שרה רובינשטיין: למשל, היו לנו 1,348 לומדים באולפנים הראשוניים, ובכיתת ההמשך היו לנו 1,138, ב-74 כיתות.

<שרה רובינשטיין: אני מדברת רק על עולי אתיופיה.

<שרה רובינשטיין: שנה לאחר מכן, ב-2010, באולפן הראשוני היו לנו מעט, כי הייתה עצירה של...

<שרה רובינשטיין: היו בערך 808 שלמדו אולפנים ראשוניים, ובהמשך היו 1,495.

<שלומית אבינוח: אבל מה זה "למדו"?

<שלומית אבינוח: סיימו, או התחילו?

<שלומית אבינוח: יש לכם מעקב?

עדי קול: נכון, עוד לא התחלנו לדבר על האיכות של הקורסים, שלגביה אמרנו שיש נשירה גדולה.

<שלומית אבינוח: מה זה הספירה?

<שלומית אבינוח: שנרשם והגיע ביום הראשון?

<שרה רובינשטיין: אנחנו קיימנו את הכיתה, ומה שאמרתי קודם ולא התקבל כל כך יפה - - -

עדי קול: הבנו את המיצוי.

עדי קול: אבל אני רוצה לדעת את אחוזי הסיום - - -

<שרה רובינשטיין: אני לא יכולה לשלוף ככה, כשאומרים לי בשמונה בערב - - -

עדי קול: אז נבקש תשובה בהמשך לגבי אחוזי סיום של הקורסים בעברית.

<שרה רובינשטיין: בסדר.

<שרה רובינשטיין: אני רוצה להגיד שזה לא רק אחוזי הסיום.

<שרה רובינשטיין: אני רוצה להגיד שזה גם לאיזו תכנית לימוד מגיעים.

<שרה רובינשטיין: יש אנשים שלומדים אצלנו בכיתות ההמשך לא שנה אחת אלא כמה שנים.

<שרה רובינשטיין: לפעמים ההגעה לרכישת יסודות הקריאה והכתיבה והבנת הנקרא, זה עניין של כמה שנים.

עדי קול: לא אכפת לי מתי הם מסיימים, אני רוצה לדעת כמה סיימו את התכנית.

עדי קול: לא אכפת לי שזה ייקח שבע שנים.

<שרה רובינשטיין: אבל אנחנו טועים כשאנחנו שופטים את האוכלוסייה, שמגיעה מרקע אחר ויש לה צרכים אחרים.

<שרה רובינשטיין: לבוא ולהגיד "אנחנו רוצים לדעת האם כולם למדו, סיימו וניגשו למבחנים" – זה לא בדיוק עובד ככה.

<שרה רובינשטיין: אנחנו כן צריכים להבין את הצרכים שלהם, אף על פי שלפעמים אומרים אחרת.

<שרה רובינשטיין: דרך אגב, ישנם מבחנים ארציים באולפנים, שנוהגים משנת 2001 באולפנים לעולי המערב.

<שרה רובינשטיין: לעולי אתיופיה אנחנו מעבירים מבחנים משנת 2006.

<שרה רובינשטיין: אנחנו עושים שכלול גדול של המבחנים האלה, מפני שהיום הם מותאמים לאוכלוסיות שונות.

<שרה רובינשטיין: כמו אצל עולי המערב, יש שאלונים רגילים ויש שאלונים למתקדמים.

<שרה רובינשטיין: יש אנשים צעירים שמתקדמים בקצב הרבה יותר מהיר, והם מגיעים להישגים יפים.

עדי קול: אני יודעת שזה מרגיש כמו מתקפה, אבל זו לא מתקפה אישית בשום צורה - - -

<שרה רובינשטיין: לא, לא, אני חושבת שאנשים לא יודעים על העשייה.

<שרה רובינשטיין: נעשית עשייה גדולה.

<שרה רובינשטיין: אבל עדיין יש צרכים מרובים שלא נענים.

