ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 19, פרוטוקול מספר 31, 2013-06-12 09:00

עמרם מצנע: בוקר טוב לכם, אנחנו פותחים את המפגש קצת באיחור כי אני מבין שהדרך לירושלים קשה ומפרכת ובטח חלק באים מרחוק ולא מורגלים לפקקים בדרך לירושלים, שהם בזמן האחרון מחלה כמעט יום יומית.

עמרם מצנע: תודה רבה לאלה שהגיעו ובטח יצטרפו אלינו עוד בהמשך.

עמרם מצנע: אנחנו פתחנו ביוזמה חדשה בוועדת החינוך, שבה אנחנו מקיימים שיח עם המורים.

עמרם מצנע: לפני שבועיים עשינו את זה עם מורי בתי-הספר היסודיים, היום אנחנו עושים את זה אתכם, מורי בתי-ספר התיכון, ומתכוונים להמשיך בזה ולהיפגש גם עם מנהלים ולהמשיך את זה ברצף, כאשר הרעיון המרכזי הוא בעצם ליצור הייד-פארק פרלמנטארי אפשר לקרוא לו, לשיח עם דרג השטח, הדרג בשורה הקדמית, אני לא רוצה להגיד בחזית כי זה נשמע משהו לעומתי, אבל בדרג הראשון, בקו הראשון, בשטח, מי שבעצם עומדים יום-יום לפני כיתת הלימוד במפגש עם התלמידים ואנחנו כאן בכנסת, שבעצם זה הדרג הנבחר באינסטאנציה או במיקום הגבוה ביותר והרבה פעמים אנחנו מקבלים תחושה קצת של ניתוק מהדברים עליהם אנחנו מדברים.

עמרם מצנע: לכן חשבתי שזה חשוב, אני בטוח שאנחנו, חברי הכנסת, נצא נשכרים מהמפגש הזה, הוא ייתן לנו הרבה יותר קשר אל הדברים שאנחנו עוסקים פה יום יום, בנושאים שבסופו של דבר אתם פעילים, אם זה תשלומי הורים, אם זה אופק חדש אל מול עוז לתמורה שזה נושא עכשיו חם ולוהט, בטח נשמע, אם זה נושא הגזענות וה-"אחר" במערכת החינוך.

עמרם מצנע: לקראת פתיחת שנת הלימודים, נושאים רבים שעומדים על סדר היום, תקציב, כמובן פרויקטים שונים, באמת שלל של נושאים שאני בטוח שכשהם מגיעים אליכם בקצה המטוטלת, הם לפעמים נראים לא הגיוניים, לא ברורים, לא מעשיים ולכן החשיבות הגדולה לנו של המפגש הזה.

עמרם מצנע: אני מקווה שגם לכם ולאלה שיבואו במפגשים הבאים גם כן, היכולת להקשיב לעמיתים, היכולת לשמוע גם דברים אחרים והיכולת לומר את הדברים.

עמרם מצנע: אתם יודעים שחלק גדול מהפיתרון זה להקשיב, מי כמוכם יודע, כשנפגשים יום יום ועוסקים במימד האנושי, כשחלק גדול מהפיתרון זה היכולת להקשיב.

עמרם מצנע: ברגע שאני ואתה, יש לנו מכנה משותף, אנחנו יודעים על מה מדובר, אז זה כבר חלק גדול מהפיתרון.

עמרם מצנע: אז תודה רבה לכם, הדיון הוא פתוח, אפשר באמת לדבר על כל דבר שמעסיק אתכם.

עמרם מצנע: אני רוצה רק לספר לכם שבפגישה עם מורי היסודי, דיברנו בעיקר אבל לא רק, על נושא תופעות הגזענות, לאו דווקא יהודים – ערבים, אלא יש לנו מספיק גם בתוך החברה היהודית, אבל גם כמובן, נושאים שהיו לאחרונה בכותרות אבל הם מלווים אותנו כל השנים ונושאים נוספים, אחרים.

עמרם מצנע: אנחנו נשב פה עד עשרה ל- 11, רבע ל- 11 בערך ואת אופי הדיון אתם בעצם תקבעו.

עמרם מצנע: אם חבריי, חברי הכנסת רוצים להוסיף משהו בפתיחה, בבקשה.

מסעוד גנאים: רק הערה קצרה.

מסעוד גנאים: תמיד אני אומר כמורה לשעבר, כמי שמחובר לשטח, כמעט בכל שבוע אני מסייר בבתי-ספר, בגלל החשיבות של החינוך בכלל.

מסעוד גנאים: אני מורה בבית-ספר תיכון סכנין, מורה להיסטוריה ורכז חינוך חברתי ומחנך, וכל התוספות.

מסעוד גנאים: אז אני רק רוצה להגיד למורים שידעו שכפי שאמרתי למורי בתי-הספר היסודיים שהשליחות שלהם היא יותר רחבה וחשובה בהרבה מהמשרה שלהם, תמיד אני אומר למורים לא להגביל את השליחות שלך בגבולות התלוש שלך, אז תדעו שאתם שליחים ויש לכם שליחות והעניין של הגזענות וקבלת האחר הוא מאוד חשוב.

מסעוד גנאים: תודה.

עמרם מצנע: חבר הכנסת יוני שטבון.

יוני שטבון: קודם כל, תודה רבה על האירוע המיוחד הזה כי באמת, בכל הוועדות, כב' היושב-ראש, מאוד מקצועי, מאוד חתוך, מאוד ברור ומה שמיוחד, לדעתי, במפגש הזה, שפתאום באים לדבר.

יוני שטבון: באים לדבר, לשמוע האחד את השני, שזה דבר מדהים בפני עצמו.

יוני שטבון: להבנתי, אנחנו נמצאים באמת בתקופה בחיים שלנו, גם האישיים וגם הציבוריים, שהחינוך הוא ברור לכולם שהחינוך זו הסוגיה המרכזית בכל השדרות, בכל החברה הישראלית על גווניה השונים, שזה הסיפור המרכזי ואנחנו מבררים לעצמנו הרבה הרבה דברים, אחרי שהרבה שנים עסקנו בחומריות, בבניין, ועשייה, עכשיו נבין מה אנחנו עושים פה בכלל.

יוני שטבון: אז אני חושב שהתפקיד שלנו, שלכם בעיקר, כמורים, זה לברר את הדבר הזה, את סוגיית הזהות, גם של המדינה, גם של האדם הפרטי ודבר שני שאותי מאוד מעסיק ואני אשמח לשמוע, אני מקפיד גם כל על ביקורים, בעיקר בעיירות ושכונות מצוקה, מה שנקרא, לצערי הרב, אני לא אוהב את המושג הזה, איך אתם כמורים מסתכלים על התלמיד כמכלול, זאת אומרת איך המשפחה נכנסת לתוך הסיפור, איך החיים שלו האישיים, אחרי הצהריים, איך זה מקרין על החיים שלו בתוך הלימודים.

יוני שטבון: אותי זה גם מעניין לשמוע, אני פוגש את זה בשטח אבל מהצד של המורים עדיין לא זכיתי לשמוע.

יוני שטבון: תודה.

עמרם מצנע: מי רוצה להיות השני?

עמרם מצנע: בבקשה.

<עפרה סוריה: אני מורה בבית-ספר עירוני ב' במודיעין, בית-ספר שש שנתי.

<עפרה סוריה: אני מורה לאזרחות 20 שנה ומה שמאוד מטריד אותי ואני חושבת שאני נורא שמחה שאני מגיעה לפה כדי להעלות את זה, אני מאוד אוהבת, אני מלמדת כל מיני סוגים של כיתות, אבל אני תמיד בוחרת גם את הכיתות מסוג מב"ר ואתגר ושם אני רואה הרבה פעמים תופעות, וזה מתגבר מאוד בשנים האחרונות, של ביטויים מאוד קשים של גזענות כלפי ערבים.

<עפרה סוריה: אני, כמורה, מנסה לעשות כמיטב יכולתי כדי להסביר, כדי להדגים, כדי לתת תמונה רחבה, להרחיב את האופקים שלהם, להסביר את הצד השני, עד כמה שניתן.