עדי קול: השאלה אם את מרגישה שהיום.

עדי קול: .. יש לי מלא שאלות.

עדי קול: הכיתות המשך האלה, האם ה-15 שנה בכלל רלוונטיות?

עדי קול: באיזה תקופה אחרי השנה הראשונה רוב האנשים צורכים את לימודי ההמשך האלה, את הכיתת המשך?

עדי קול: האם הם בדרך כלל באים בשנה השנייה?

עדי קול: השלישית?

עדי קול: הרביעית?

<שרה רובינשטיין: אני חושבת שאנשים איכשהו מנסים להתארגן כלכלית ותעסוקתית, ולפעמים בשנה הראשונה שהם נמצאים במגורי הקבע, הם לא מגיעים.

<שרה רובינשטיין: אבל יש כאלה שכן.

<שרה רובינשטיין: שוב, זאת קבוצה מאוד הטרוגנית.

עדי קול: אלה עוד דברים שאנחנו רוצים לדעת.

עדי קול: אם אנחנו רוצים לדרוש מהמדינה שיאריכו את ה-15 שנים האלה, אנחנו צריכים להראות שאנשים, לוקח להם זמן עד שהם באים.

שמעון סולומון: וגם שזו לא תהיה הוראת שעה.

<שרה רובינשטיין: אני יכולה להגיד לך שבכרמיאל הייתה כיתת נשים שהיו קרוב ל-20 שנה בארץ.

<שרה רובינשטיין: הן אמרו "עכשיו התפנינו, עכשיו הילדים יצאו, ואנחנו רוצות ללמוד".

<שרה רובינשטיין: הן לא מדברות.

<שרה רובינשטיין: רובן עבדו בניקיון.

<שרה רובינשטיין: הן למדו, והשלימו לא רק רמה גבוהה יותר בעברית אלא גם השלמת השכלת יסוד.

עדי קול: והן היו צריכות להיאבק כדי לקבל את זה מעבר ל-15 שנה.

<שרה רובינשטיין: וגם אנחנו נאבקנו.

<שרה רובינשטיין: נאבקנו מכל הכיוונים, וזה היה מדהים לראות את האנשים.

עדי קול: עקיבא, אתה רוצה לספר להם מתי מגיע הרצון ללמוד וכמה שנים זה לוקח?

<חרמון עקיבא: אני, רק בגיל 40 הגיע לי הרצון ללמוד.

<דוד יאסו: אני התחלתי את התואר הראשון שלי בגיל 39, וסיימתי תואר שני.

עדי קול: רוב העיסוק שלי הוא אגף לחינוך מבוגרים, כי אני חושבת שאנחנו מוותרים על המבוגרים, ואני חושבת שאנחנו יכולים לעשות יותר.

<טורבסקי דינה: אני רציתי להגיד משהו.

<טורבסקי דינה: יש כאן שאלה של מתי בן אדם יכול להרשות לעצמו ללמוד גם מבחינה כספית.

<טורבסקי דינה: זה לא רק אם הוא יקבל קורס חינם או לא, זה גם אם מישהו יכול לממן או לעזור לממן את זה שהוא לא עובד, או עובד חלקית.

<טורבסקי דינה: גם לגבי משרד הקליטה – אני מדברת עכשיו על עולי מערב.

<טורבסקי דינה: נגיד סיימו אולפן, קיבלו סל קליטה, סיימו קליטה, שישה חודשים סל קליטה הסתיים.

<טורבסקי דינה: סל קליטה לצעיר, נגיד: 2,500 שקלים לחודש.

<טורבסקי דינה: סיים.

<טורבסקי דינה: עכשיו אם הוא רוצה להמשיך ללמוד, בתכנית או לא בתכנית – הוא לא זכאי לקבל דמי קיום מינימליים שכל עולה אחר מקבל, בגלל שהוא לא בהגדרה של פנוי לחיפוש תעסוקה, כי הוא לומד כדי להשתלב בתעסוקה יותר טובה במקום לצאת היום לעבודת ניקיון.

<טורבסקי דינה: קל וחומר לגבי משפחות ולגבי שנים יותר מאוחרות.

<טורבסקי דינה: נכון שיש רצון ללמוד, אבל מישהו צריך באיזשהו שלב לדעת איפה זה מתנגש בפרנסת הבית.

<טורבסקי דינה: אני גם עשיתי לעצמי מתנה, ובגיל 50 הלכתי ועשיתי הסבה לעבודה סוציאלית בבר-אילן.

עדי קול: אני חושבת שאף פעם לא מאוחר מדי.

עדי קול: שמעון ידבר, אני אסכם, ונראה איך אנחנו מתקדמים.

שמעון סולומון: אז קודם כול, יש פה עולים חדשים שמגיעים.

שמעון סולומון: יכול להיות מצב שאחרי הרבה שנים יש מוכנות נפשית ומנטלית, ודווקא אז יכולים לשבת וללמוד.

שמעון סולומון: אז צריך לאפשר את זה.

שמעון סולומון: דבר נוסף, צריך לבחון מחדש את כל הנושא של אולפן, של קריאה, כתיבה ודיבור.

שמעון סולומון: צריך הפקת לקחים מהעבר, איפה להשקיע ואיפה לא, כדי שזה יהיה באמת אפקטיבי.

שמעון סולומון: דבר שני, לעשות איזושהי הערכה.

שמעון סולומון: אני כל הזמן עובד עם הערכות.

שמעון סולומון: גם ברואנדה היה לנו - - - כמעט כל שנה שנתן לנו הערכה, ולפי זה שינינו, ובסופו של דבר ראינו הצלחה גדולה מאוד.

שמעון סולומון: צריכה להיות הערכה לא לגבי הכמות, לא לגבי כמה נרשמו, אלא לגבי האפקטיביות – האם זה יעיל, האם יוצאים עם משהו חשוב.

שמעון סולומון: צריך לבדוק את זה לעומק.

שמעון סולומון: אני יכול להגיד לך שבאולפן, כל הראש שלהם נמצא בגיור.

<שרה רובינשטיין: אנחנו עובדים קשה - - -

שמעון סולומון: אני יודע.

<שרה רובינשטיין: אתה יודע מה, אפשר לסייר ולראות מה קורה בפועל היום.

עדי קול: אני מצטערת, אני לא מאמינה בסיורים.

עדי קול: אני יודעת שבסיורים כולם נערכים.

עדי קול: אני רוצה שמישהו יהיה מסוגל לבדוק - - -

<שרה רובינשטיין: לא, אבל אם נאמר על התכנים הנבדקים...

<שרה רובינשטיין: יש היום יותר דברים שקורים, ולעומק.

<שרה רובינשטיין: וצריך לדעת את זה.

שמעון סולומון: יש לי הערכה רבה מאוד, באמת.

שמעון סולומון: אני גם תמיד סובר שאפשר לשפר.

<שרה רובינשטיין: אבל על זה אנחנו עובדים.

<שרה רובינשטיין: אני מוכנה לפרוס לפניכם מה מתרחש בכל המערכת של עולי אתיופיה.

שמעון סולומון: אני מכיר את האולפנים, אני יודע מה הם עושים.

שמעון סולומון: הם עושים עבודה.

שמעון סולומון: ..

שמעון סולומון: אבל אני אומר כל הזמן, כמנהל, שתמיד אפשר לשפר.

<שרה רובינשטיין: נכון.

שמעון סולומון: אז קבלי את זה.

<שרה רובינשטיין: אני מקבלת.

<שרה רובינשטיין: אני אומרת שאנחנו עושים את זה.

<שרה רובינשטיין: לכן אני כן הייתי רוצה להציג את הדברים.

עדי קול: אבל התחושה היא שההערות לא מתקבלות, שהכול בסדר.