<עפרה סוריה: אגב, גם בכיתות האלה יש תמיד את התלמידים המאוד מאוד קיצוניים, ויש את התלמידים שהם יותר מתונים, שמנסים גם למתן את התמונה.

<עפרה סוריה: אבל בכללי, אני רואה עלייה בגילויים של גזענות.

<עפרה סוריה: לי זה מאוד מפריע.

<עפרה סוריה: אני חושבת שאם לא ייעשה משהו נגד זה במערכת החינוך, אז התופעה הזאת לא תיעלם מעצמה.

<עפרה סוריה: מה שאני רואה בתור מורה וגם הייתי רכזת חברתית בעבר ומחנכת מכיתה ו' עד כיתה י"ב, חינכתי, יצא לי לחנך את כל הכיתות, אני חושבת שחייבים להגביר ולהכניס למערכת החינוך יותר מפגשים עם נוער ערבי, אבל באמת לעשות המון חשיבה.

עמרם מצנע: יש בבית-הספר שלכם תוכנית מפגשים?

<עפרה סוריה: יש.

<עפרה סוריה: אבל אני חושבת שזה צריך לקבל קצת יותר מקום וגם צריך שיהיו צוותי חשיבה שיבנו את המפגשים האלה, מפגשים שלא יהיו יותר מדי טעונים בנושא של הסכסוך, אלא באמת לראות שכולנו, הם גם מאוד מבלבלים.

<עפרה סוריה: הם מכניסים, תסלחו לי, כן?

<עפרה סוריה: הם מכניסים את כל הציבור הערבי לפעמים לאותו סל.

<עפרה סוריה: מבחינתם, תושבי השטחים ואזרחי ישראל, הם בעצם, זה אותם אנשים והם לא מבינים את זה.

עמרם מצנע: יש בבית-הספר אצלכם מורה או מורה ערביים?

<עפרה סוריה: לא.

<עפרה סוריה: אצלנו לא.

<עפרה סוריה: כי מודיעין פשוט היא עיר מאוד הומוגנית בהרכב האוכלוסייה שלה.

עמרם מצנע: בבקשה.

<אלהם סקסק: אני מיפו, מורה לספרות ולשון.

<אלהם סקסק: אני כבר יותר מ- 30 שנים במערכת.

<אלהם סקסק: אני מאוד מאמינה בהידברות, אבל כמדומני, בשנים האחרונות, אני עובדת גם על השכל הקטן שלי לשנות את העמדה, כי אני מאוד מאמינה במפגשים בתי-ספריים, ערביים מול יהודיים.

<אלהם סקסק: הייתי גם רכזת פרויקט של ילדי השלום ונכשלנו שם, באמצע הדרך קיבלנו גידופים וקללות.

עמרם מצנע: מה זה ילדי השלום?

<אלהם סקסק: זה פרויקט בינלאומי שמסובסד על-ידי כל מיני ארגונים בקליפורניה ואמריקה, אמריקה, במיוחד קליפורניה, והוא שגשג המון שנים, אני לא מתכחשת לעובדה והיו כל מיני רומנים ואהבות, אבל בשנה שעברה היה ממש פיצוץ.

<אלהם סקסק: כי תראו, הגזענות כל הזמן היתה והיא גם תישאר ותהיה ותמשיך.

<אלהם סקסק: לדאבוני הרב, בשנה האחרונה או בשנתיים האחרונות, הגזענות כבר יותר ברורה ויותר שקופה ואנשים כבר לא פוחדים, אפילו זה כבר במודל, ככל שאני יותר גזעני, אני יותר יהודי ואני יותר מגיע לי להישאר במדינה והאיש האחר חלול, הוא לא נמצא פה.

<אלהם סקסק: בקשר לגזענות אני רוצה סתם לתת דוגמה קטנה.

מסעוד גנאים: למה זה נכשל?

מסעוד גנאים: מצד מי?

<אלהם סקסק: נכשל בגלל התלמידים והמורים נספחו עם התלמידים, עם הדמעות, היתה דרמה.

<אלהם סקסק: היו שם ממש המון סיפורים.

<אלהם סקסק: סיפורים מכאיבים, בשני הצדדים, אני מאוד מאמינה שגם בצד השני יש תלמידים שבאו משכול והעניין כל-כך ברור ומובן והתלמידים עם שכל קטן, תלמידים בני 14 ו- 15 לא יכלו לשאת בעול הזה, בהידברות הזאת ופוצץ העניין ולא המשכנו.

<אלהם סקסק: אנחנו מקווים בשנים הבאות.

<אלהם סקסק: בשנים עברו זה הצליח מאוד, בשנים הבאות, עם כל הגזענות שהיא צפה לה על פני השטח, יהיה יותר קל להמשיך, אולי לשכנע, גם דרך הידברות, עם בתי-ספר.

<אלהם סקסק: אגב, רציתי לומר דבר שאחד המנהלים, רציתי לרשום את שמו ושכחתי.

<אלהם סקסק: הוא אמר לא כל-כך IN כזה עכשיו, שבתי-ספר ערבים ייפגשו עם בתי-ספר יהודיים.

<אלהם סקסק: זה כל-כך מוריד מרמת בקשת ההורים לרשום את הילדים שלהם בבתי-ספר וזה בטוח, שאני אומרת את זה עם אחריות כל-כך מלאה.

עמרם מצנע: זאת אומרת בית-ספר שמקיים מפגשים כאלה, נרשמים אליו פחות ילדים?

מסעוד גנאים: כן.

<אלהם סקסק: ההורים פחות רוצים לרשום את התלמידים שלהם.

מסעוד גנאים: זה מנהל בית-ספר יהודי או ערבי?

<אלהם סקסק: במגזר היהודי, כמובן.

<אלהם סקסק: הערבים תמיד זוחלים.

<אלהם סקסק: סליחה שאני אומרת.

<אלהם סקסק: כן, אני זוחלת.

<אלהם סקסק: אני ובית הספר שלי, התלמידים שלי, המנהל שלי, יפו, כל יפו, אני גרה בעיר מעורבת, השכנה מעלי, כשיש חג ואני צריכה לתת עוגיות ואני אוהבת אותה והיא חולת אסטמה, אני מתחשבת בה, אני לא עושה בר-בי-קיו כדי שהיא לא תשתעל ולא תחלה, אבל כשיש פיצוץ קטן היא יורדת אלי, ואומרת לי – אלהם, למה אתם לא הולכים לסעודיה?

<אלהם סקסק: אני אומרת לה – אני לא סעודית.

<אלהם סקסק: את מרוקאית, את באת ממרוקו רק לפני 52 שנים.

<אלהם סקסק: אני פה נולדתי, אני דור שמיני פה, אני לא רוצה שתלכי, חס וחלילה, שוב אני אומרת, כשאני מדברת, אני רוצה הידברות.

<אלהם סקסק: לא מפני שאני יושבת פה ואני מפחדת, אני לא מפחדת.

עמרם מצנע: במסגרת תל-אביב יפו זו באמת עיר מעורבת, אין מפגשים, מעבר לתוכנית ההיא שדיברת עליה.

<אלהם סקסק: אתה יודע מה?

<אלהם סקסק: אני רוצה לשכנע את כולכם שאין דו-קיום כזה.

<אלהם סקסק: יש על פני השטח, אנחנו מנסים, כי אנחנו זוחלים אליהם.

<אלהם סקסק: אבל אני אתן דוגמה.

<אלהם סקסק: עכשיו באנדרומדה ובכל מיני מקומות עשירים ביפו, בשטח של הבית של ההורים שלי, שני הוריי נפטרו, שני אחיי נפטרו ונשאר שטח פנוי, באים עשירים, עשירים יהודים מצרפת עם נזם פה נזם פה נזם פה ונזם אני לא יודעת מה, עם המון כסף, הם לא מוכנים לגור, הם גרים אתי, אבל הילדים שלהם הם לא בבתי-הספר שלנו, ואגב, יש לנו בתי-ספר די טובים.

<אלהם סקסק: בית-הספר שאני מלמדת בו, בית-ספר עירוני י"ב, הוא כבר מצליח בעיני, לא רק בגלל שאני מורה, אני לימדתי עם מספר מנהלים בבית-הספר, היה כישלון מוחץ בבית-הספר שלנו.