<שרה רובינשטיין: לא, אין בסדר, יש כל הזמן עבודה בלתי נפסקת כדי לשפר ולשכלל וכדי למצוא פתרונות.

שמעון סולומון: נמשיך.

שמעון סולומון: הנקודה הבאה היא שכל הנושא של המוקדים, כל הנושא של ההחרגה – צריך ללמוד ממה שנאמר פה, איך אתם יורדים כלפי השטח כדי לשפר.

שמעון סולומון: כי אם האיש הזה, המכובד, אומר "ככה וככה ענו לי", אני במקומכם הייתי אומר:

שמעון סולומון: תודה לאל שבאתי לישיבה הזאת, כי יש פה הרבה אינפורמציה ויש הרבה מה לשפר.

<דוד יאסו: מסכים איתך במאה אחוז.

<שרי פייר: נכון מאוד.

שמעון סולומון: אז תיקחו את זה ותעשו עם זה משהו ממשי.

שמעון סולומון: ולגבי ההחרגה: ביישובים כמו קריית אונו – שבצדק אין שם מוקדים, כי אין שם ריכוז – צריך לראות איך יוצרים מעטפת באמצעות היישובים שמסביב.

שמעון סולומון: הדבר הנוסף הוא לגבי הנגשה.

שמעון סולומון: צריך לדעת שהנגשה היא חלק בלתי נפרד בצרכנות.

שמעון סולומון: זאת אומרת, אנחנו חייבים להנגיש, שאנשים ידעו באופן מסודר, בנוהל.

שמעון סולומון: לא באופן אקראי, אלא באופן מסודר, שידעו.

שמעון סולומון: במיוחד יוצאי אתיופיה, שהם באמת פאסיביים – אומרים להם "לא", אז הם לפעמים חסרי אונים.

שמעון סולומון: מספיקה תשובה עם פנים חמוצות.

שמעון סולומון: .. כאילו שאנחנו מלכים אם אנחנו עובדים במשרדים.

שמעון סולומון: סבר הפנים הוא חשוב.

שמעון סולומון: אני לא אלמד אתכם, אבל זה עניין של תפיסה עצמית: אם אני תופס את עצמי כמשרת או שאני תופס את עצמי כאדון.

שמעון סולומון: אם אני תופס את עצמי כמשרת, הכול פתוח.

שמעון סולומון: זאת אומרת, כל הגישה שלי היא שונה לגמרי.

שמעון סולומון: בקלישר, כשבאתי בגישה של "אנחנו משרתים", רצו להרוג אותי חלק מהעובדים – "מה זה משרתים?

שמעון סולומון: ".

שמעון סולומון: אמרתי להם, כן, אנחנו משרתים.

שמעון סולומון: בלי העולים אנחנו לא פה.

שמעון סולומון: לא היה לי קל שם, הצוות לא היה קל.

שמעון סולומון: עשיתי טייטל של חודש על מה המשמעות של לתת שירות.

שמעון סולומון: והמרכז קליטה הזה הפך להיות אחר כך מרכז קליטה יעיל.

שמעון סולומון: נקודה אחרונה, לגבי החוק, ואני אשמח מאוד אם ביחד נוביל את זה.

שמעון סולומון: הוראת שעה תמיד אפשר להוריד.

שמעון סולומון: אבל כשזה יהפוך לחוק, זה משהו.

שמעון סולומון: ..

<טורבסקי דינה: וקחו בחשבון את הדברים הניהוליים – מי מממן את זה, מי מקבל סיוע וכולי.

<דוד יאסו: בסופו של דבר זה יקום וייפול על זה.

עדי קול: אם הדברים שאתם אומרים הם נכונים, אז העלות של הדברים היא לא כזאת גדולה.

עדי קול: כי הצריכה של אנשים אחרי 15 שנה היא לא כזאת משמעותית.

עדי קול: אני אסכם את הדברים.

עדי קול: קודם כול אני מודה לכם מאוד.