<אלהם סקסק: עכשיו יש לנו מנהל צעיר, בנשמה, ברוח, בדעות, בידע, בהשכלה שלו, קוראים לו עבדל חליל אנחנו שינינו את פניו ומקבלים אחוז מאוד ניכר בבגרויות הצלחה וכדומה.

<אלהם סקסק: אולי קצת ברשותך, חבר הכנסת, לדבר על המשכורת, משכורת של מורה בית-ספר, כשאני רואה משכורת של חבר כנסת- - -

מסעוד גנאים: עכשיו הורידו 10%.

עמרם מצנע: עדיין, כשהורידו 10%.

מסעוד גנאים: תדברו, יורידו עוד 10%.

<אלהם סקסק: הלוואי, שיורידו עוד כמה.

<אלהם סקסק: כמו שאתה למדת ארבע שנים, אני גם למדתי אותן שנים, אותה אוניברסיטה ולי היה סטאז' ולכם אולי לא.

עמרם מצנע: להיות חבר כנסת לא צריך תעודה.

<אלהם סקסק: בסדר, נכון.

<אלהם סקסק: בעלי חבר מועצת עיריית תל-אביב יפו ואין לו תעודה, הוא לא בוגר אוניברסיטה, הוא בוגר החיים.

עמרם מצנע: הוא גם לא מקבל שם משכורת.

<אלהם סקסק: גם, אתה רואה?

<אלהם סקסק: ואתם מקבלים משכורת.

עמרם מצנע: טוב, תודה רבה לך, אפשר אחר-כך להמשיך.

<אלהם סקסק: אני רק רוצה לדבר על המשטרה, חייבת, זה כבר הנושא שאני באתי אליו רועדת כולי.

עמרם מצנע: בבקשה.

<אלהם סקסק: אני אתן דוגמה והמבין יבין.

<אלהם סקסק: מנהל בית-הספר ואנוכי, כל שני וחמישי, מתקשרים למשטרת ישראל ואומרים – ישנם עבריינים מסתובבים מול בית-הספר, עושים "אומרה", אתם יודעים מה זה "אומרה"?

עמרם מצנע: הקפות.

<אלהם סקסק: אנחנו נוסעים לסעודיה ומסתובבים.

<אלהם סקסק: אז הם עושים "אומרה" מסביב לבית-הספר.

<אלהם סקסק: הם מגדפים, מקללים, מתחילים, חוטפים, עושים כל מיני ונדליזם.

<אלהם סקסק: המשטרה לא עושה מאומה.

<אלהם סקסק: מנהל בית-הספר היקר שלי, הסתובב ביפו, רצה לקנות גלידה לילדה שלו, הוא יצא מהבית, הגלידה לא רחוק מהבית, יצא ללא תעודת זהות.

<אלהם סקסק: עצרה אותו משטרת ישראל, תעודת זהות, אמר – אין לי.

<אלהם סקסק: והוא, יש לו חוש הומור מפותח.

<אלהם סקסק: אמר – אין לי, אני תכף קופץ לבית.

<אלהם סקסק: השוטר נעלב, מה זה קופץ?

<אלהם סקסק: אתה מדבר אתי, אני בעל תפקיד, אתה ערבי מיפו, ערבי מיפו – עבריינים, אין מלומדים, אין מנהלים, אין יועצים.

<אלהם סקסק: בקיצור, עצר אותו.

<אלהם סקסק: אומר לו – אני מנהל בית-ספר, אני מתקשר אליכם כל שני וחמישי לבוא להוציא את העבריינים, עברייני תנועה, הם עושים לנו ונדליזם ובלגאן מול בית-הספר, אתם לא עוצרים אותם ולא עושים מאומה, ואני אומר לכם, אין בן-אדם, כל אזרח יכול להגיד שאני מנהל בית-ספר?

<אלהם סקסק: מה פתאום.

<אלהם סקסק: אני מנהל.

<אלהם סקסק: עצרו אותו ועד שהתקשר לעורך-הדין עד שהוציא אותו.

<אלהם סקסק: לא רק הנדון הזה.

<אלהם סקסק: אני רכזת שכבת ט' בבית-הספר, עכשיו אנחנו מעבירים את התלמידים שלנו לכיתות י'.

<אלהם סקסק: תלמידים של חינוך מיוחד, אין לי איפה לשלוח אותם, אין לי מסגרת.

<אלהם סקסק: יש לי מסגרת יהודית אכן, ואתם יודעים כולכם איזה בתי-ספר יש בתחנה המרכזית בתל-אביב, אני לא מכפישה אף בית-ספר, אבל ישנם תלמידים שלנו, יש חלק מהם לדאבוני הרב משת"פים, שהם לא דוברי עברית ואנחנו חייבים לשלוח אותם למסגרת.

<אלהם סקסק: עכשיו הם ברחוב.

<אלהם סקסק: יש לי עכשיו שלוש בנות, אין שום מסגרת ערבית, יפואית.

עמרם מצנע: חינוך מיוחד?

<אלהם סקסק: כן, חינוך מיוחד.

<אלהם סקסק: אין לי שום מענה.

<אלהם סקסק: היה בית-ספר ולדאבוני היתה לכם אוזן די קשבת להרוס את בית-הספר ולהרוס את בית-הספר של חינוך מיוחד.

<אלהם סקסק: איזה מין שכל של ועדת חינוך או משרד החינוך או כנסת במדינה כה נאורה, שהיא מסוגלת ובלי מצפון, לסגור בית-ספר של חינוך מיוחד בעיר שאין מענה לתלמידים חוסים כאלה.

<אלהם סקסק: אין לנו.

<אלהם סקסק: אני עכשיו צריכה לשלוח אותה לבית-ספר יהודי ישראלי, שם אתם יודעים מה, אני אשאיר את האופק לכם, לשחות בתוך כל הגזענות שם.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: בבקשה.

<איריס ניצן: נמצא אתי כאן העמית שלי, נדב הבר ואנחנו מגיעים מנס ציונה.

<איריס ניצן: דווקא אולי בניגוד לדברים הכואבים שהושמעו כאן, הגענו הנה כדי לספר דווקא דברים מאוד חיוביים שנעשים אפילו במערכת החינוך.

<איריס ניצן: שנינו מורים חדשים השנה בתיכון על-שם אליעזר בן יהודה בנס-ציונה.

<איריס ניצן: אני הגעתי לפני כן מבית-ספר אחר, אבל בית-הספר הזה מבחינתי הוא בית-ספר פשוט קסום מפני שכל היעד של משרד החינוך השנה, של קבלת השונה והחינוך לסובלנות והכבוד, בבית-הספר שלנו בעצם הפך לאיזה שהוא מענה לשונות, לא קבלה של השונה, של החריג, אלא מענה בעצם לשונות.

<איריס ניצן: זה לא נשאר בגדר של סיסמה או משהו ככה גבוה, מגבוה גבוה, זה בא ממש לידי ביטוי ברמה היום-יומית.

<איריס ניצן: בתוכנית הלימודים שלנו בתיכון בעצם, מבנה הלימודים עצמו הוא כזה שהתלמידים אמנם נדרשים לבחור כרגיל במקצועות המוגברים של חמש יחידות ומתמטיקה ואנגלית זה באמת ההקבצות, אבל גם במקצועות החובה הם מחולקים לפי רמות.

<איריס ניצן: כלומר, תלמיד יכול להיות חזק מאוד בהיסטוריה ולשבת בקבוצה מסוימת אבל הוא יכול לשבת במקביל בקבוצה של תלמידים שיותר מתקשים במקצוע העברית, במקצוע הלשון ובצורה כזאת בעצם כל תלמיד מקבל את המענה שלו, מתייחסים אליו כאל יחיד ולא כאיזה שהיא קבוצה.

<איריס ניצן: כל הנושא של הסטיגמה יורד ובלי שום קשר לזה הכיתות עצמן, ישנן קבוצות הנחיה - - -

עמרם מצנע: זה בית-ספר שש שנתי?

<איריס ניצן: בית-ספר שש שנתי, מ- ז' עד י"ב ולכל מחנך בעצם ישנה קבוצת הנחיה שהיא לא תלויה בקבוצות הלימוד, כלומר בקבוצת הנחיה מסוימת יכולים להיות תלמידים שהם מאוד מתקשים בהיסטוריה, מאוד חזקים במתמטיקה, זאת אומרת, זה לא תלוי לימודים בכלל.

<איריס ניצן: הגמישות גם במעבר בין הקבוצות, ישנה אפשרות לעבור במהלך השנה עושים כל הזמן מיפויים וכל תלמיד בשלב מסוים, אם רואים שישנה איזה שהיא בעיה, אפשר להעביר אותו לקבוצה המתאימה לו.

<גיורא מדר: בכל מקצוע?

<איריס ניצן: בכל מקצוע.

<גיורא מדר: זה כאילו הקבצות בכל מקצוע?

<איריס ניצן: הקבצות בכל מקצוע.

<איריס ניצן: יותר מזה, אם יש תלמיד שעדיין מתקשה, שעדיין התוכנית הגמישה הזאת לא מספיקה לו, ישנו משהו שנקרא תוכנית עבודה, שנקבע על-ידי הרכז והיועצת, בשיתוף כמובן, מי שמיישם את זה זה המורים המקצועיים ועל-מנת באמת ליישם את אותה תוכנית של מערכת מותאמת מבחינת מבחנים, מבחינת עזרה.

עמרם מצנע: נשארת לזה משמעות לכיתת אם ולמחנכת במצב שבו כל המקצועות את אומרת, יש הקבצות.

<איריס ניצן: נכון.

עמרם מצנע: כל תלמיד, כמעט כל שיעור שלו זה עם קבוצה אחרת.

<איריס ניצן: נכון.

<איריס ניצן: בצורה כזאת, השכבה היא שכבה לא גדולה של עשר כיתות, היא שכבה יותר מצומצמת וישנם קשרים מצוינים בעצם, השכבה הופכת להיות מאוד מאוד מגובשת וגם המחנך, יש בעצם יחס אישי של מחנך שממש המחנך עוקב אחרי התלמיד.

<איריס ניצן: זה עבודה הרבה יותר קשה למחנך עצמו, למצוא את התלמיד, איפה הוא נמצא כל הזמן, אבל התלמיד ממש מקבל מעקב צמוד ואישי.

<איריס ניצן: בעצם, הערכים וכל החינוך עצמו, המפגש הפחות פורמאלי, נעשה בשיעורי הנחיה.

<איריס ניצן: אבל השכבה עצמה הופכת להיות מאוד מאוד מגובשת.

<איריס ניצן: על-מת להעביר בעצם את תוכניות העבודה הספציפיות במהלך השנה, אנחנו מקיימים תהליכים מקבילים עם המורים בתחילת השנה ולאורך כל השנה העברנו נושאים בחדר המורים של דיאלוג, של כל נושא ההכלה.

<איריס ניצן: העברנו בעצם למורים איך אנחנו בונים את התוכניות האלה, כך שרמת שביעות הרצון גם של התלמידים, תלמיד לא מגיע לבית-הספר, גם המורים, דרך אגב, כשהם נשאלים על זה, הם מגיעים ככה עם תחושה מאוד מאוד טובה שרואים אותי.

עמרם מצנע: כמה בתי-ספר שש שנתיים יש בנס ציונה?

<איריס ניצן: יש בית-ספר אחד, בית-ספר נוסף שהוא הופך להיות כרגע, הוא צומח מהשנה הבאה, ישנם שני בתי-ספר כרגע שיהיו שש שנתיים ואחד שיצמח לשש שנתי.

עמרם מצנע: והתלמידים או ההורים בוחרים לאיזה בית-ספר הולכים או שזה עניין של אזורי רישום?

<איריס ניצן: ישנה כוונה של עיריית נס-ציונה מהשנים הבאות לפתוח את אזורי הרישום.

עמרם מצנע: אבל כרגע זה אזורי רישום?

<איריס ניצן: כרגע זה אזורי רישום, כשאנחנו עובדים כרגע על תהליך של ייחודיות לכל בית-ספר, על-מנת שההורים בעצם יוכלו לראות לאיזה בית-ספר הם מעוניינים לרשום את הילדים.

עמרם מצנע: מצטרף אלינו חבר הכנסת הרצוג.

עמרם מצנע: כן, בבקשה.

<נדב הבר: אני רציתי להגיב לדברים שנאמרו לפני זה.

עמרם מצנע: בבקשה.

<נדב הבר: אני חושב שהנושא של המפגשים הוא מוערך יתר על המידה.

<נדב הבר: רוב התלמידים שלי לא נפגשו אף פעם עם ילדים נורבגים, אבל אין להם שום דעות גזעניות כלפי נורבגים.

<נדב הבר: כלומר, הגזענות לא נובעת מחוסר מפגש.

<נדב הבר: אני גם הייתי, ארבע שנים עבדתי בבית-ספר דו-לשוני יהודי-ערבי ובמפגשים עוד לפני זה.

מסעוד גנאים: איפה?

<נדב הבר: בירושלים.

<נדב הבר: המפגש, עוד פעם, בין שתי קבוצות שהן מראש מוגדרות כקבוצות שצריכות להיפגש, אני חושב שזאת לא הדרך.

<עפרה סוריה: צריך לתכנן את זה נכון.

עמרם מצנע: בוודאי, השאלה איך עושים את המפגש.

עמרם מצנע: חלק ממה הוא.

עמרם מצנע: הוא לא יכול להיות דבר שהוא- - -

<נדב הבר: לדעתי, המפגש צריך להתרחש באופן טבעי, המדינה צריכה לבנות מבנה שבו הילד לא נפגש עם הערבי, הילד היהודי לא נפגש עם הערבי במפגשי דו-קיום, אלא נתקל בו או לידו בכיתה, דבר שכמעט לא קורה או במכולת או בשכונה במגרש הכדורגל.

עמרם מצנע: למשל, יש החלטה של משרד החינוך, שאני מאוד מברך עליה, לשבץ מורים ערביים בבתי-ספר יהודיים, לאו דווקא לימודי שפה ערבית.

מסעוד גנאים: יש כ- 500.

עמרם מצנע: בסדר, זאת החלטה.

עמרם מצנע: היא החלטה שאנחנו בהחלט תמכנו בה.

עמרם מצנע: מה דעתך על זה?

עמרם מצנע: האם אם יהיה מורה או שניים בבית-ספר כזה, ערבים.

<נדב הבר: למה שניים, למה שלא יהיו עשרה גם?

עמרם מצנע: בסדר, בוא נתחיל בשניים.

<נדב הבר: ושיהיו מורים יהודיים גם בבתי-ספר ערבים, זה ידרוש יחס.

עיסאווי פריג': כערבי, 80% מהמורים שלימדו אותי, יהודים, ביישוב שאני גר, זה תהליך.

מסעוד גנאים: יש, יש מורים.

עמרם מצנע: יש יותר מורים יהודים בבתי-ספר ערביים, מאשר ההפך.

<נדב הבר: השאלה היא כזאת, עוד פעם, אם המדינה כולה - - -

עמרם מצנע: אבל אני שואל אותך מה דעתך.

<נדב הבר: אני בעד, מה זאת אומרת.

מסעוד גנאים: אם אפשר לשאול, מה אתה, לפי הניסיון שלך, איך אפשר שמפגשים כאלה באמת יצליחו, מה צריך להכין?

<נדב הבר: שום דבר.

<נדב הבר: צריך לבטל, התקציבים האלה, צריך להעביר אותם לדברים אחרים.

<נדב הבר: יש כסף ורוצים לעשות אתו משהו, יש אנשים שמתפרנסים מזה, בשטח, עוד פעם, הייתי בנווה שלום במפגשים והמפגש הוא תמיד הופך להיות יהודים מול ערבים, היהודים פתאום מתאגדים לקבוצה אחת, הערבים קבוצה אחת.

<נדב הבר: אז עושים להם בסוף משחק כדורגל, כדי להראות שכולם בני-אדם.