עדי קול: אני לפעמים קצת תוקפנית, כי אני נכנסת לזה מאוד ברצינות.

עדי קול: אז אני מתנצלת.

עדי קול: יש כמה דברים מאוד חמורים בעיניי.

עדי קול: הדבר הראשון זה הנושא של הזכאות בשנה הראשונה.

עדי קול: אני חושבת שמדינה שבנויה על קליטת עלייה, הייתה צריכה כבר להבין את הרגישויות של השנה הראשונה בארץ – את הדרישה להתאקלם, למצוא דירה, למצוא עבודה, לעבוד עם הילדים.

עדי קול: אז להטיל עליהם בשנה הזאת את כל המשימה של ללמוד עברית – קשה לי לראות איך מדינה שרגישה לקליטת עלייה דורשת את הדרישה הזאת.

עדי קול: אני באמת לא מבינה למה אומרים שאת העשרה חודשים הראשונים חייבים ללמוד.

עדי קול: אנחנו צריכים לראות איך אנחנו פועלים לשינוי.

<דוד יאסו: סליחה, אבל יש היגיון בזה.

<דוד יאסו: מה שקורה זה שאחרי עשרה חודשים הוא הולך לעבודה, הוא כבר מכיר את הכול.

<דוד יאסו: אז עדיף לתפוס אותו בשלב הראשון שלו, כדי שהוא ילמד את השפה.

<שרה רובינשטיין: ישנם אנשים שהם איכשהו במרוץ והם מצליחים.

<שרה רובינשטיין: אבל צריך לחשוב על אלה שנפלו.

עדי קול: נכון.

עדי קול: בחקיקה אנחנו צריכים לחשוב לא על אלה שקל להם אלא על אלה שקשה להם.

עדי קול: אנחנו צריכים להתאים גם להם את התנאים.

עדי קול: אני חושבת שנקודת הזמן הזאת היא קריטית.

עדי קול: למה?

עדי קול: כי עכשיו העולים מתפנים, הם עברו את ה-20 שנה, הילדים יוצאים מהבית, יש יותר זמן – ועכשיו הם רוצים ללמוד.

עדי קול: אני מסתובבת כבר שמונה שנים בשכונת יוספטל בחדרה, אני מכירה בית-בית, ואני יודעת כמה אימהות צריכות עכשיו ללכת ללמוד.

עדי קול: אז לא יכול להיות שעכשיו יגידו להן: "20 שנה...".

עדי קול: וזה שקבוצת נשים בכרמיאל - - -

<דוד יאסו: בחדרה יש מוקד.

<דוד יאסו: במידה שיש אפשרות, אז אין שום בעיה.

עדי קול: אבל הן צריכות לבוא ולפנות בבקשה מיוחדת, כי זה מעל 15 שנה.

עדי קול: אני מחר יכולה לפתוח לך ביוספטל כיתה – השאלה איך עושים את זה.

עדי קול: אנשים לא יודעים שמגיע להם, לא יודעים לדרוש את השירותים האלה.

עדי קול: והייאוש – אתם מכירים את הייאוש – הייאוש הוא גדול.

עדי קול: השנה הראשונה, בעיניי היא לא הגיונית.

עדי קול: אני מבינה שהיא טובה לחזקים, אבל חייבת להיות אפשרות יותר ארוכה.

עדי קול: לכל העולים, לא רק ליוצאי אתיופיה.

עדי קול: דבר שני, דיברנו על ה-15 שנה.

עדי קול: בעיניי זו לא הגבלה הגיונית, ואני חושבת שתקציבית לא תהיה בעיה.

עדי קול: אם נקבל את הנתונים ונראה כמה אנשים צורכים את זה אחרי 15 שנה, לדעתי לא יקרה כלום אם נפתח את זה.

עדי קול: עולה הוא עולה הוא עולה – תמיד מגיע לו.

עדי קול: לגבי הבסיס הגאוגרפי – אני מבינה שיש 22 מוקדים, ואני מבינה שהם נבחרו איפה שיש הכי הרבה דרישה.

<דוד יאסו: מעל 87% מיוצאי אתיופיה מתגוררים ביישובים האלה.

עדי קול: זה אומר שיש לנו בערך 15% שגרים במקומות אחרים.

שמעון סולומון: לצוות אותם.

עדי קול: בדיוק.

עדי קול: בעיניי, זה שהוא פנה באור יהודה ואמרו לו "לא", זה לא הגיוני.

<דוד יאסו: לא, זה הגיוני מאוד שאומרים לו "לא".

עדי קול: אבל שלפחות יגיד ש"שאם אתה מקריית אונו, מגיע לך בפתח תקווה".

עדי קול: הוא צריך להציע את האופציה, ולא להגיד לו "לא".

עדי קול: דיברנו כבר על לדבר עם העובדים ולהציע את השירותים – זה עליכם.

<ברוך תספאי: לקחו את הטלפון שלי.

<ברוך תספאי: מישהו היה, לקח טלפון שלי, "אני אחזור אליך" - - -

<דוד יאסו: תן לי את הטלפון שלך.

עדי קול: דוד, הפתרון לבעיה של ברוך – עליך.

<דוד יאסו: אין בעיה.

עדי קול: עוד שני דברים.

עדי קול: אחד, הנגשה אקטיבית.

עדי קול: לא רק אם מישהו בא אז שואלים אותו, אלא הנגשה אקטיבית של ועדת החריגים.

עדי קול: לדעת ש-15 שנה זה הגבלה, אבל אפשר לפנות לוועדת חריגים.

עדי קול: דרך אגב, אני לא יודעת אם הכרת לפני זה את הביטוי "ועדת חריגים".

עדי קול: אני לא הכרתי את זה.

<שרי פייר: ועדת ערעורים, לא חריגים.

עדי קול: זה עדיין שם מורכב, שאף אחד לא מבין מה זה אומר.

עדי קול: הזכות לערעור היא לא זכות ברורה, ואתם צריכים להנגיש אותה, בשיתוף פעולה עם שירותי הרווחה העירוניים, לא שירותי הרווחה של משרד הקליטה.

עדי קול: אני רוצה לדעת שהרווחה בקריית אונו יודעת מה היא עושה כשאדם מגיע אליה והוא לא יודע לקרוא ולכתוב.

עדי קול: מחדרה ועד דימונה, שדרות ואופקים, אני מכירה את העובדים הסוציאליים בשמם הפרטי, ואני יכולה להגיד לך שהם לא יודעים להגיד מה לעשות אם מישהו לא יודע לקרוא ולכתוב, גם אם הוא עולה חדש וגם אם הוא לא.

עדי קול: השאלה מה משרד הקליטה עושה כדי ליצור את החיבור עם משרד הרווחה.

עדי קול: אני מצפה לשמוע את התשובה מכם.

עדי קול: כמובן שאת הבעיה של ברוך אנחנו נפתור.

עדי קול: סיכמנו שנפתור את זה בשיתוף בין שני המשרדים.

עדי קול: ועוד דבר: האחריות שלי ושל שמעון היא לראות איך אנחנו יכולים לתקן את הדברים האלה בחקיקה.

עדי קול: אנחנו נפנה לאגף לחינוך מבוגרים ונבקש נתונים, כדי לדעת מספרים, כמה אנשים קיבלו תעודת סיום, כדי שנוכל לראות כמה אנשים מיצו את הזכות הזאת בתוך ה-15 שנה - - -

<שרה רובינשטיין: את צריכה לא רק להסתפק בתעודה.

<שרה רובינשטיין: התעודה לא מספיקה.

<שרה רובינשטיין: צריך גם לדעת מי באמת מיצה את המינימום, ושולט במינימום הנדרש כדי לחיות בארץ הזאת.