<נדב הבר: אני לא חושב שהילד היהודי חושב שהערבים הם לא בני אדם ושילד ערבי חושב שיהודים הם לא בני-אדם.

מסעוד גנאים: אבל יש גזענות, יש מחקרים, יש סטטיסטיקות.

<נדב הבר: אל"ף, ברור שיש, יש תופעות גזעניות חמורות כל הזמן, אפילו אווירה של גזענות, אבל זה לא, אם נשים לב למשל, יש את התפישה הזאת שאני לא מסכים אתה אבל היא מאוד רווחת לצערי אני שומע, שכאילו אנחנו רואים גזענות יותר אצל המזרחיים, כאילו, עוד פעם, אני חושב שזה לא נכון.

<נדב הבר: האם המזרחי שבא מבית שאולי סבתא שלו דוברת ערבית, אז הוא פתאום חושב שערבים הם לא בני-אדם?

<נדב הבר: יש כאן דברים מאוד עמוקים.

<נדב הבר: אוהדי בית"ר, הם שומעים עבדל חלים, זה אחד מהשירים שלהם, אז מה, הם שונאים ערבים?

<נדב הבר: אבל הם אומרים את זה.

<נדב הבר: לעומת זאת, הרבה אנשים שאני מכיר מקרוב, שהם לא יודעים מי זה עבדל חלים ורואים את עצמם - - -

מסעוד גנאים: אבל אפשר להגיד על מישהו שהוא אומר מוות לערבים, הוא מנסה, שהוא לא שונא ערבים, הוא לא גזען?

<נדב הבר: נבדוק לעומק את הנושא הזה, למה הוא אומר את זה?

מסעוד גנאים: אי-אפשר להפריד בין הלשון לבין הלב לבין השכל.

<נדב הבר: אפשר, אפשר.

עמרם מצנע: בבקשה.

יצחק הרצוג: אולי הוא מפחד מדת אחרת, יכול מאוד להיות שיש פה חרדה בגלל אמונות דתיות, קודם כל.

<נדב הבר: או חרדה שיזהו אותו כערבי, ואז אם אתה שונא ערבים, אף פעם לא יקראו לך ערבי.

עמרם מצנע: בואו נתקדם, בבקשה.

<לורט סוויסה: אני מלמדת בבית-ספר שש שנתי אורט במעלה טבריה.

<לורט סוויסה: אני אשנה את הנושא, ברשותכם, לדבר על סובלנות בין דתיים וחילוניים, במסגרת היותי מורה לאזרחות.

עמרם מצנע: יש לנו כל-כך הרבה נושאים קשים.

<לורט סוויסה: נושא חשוב לא פחות, אבל אני אתייחס לנושא הזה.

<לורט סוויסה: במסגרת היותי מורה לאזרחות, כשהתלמידים ניגשים לבגרות הם מחויבות במטלת הביצוע.

<לורט סוויסה: עבודה בנוסף לבחינה.

<לורט סוויסה: בית-הספר אורט במעלה טבריה, יחד עם האולפנית טבריה וישיבה תיכונית טבריה, החלטנו לנסות ללכת על נושא של מטלת הביצוע בדרך שונה, קצת אחרת.

<לורט סוויסה: היוזמה היא של האולפנית טבריה ובמסגרת מרכז הפצה ניסויי, הם החליטו שאם יש ארבעה תיכונים בטבריה, שניים חילוניים ושניים דתיים, אולי כדאי להכיר אחד את השני במסגרת מטלת הביצוע ואנחנו יצאנו בפרויקט משותף שנקרא נפגשים באזרחות כאשר בית-הספר שלי לוקח כיתה משכבת י"ב, מעורבת כמובן, אני בית-ספר חילוני, מפגישים אותם עם בנים מהישיבה התיכונית ובנות מהאולפנית.

עמרם מצנע: ושלושת הקבוצות האלה יושבות ביחד?

<לורט סוויסה: אנחנו נפגשים בשעות אחרי שעות הלימודים, במקרה זה אצלנו בבית-הספר שלנו, אשכול פיס, מבנה מתאים לפרויקט הזה.

<לורט סוויסה: תחילת המפגש היא ארוחת צהריים ואחר-כך, כי זה אחרי שעות הלימודים, התלמידים רעבים כמובן אחרי שעות למידה, ארוחת צהריים ומפגש באולם גדול שבו יש הרצאה או סרט, שקשור בנושא סביב נושא האזרחות – סובלנות, חיים משותפים דתיים – חילוניים, אנטישמיות, נושאים שקשורים לתחום הידע באזרחות.

יוני שטבון: אתם מדרשת חיבור, נכון?

<לורט סוויסה: כן, תכף אני אגיע למדרשת חיבור.

<לורט סוויסה: אנחנו מצרפים את הבנים והבנות לחבר'ה שלנו, החילוניים.

<לורט סוויסה: אנחנו נפגשים בצהריים, כפי שאמרתי ומתפזרים לכיתות, כיתה לבנים, בנים שלי החילוניים עם הבנים של הישיבה, וכיתה לבנות, בנות חילוניות ובנות דתיות.

<לורט סוויסה: בכיתות אנחנו מקיימים סדנאות בנושאים סביב תחום הידע.

<לורט סוויסה: כל הפרויקט הזה, זה בערך כ- 12 מפגשים, שבהם אנחנו לומדים להכיר את השני, לומדים לוותר סטריאוטיפים שיש על השני, של החילוניים כלפי הדתיים ולהפך.

<לורט סוויסה: הפרויקט כולו בא לבטל את כל הסטיגמות שהיו קיימות באותה עיר.

<לורט סוויסה: אנחנו שלושה בתי-ספר באותה עיר, שלא מכירים האחד את השני.

<לורט סוויסה: כמובן, אנחנו שואפים לעצב זהות אישית יהודית לאומית סביב התלמידים, מדברים על נושאים אקטואליים, מעודדים לאזרחות פעילה משותפת.

עמרם מצנע: אתם מזהים באמת שינוי?

<לורט סוויסה: השינוי הוא מדהים.

<לורט סוויסה: אבל לפני שאני אגיע לתוצרים של כל הפרויקט הזה, אנחנו כבר שלוש שנים ברציפות עושים את הפרויקט הזה.

<לורט סוויסה: אני חייבת להזכיר את מדרשת חיבור, בראשותו של אבישי אייזנברג.

<לורט סוויסה: לא היינו יכולים לקדם את הפרויקט הזה, ללא סיוע של המדרשה.

<לורט סוויסה: זו מדרשה שניזונה מתרומות.

<לורט סוויסה: כל התרומות מחוץ לארץ ואבישי אייזנברג עומד בראש המדרשה ומכתת רגליו כדי להשיג תרומות ונגמר לו הכסף.

<לורט סוויסה: זה שלוש שנים, כל שנה, 60,000 שקלים.

עמרם מצנע: עכשיו הגעת לפואנטה.

<לורט סוויסה: כן, אני הייתי חייבת להגיע לנקודה הזאת, אבל אני לא אדבר רק על זה.

<לורט סוויסה: אבל כ- 60,000 שקלים, זה הסעות, זה ארוחת צהריים לתלמידים, זה מרצים.

<לורט סוויסה: כל מרצה, 5,000 – 6,000 שקלים לבקש כדי לבוא ולדבר בפני התלמידים, לפחות, יש כאלה צדיקים שעושים את זה בהתנדבות אבל לרוב אנחנו משלמים כסף, הרבה כסף.

עמרם מצנע: אתם מרגישים שיש איזה שהוא שינוי בתפישת העולם של הילדים?

<לורט סוויסה: לזה אני מגיעה.

<לורט סוויסה: התלמידים פתאום מבינים, משני הצדדים, שההבדלים הם לא כל-כך משמעותיים בין דתיים לחילוניים.

<לורט סוויסה: הקשר הזה יוצר מן היכרות כזו, רגע, אתה פה לומד מעבר לכביש, בבית-ספר אחר, אני תמיד חשבתי שאתה א', ב', ג', פתאום מסתבר שאתה לא שונה ממני, אנחנו כמעט מאמינים באותו דבר.