<דוד יאסו: אני מציע, לפני החקיקה, לשאול את המשרד למה זה בהוראת שעה, כדי שאצלנו - - -

שמעון סולומון: בכל מקרה, זה יעזור לך.

שמעון סולומון: בכל מקרה זה עוזר.

<דוד יאסו: אני מדבר איתכם כי - - -

עדי קול: אתה מציע שאנחנו נגיש שאילתה ונשאל למה זו הוראת שעה.

<דוד יאסו: כן, למה זו הוראת שעה ולא חקיקה ישירה.

עדי קול: שאילתה אנחנו יכולים להגיש עוד היום.

שמעון סולומון: לגבי הנגשה, אני רוצה לחזק את מה שאת אומרת.

שמעון סולומון: אם אתם שואלים איך לעשות את זה – אז אפשר דרך התקשורת, שיש לנו צריכה גבוהה מאוד שלה, דרך IETV, שממומן על ידי המדינה ולכן מחויב למדינה.

שמעון סולומון: גם דרך ערוץ 33, שיש לו במוצאי שבת.

שמעון סולומון: .. אין שום בעיה.

שמעון סולומון: וגם רדיו קול ישראל - - -

עדי קול: אין היום פרסום של האפשרות ללמוד, נכון?

עדי קול: תשמעו, אנחנו בזמן קריטי, עכשיו אנשים יכולים ללמוד.

עדי קול: ברוך הגיע אליי, וגם אשתו יכולה ללמוד.

עדי קול: הם 30 שנה בארץ.

עדי קול: בואו נציע להם את האופציה הזאת, זאת ההזדמנות.

<ברוך תספאי: אשתי גם רוצה ללמוד, אבל אין לנו כסף.

<ברוך תספאי: מי יעזור לנו?

<ברוך תספאי: היא מנקה.

<ברוך תספאי: היא צעירה, היא רוצה להתקדם בחיים, אבל אין כסף, אין מישהו לעזור לנו, משרד הקליטה או... לא אומרים לה.

<ברוך תספאי: "לכי תעבדי, תתפרנסי".

<ברוך תספאי: אני, יש לי הרבה ילדים - - -

עדי קול: אנחנו נגיע לאגף לחינוך מבוגרים.

עדי קול: אני אגיע לאט-לאט גם לתג"ת, גם לעשר שנות לימוד - - -

<ברוך תספאי: היא רוצה ללמוד, באמת.

<ברוך תספאי: אתה יודע מה, אם אני אביא לכם תעודת עולה שלי, כמה אני קיבלתי מהמדינה – המדינה תתבייש.

<ברוך תספאי: אני אביא לכם תעודת עולה.

<ברוך תספאי: גרוש אני קיבלתי מהמדינה.

<ברוך תספאי: אני אספר לך, עדי, נתנו לי כיסא אחד, לאשתי ואני.

<ברוך תספאי: מישהו בא מהחברים – אנחנו עומדים אוכלים.

<ברוך תספאי: אתם תאמינו?

<ברוך תספאי: סדין אחד, כרית אחד, המיטה הזאת, נפרד.

<ברוך תספאי: אתה מאמין לי?

<דוד יאסו: בשנות ה-80' הייתי טירון - - -

<ברוך תספאי: אני לא מאשים אותך - - -

עדי קול: כולכם עברתם את אותה חוויה?

שמעון סולומון: הקליטה של היום היא הרבה יותר טובה.

עדי קול: ברוך, אנחנו נפתור לך את הבעיה של העברית, אבל זה רק התחלה – בשנה הבאה ב"אוניברסיטה בעם".

<ברוך תספאי: בעזרת השם.

<חרמון עקיבא: יש לו מלווים - - -

<ברוך תספאי: זה חברים שלי.

<ברוך תספאי: רק אני להודות לגלעד, לכולם.

<ברוך תספאי: בלי גלעד – אני לא מגיע לפה.

<ברוך תספאי: תודה לכולם, תודה רבה לכם.

עדי קול: תודה רבה.