<לורט סוויסה: יש ויכוחים, יש קונפליקטים, יש, בסדנאות אנחנו מביאים להם, מציגים בפניהם את הקונפליקטים.

יצחק הרצוג: אין לחצים של הורים לא לעשות את זה?

<לורט סוויסה: ממש לא, ההורים מאוד אוהבים.

יצחק הרצוג: גם לא דתיים?

<לורט סוויסה: ברגע שאני מחלקת את הסדנאות לכיתת בנות וכיתת בנים, אין בעיה.

יצחק הרצוג: בדיוק, זו אחת הנקודות.

<לורט סוויסה: אני לא מקלקלת אף אחד.

עמרם מצנע: ושארוחת הצהריים כשרה.

<לורט סוויסה: ברור, כמובן, הכל כשר.

עמרם מצנע: אני מבין שלא חיברתם לזה בית-ספר חרדי.

<לורט סוויסה: אין בית-ספר חרדי, אין תיכון חרדי.

<לורט סוויסה: יש יסודי חרדי.

עמרם מצנע: לא תיכון, אבל יש, בנות בטח יש כן תיכון, בית יעקב.

<לורט סוויסה: אין לנו בית-ספר חרדי בטבריה.

עמרם מצנע: אין בית יעקב?

יוני שטבון: הייתי שם בסיור, ברשותך היושב-ראש, זה מדהים מה שסיפרת עכשיו.

יוני שטבון: הדבר שיפה שם, זה בעצם מעבר למסגרת הפורמאלית, זה אחרי, המורים נמצאים אחרי שעות הלימודים ויש שם שיח פתוח כל-כך, זה מה שמאפשר את היציאה מהמסגרות.

יוני שטבון: היה פה בוועדה הזו, לפני שבוע, היה דיון בדיוק על כל הקושי שנמצאות העמותות, שנמצאות היום בלחץ מאוד קשה מול משרדי האוצר שאנחנו בעצם גם בוועדה הזו וגם במקומות אחרים, עוסקים בכך.

<לורט סוויסה: מעבר לזה שרציתי להציג את הפרויקט המדהים הזה, מאוד חשוב לי להביא לידיעת

<לורט סוויסה: כם שאנחנו במצוקה כלכלית קשה ואנחנו רוצים להמשיך את הפרויקט הזה ואנחנו מאוד מאוד רוצים שיהיה סיוע.

<לורט סוויסה: ברור לי שעיריית טבריה, אנחנו לא בסדר עדיפויות שלה.

<לורט סוויסה: לא קיבלנו שקל מהם בשלוש השנים האלה שאנחנו בתוך הפרויקט והכל בא מהעמותה, אבל נגמר הכסף, אין מה לעשות.

<לורט סוויסה: ואנחנו צריכים, אנחנו רוצים להמשיך.

עמרם מצנע: את אמרת שאתם רשת אורט?

<לורט סוויסה: כל בתי-הספר שבפרויקט הם מרשת אורט, כן.

<לורט סוויסה: אנחנו שייכים לרשת אורט.

<לורט סוויסה: ומאוד חשוב לנו להביא את זה לידיעתכם.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: בבקשה.

<צילה עמוסי: אני מתיכון עמית רננים רעננה ולצידי תמר יפרח, גם כן, שתינו נציגות התיכון.

עמרם מצנע: עמית בנות?

<צילה עמוסי: בנות, בית-ספר שש שנתי לבנות, כן.

<צילה עמוסי: אני רוצה להתחבר למה ששני חברי הכנסת דיברו בהתחלה, אחד על הנושא של שליחות ואחד על נושא של קשר עם הורים.

<צילה עמוסי: אנחנו שתינו מורות בכיתות אתגר, שזה כיתות מכוונות בגרות עם יחסית מספר יותר מצומצם של תלמידות בכיתה אבל עדיין - - -

עמרם מצנע: מה זה?

עמרם מצנע: איזה גודל כיתה?

<צילה עמוסי: לי יש 24 בנות בכיתה, שזה יחסית הרבה, לתמר יש 22 בנות ואנחנו מדברים כל הזמן על שונה, על החריג.

<צילה עמוסי: אני חושבת שכולנו שונים, כלומר, נקודת המוצא שלנו, שאנחנו באות לתלמידות וסליחה שאנחנו מדברות בלשון נקבה, אבל אנחנו מכוונות רק בנות אז אנחנו מלמדות רק בנות.

<צילה עמוסי: זה שכולנו שונים, אבל קודם כל זה לכל אחד יש נקודת חוזק.

<צילה עמוסי: כלומר, כשאנחנו מדברים בכיתה, זה קודם כל על אמונה ביכולות שלהם ותוצאות הבגרות גם מוכיחות את זה שעובדה שמצליחים, הן עולות משנה לשנה והציונים אצלנו מאוד מאוד גבוהים בכיתות אתגר, גם האמונה בכוחות שלהן, אמונה ביכולות שלהן ולהראות, אין אצלנו קשיים, יש לנו אתגרים.

<צילה עמוסי: זאת אומרת, כשאנחנו מדברים, מדברים כל הזמן על הפרעות קשב וריכוז, אנחנו לא מקבלות את המונח הזה, זה אתגרי קשב וריכוז.

<צילה עמוסי: קשב וריכוז זה מתנה, כשמתייחסים לזה כמתנה ואל אתגר שאנחנו כמו שאני רוצה לטפס על הר, אז זה נראה ככה.

<צילה עמוסי: אנחנו עובדות המון, בכל כיתות אתגר, תמר אולי תכף תוסיף כרכזת על הקשר גם עם ההורים, וגם עם המורים ביניהם לבין עצמם, על העמדת גבולות, שיתוף פעולה מלא והצמחתם במקום.

<צילה עמוסי: במקביל לזה הקמנו מיזם, פה שמענו על עיריית טבריה שלא משתפת פעולה, אבל עיריית רעננה מאוד משתפת פעולה.

<צילה עמוסי: למדנו תמר ואני, במשך שנתיים, יזמות חינוכית עסקית, יוזמה של עיריית רעננה.

<צילה עמוסי: השקיעו בנו במשך שנתיים את מיטב המרצים.

<צילה עמוסי: הקמנו מיזם שנקרא משולש הצמיחה, שמטרתו היא איגוד של שפה משותפת של הורים, מורים ותלמידים ותמר אולי תסביר.

<תמר יפרח: אני 35 שנה במערכת, במגוון תפקידים, עבדתי בדרום.

עמרם מצנע: איפה בדרום?

<תמר יפרח: באופקים, במה שנקרא היום שדות נגב.

<תמר יפרח: 12 שנה שם.

<תמר יפרח: בשנים האחרונות אני במרכז, אני רוצה רק לומר, כששומעים רעננה אז חושבים שאולי אין מצוקות, אין בעיות.

<תמר יפרח: בית-הספר שלנו הוא בית-ספר שמכיל את כל האזור מסביב, המושבים מגיעים אלינו.

<תמר יפרח: יחד עם תושבי רעננה ומה שהחלטנו לעשות לאור הניסיון שלנו, זה לקחת את המשפחה לבית-הספר, לא בנושא של התערבות אלא בנושא של מעורבות.

<תמר יפרח: מצאנו לנכון, לאור העובדה שאנחנו מחנכות וגם מאמנות, אנחנו למדנו להיות מאמנות הפרעות קשב וריכוז, שאם אנחנו ניקח אלינו את ההורים ואת המורים וניצור שפה משותפת, קודם כל, הצורך נבע מכך שילד נשלח לעשות אבחון.

<תמר יפרח: הוא מקבל אבחון.

<תמר יפרח: ההורים נפגשים לחצי שעה עם הפסיכולוג.

<תמר יפרח: לאחר מכן זה מגיע לבית-הספר, ההורים מקבלים מידע, המידע נשלח למורים ומה עושים עם זה?

<תמר יפרח: הרי הילד פה אובחן.

<תמר יפרח: לקחנו את ההורים אלינו, בסדנאות שאנחנו עושים ועיריית רעננה מאוד דוחפת אותנו, מממנת, ההורים מגיעים, אנחנו מגיעים לשישה מפגשים מינימום עם הורים כאלה, אנחנו מלמדים אותם מה זה הקושי, איך מתגברים עליו, איך זה נראה.

<תמר יפרח: יש פה, אנחנו מרגישים שזה הופך לאיזה שהיא קבוצת תמיכה כי המורה, ההורה, הולך לאיבוד.

<תמר יפרח: אז הבן שלי מאובחן כך וכך, הרבה פעמים יש איזה שהיא תחושה של איזה אבן.

<תמר יפרח: איך אני מתמודדת עם הדבר הזה?

<תמר יפרח: אנחנו ביחד, לוקחים גם את המורים לסדנאות וביחד יוצרים שפה משותפת, כלים משותפים, תמיכה.

עמרם מצנע: הבנות אצלכן הולכות לשירות לאומי?

<תמר יפרח: חד-משמעי, כולן, שירות לאומי, צבא, או שנת מדרשה לפני היציאה.

<תמר יפרח: בכיתות אתגר, רק כדי לסבר את האוזן, המחזור שאני סיימתי לפני שנתיים, כולן בשירות צבאי, לאומי, מדרשה ולאחר מכן צבא, ולפעמים גם עוד שנת שירות.

עמרם מצנע: זאת אומרת, כל אחת.

<תמר יפרח: אנחנו מעודדים, חושפים, חד-משמעי.

<צילה עמוסי: מגיעים אלינו מהצבא, מגיעים אלינו נציגי שירות לאומי, מגיעים נציגי המדרשות, כלומר אין פה כפייה ואין פה, יש פה הכוונה באמת אישית לכל אחת לכיוון שהכי הכי מתאים לה.

<צילה עמוסי: זה מתחבר למה שאמרנו בהתחלה, ל-אני מאמין שלה, לדרך שלה.

עמרם מצנע: יש עוד בתי-ספר דתיים לבנות, ברעננה?

עמרם מצנע: זאת אומרת, בת דתייה, תושבת רעננה, בעצם זה בבית-הספר שלכם?

<צילה עמוסי: גם יש צבייה בהרצלייה.

<תמר יפרח: לא ברעננה.

עמרם מצנע: צבייה?

<תמר יפרח: או אמנה בכפר-סבא.

עמרם מצנע: היותר אקסקלוסיבי.

<צילה עמוסי: כן.

עמרם מצנע: מילה קשה, אבל זאת האמת.

<תמר יפרח: לא בטוח.

עמרם מצנע: בבקשה.

<אינה מיליס: אני מורה בזיו בירושלים, קרוב לכאן.

<אינה מיליס: אני רוצה להגיד שלושה דברים.

<אינה מיליס: הדבר הראשון, שאני מאוד שמחה על פרויקטים חדשים שיוצאים ממשרד החינוך לעידוד שאנחנו מדברים על השונה זה גם על המחונן וגם על המצטיין ויש פרויקט של עתודה מדעית טכנולוגית שאני מרכזת בבית-הספר, שנותן אופציה לתלמידים שרוצים לדעת.

עמרם מצנע: מה אופי בית-הספר שלך?

<אינה מיליס: הוא שש שנתי, ציבורי, הוא נותן אופציה באמת, כיון שאנחנו בית-ספר הטרוגני וכל סוגי התלמידים לומדים יחדיו, דווקא לתלמידים המצטיינים והמחוננים, ללמוד במסגרת נוספת של מתמטיקה, של פיתוח חשיבתי בתכנות מחשבים ופיסיקה וזה באמת נותן גם מענה חברתי לאותם ילדים שלפעמים מרגישים קצת שונים בכיתה, להיפגש ברמה השכבתית עם תלמידים כמוהם וגם באמת פיתוח חשיבתי ואני חושבת שהפרויקט מדהים ונותן המון לתלמידים.

<אינה מיליס: דבר שני, זה שבית-הספר אצלנו התחיל השתלמות למורים.

עמרם מצנע: הרישום פתוח לבית-הספר או שזה לפי אזורים?

<אינה מיליס: רישום פתוח.

<אינה מיליס: זה מערב ירושלים.

<אינה מיליס: אבל זה ציבורי, זאת אומרת, כל מי שרוצה להירשם, יכול.

עמרם מצנע: מכל העיר?

<אינה מיליס: מכל העיר, כן, יש לנו גם מאזור רמות, שהוא קצת יותר מרוחק, שמגיעים אלינו.

עמרם מצנע: זה יוצר תחרות בין בתי-הספר?

<אינה מיליס: אנחנו ממוקמים במקום בעייתי, בין בויאר לליד ה-, זאת אומרת שבחטיבה אין, אנחנו לא בתחרות כל-כך, כי ליד ה- ובויאר בקושי מקבלים בחטיבה, אבל אין ספק, המיקום שלנו בין ליד ה- ובויאר, במעבר בין ט' ל- י', הוא מקשה.

<אינה מיליס: זאת אומרת, הרבה תלמידים חזקים עוזבים אותנו, מבחינה לימודית ואני חושבת שבגלל זה, קודם כל הפרויקט הזה נותן איזה שהוא מענה.

עמרם מצנע: מבחינת מערכת החינוך של עיריית ירושלים, המעבר הוא חופשי?

עמרם מצנע: אחרי ט' כל אחד יכול לעבור?

<אינה מיליס: ליד ה- ובויאר בוחרים את התלמידים שלהם, יש להם את הזכות לסינון, בואו נגיד ככה.

<אינה מיליס: אצלנו זה לא כך.

<אינה מיליס: אצלנו, מי שרוצה יכול.

<אינה מיליס: אנחנו גם לא מאמינים בנשירה, בהנשרה של תלמידים במעבר מ- ט' ל- י', מבחינתנו, התלמידים הם שלנו ואנחנו נעזור להם לסיים אצלנו בבית-הספר.

<אינה מיליס: מעטים יש לנו שאנחנו במירכאות "מעזיבים" או ממליצים להם על עזיבה.

עמרם מצנע: כן, מה שאת אומרת זה שהתלמידים הטובים עוזבים.

<אינה מיליס: כן.

<אינה מיליס: בגלל זה אני חושבת שקודם כל פרויקט כזה, שמתחיל מהחטיבה, דווקא לעידוד המצוינות, יכול דווקא לעזור לבתי-ספר ציבוריים, כן להשאיר את התלמידים החזקים.

<אינה מיליס: בנוסף, בית-הספר אצלנו מאוד מתמקד בצד החברתי.

<אינה מיליס: אני לא יודעת אם ראית, היתה כתבה לא מזמן על המורה אמנון, מורה אצלנו בבית-הספר, שעשה את הפרויקטים בשוק כפרויקט באזרחות, מה שהם מדברים על מטלת ביצוע בעצם נגד עבודה של ילדים ערביים בשוק.

<אינה מיליס: אצלנו מטלת הביצוע באזרחות תפשה מקום מאוד מרכזי בבית-הספר והמורים לאזרחות אצלנו מדהימים.

<אינה מיליס: אני מורה למדעים אבל אנחנו רואים את זה כל הזמן אצלנו, את העשייה החברתית ואני חושבת שזה מה שנותן לנו את העדיפות על אותם בתי-ספר מצטיינים.

<אינה מיליס: כי גם יש לנו השתלמות פנימית בית-ספרית שמעודדת מורים מתוך בית-הספר, דווקא לשיח ולנושא השנתי לעבוד בכיתות ואני חושבת שזה משהו שגם צריך לעשות בבתי-ספר, כי השתלמויות מורים, המקצועיות, שאתה פוגש מורה מפה ומורה משם, מקשה עליך להביא את הדברים לתוך בית-הספר וכשההשתלמות היא בית ספרית, כשהמורים מקיימים שיח בית-ספרי לעשייה בית-ספרית, היא מביאה גם תוצרים לכיתה.

<אינה מיליס: הדבר האחרון זה הרפורמות.

<אינה מיליס: אני יודעת, אנחנו בית-ספר שש שנתי ונכפית עלינו בשנה הבאה תכנית אופק חדש.

<אינה מיליס: כרגע אופק חדש זה חובה, עוז לתמורה יש לזה זמן כלהיות חובה.

<אינה מיליס: אנחנו מאוד מרגישים כבית-ספר - - -

מסעוד גנאים: לא, אבל בתי-ספר שש שנתיים, מה הם?

מסעוד גנאים: שניהם?

עמרם מצנע: יש היום בעיה.

<אינה מיליס: זה בעיה.

<אינה מיליס: אז אנחנו מרגישים מאוד בעייתיים עם המצב הזה, אני רוצה להגיד לכם שאנחנו מאוד מרגישים נבגדים.

<אינה מיליס: ההסתדרות, הארגון, כל החברות הזאת, אנחנו מדברים פה על שליחות מורים.

<אינה מיליס: איזה מורה יכול לקיים שליחות שהזכויות הטבעיות שלו לא מתייחסים אליהן?

<אינה מיליס: אין לנו פינות עבודה.

<אינה מיליס: מדברים על פינות עבודה פרטניות של מורים?

<אינה מיליס: מכריחים אותנו לעשות אופק חדש – אין לנו פינות.

<אינה מיליס: בכל הפרויקט הזה אין שיח מורים, זה נכפה עלינו, בעיקר בבתי-הספר השש שנתיים שיש לנו את שני הפרויקטים ואני אשמח שהוועדה תהיה יותר מעורבת בזה כי בעיני זה ביזיון חמור, מה שנעשה בבתי-הספר.

<אינה מיליס: אני בטוחה שמורים אחרים שהם בשש שנתי מרגישים זאת.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: יש מישהו שבא מבית-ספר שעוז לתמורה מופעל בו?

עמרם מצנע: אם אפשר לשמוע?

עמרם מצנע: בבקשה.

<הלה רומש: בוקר טוב.

<הלה רומש: אני מתיכון בליך ברמת-גן, אני מורה להיסטוריה מחנכת כיתת מב"ר י"ב ורכזת חינוך חברתי.

<הלה רומש: אצלנו עוז לתמורה הוא בשלבים של פעימות.

<הלה רומש: אנחנו כרגע נמצאים בפעימה השלישית.

<הלה רומש: בשנה הבאה אנחנו ניכנס למתכונת מלאה, כך שאצלנו זה היה תהליך הדרגתי.

<הלה רומש: זה אמנם לא מנע את התרעומת של ציבור המורים.

עמרם מצנע: תספרי לנו קצת מה זה, מנקודת מבטך.

<הלה רומש: מנקודת מבטי.

<הלה רומש: מכיוון שזה תהליך הדרגתי, אז זה מחולק לשש שעות פרטניות, שבו אנחנו יושבים ומתגברים את התלמידים כמובן, אל"ף, לפי הצרכים של התלמידים ובי"ת, גם לפי הרצון של התלמידים.

עמרם מצנע: זה עם קבוצה קטנה, שניים-שלושה ילדים?

מסעוד גנאים: לא, אחד רק.

<הלה רומש: עד חמישה תלמידים.

<הלה רומש: כמובן שהלחץ יותר מתחיל מצידם כמובן כשיש בחינות ויש את שעות השהייה, שבהן המורים אמורים לבדוק את המבחנים ולתת מענה לכל שאר הדברים.

עמרם מצנע: יש פינות עבודה בבית-הספר?

<הלה רומש: נמצא כאן אריאל אמיתי, בשבוע האחרון למעשה נפתח הבניין עם פינות העבודה.

<הלה רומש: הכעס והתרעומת היא שלמעשה העבודה לא מסתיימת בשעה ארבע, לפחות אצלנו לא בבית-הספר.

<הלה רומש: אנחנו ממשיכים עדיין עם פעילות גם לאחר מכן וברור שאנחנו נותנים את המענה, אנחנו עובדים עם תלמידים.

עמרם מצנע: בנושא השכר?

<הלה רומש: אני לא רואה הבדל משמעותי, להפך, לפי מה שהבנתי השכר לשעה ירד.

<הלה רומש: אני 21 שנה במערכת, אז ירד.

<הלה רומש: אני לא מרגישה משהו משמעותי.

<הלה רומש: אני גם לא כל-כך דוגמה כי בעלי תפקידים אצלנו מתבקשים לעבוד משמונה עד ארבע בכל מקרה בלי שום קשר לרפורמה.

עמרם מצנע: אבל העובדה שבעצם כל המורים שוהים בבית-הספר בין אם בלימוד ובין אם בפרטני ובין אם בשהייה, לא תורמת לבית-הספר?

עמרם מצנע: הלא בית-ספר תיכון במידה מסוימת הפך להיות תחנת רכבת, מורה בא, יש לו שעה פה, חור שם, רווח פה והוא בא והולך וקשה לאסוף.

מסעוד גנאים: יש בתי-ספר שאומרים ששעות שהייה שעות רכילות.

<הלה רומש: אני רוצה להוסיף עוד משהו.

<הלה רומש: בכל מקרה, נושא התגבורים היה קיים תמיד אצלנו בבית-הספר, אני רואה בזה איזה שהוא שינוי קוסמטי בעקבות העוז לתמורה כי לתגבר תגברנו תמיד וכשמורה בחלון ותלמידים מתקשים הוא תמיד ישב עם תלמידים מתקשים, זאת אומרת אני לא רואה בזה איזה משהו, לפחות מבחינתנו, איזה שהוא משהו מהפכני.

<הלה רומש: יש תרעומת של ציבור המורים שאנחנו צריכים לחתום בשעון.

<הלה רומש: ההתייחסות, יש איזה שהיא פגיעה בנו כפרופסיה שממילא עושה את הדברים וכרגע נמדדת לפי פרמטרים אחרים.

<הלה רומש: תמיד תגברנו תלמידים ומגיעים בפסח כדי לתגבר תלמידים ואצלנו בחופשת הפסח עובדים כאילו זה שבוע עבודה רגיל, אנחנו תיכון ארבע שנתי מ- ט' עד י"ב, אז כל העסק הזה גם יצר קצת מכיוון שאנחנו בפעימות, יצר גם בעיה מערכתית כי אנחנו בית-ספר גדול, בית-ספר של 2,000 תלמידים עם 180 מורים.

<הלה רומש: לסדר מערכת של פרטני בבית-ספר כזה זה קצת בעייתי אז מוציאים תלמידים בקצוות, בדרך-כלל נפגשים עם תלמידים בשבע ורבע בבוקר.

<הלה רומש: אני למשל מתגברת בשבע ורבע בבוקר.

<הלה רומש: לא כל תלמיד מוכן להגיע בשעה כזאת, בטח לא בחורף.

<הלה רומש: מכיוון שתלמידים אצלנו, המערכת היא עמוסה ולוקחים גם מורחבים, הרבה מאוד תלמידים מסיימים ללמוד בחמש אחר-הצהריים, לא מוכנים להישאר בשעות האלה, אז מהבחינה הזאת, זה לא בדיוק.

עמרם מצנע: אבל אצלכם אין את הקונפליקט של אופק חדש ועוז לתמורה כי אתם בעצם כולכם ארגון המורים, אני מניח.

<הלה רומש: אנחנו כולנו ארגון המורים ומכיוון שנכנסנו לזה - - -

עמרם מצנע: כולכם עובדי עירייה.

<הלה רומש: עובדי עיריית רמת-גן, כן.

עמרם מצנע: אין עובדי מדינה?

עמרם מצנע: OK.

<יעקב גרונספלד: אני מלמד בישיבה תוכנית בירוחם, רכז מעורבות חברתית, אני רוצה להתמקד דווקא בתוכנית חברתית שקיימת בארבעת השנים, כיתה ט' עד י"ב ואני בעיקר רוצה להתמקד בתוכנית של כיתה ט'.

<יעקב גרונספלד: יש תוכנית המכונה "מבט חברתי", כלומר בכל חודש, חודש וחצי, המורה בוחר נושא חברתי אחר שאותו הוא מלמד בכיתה, יכול להיות עובדי קבלן, קו העוני, בעלי מוגבלויות, כל מיני, המורה בוחר מה נוגע אליו, כל חודש או חודש וחצי הוא מלמד את היחידה הזאת כאשר הוא מלווה בשיעור עם כתבות, כל מיני סרטונים, כדי להמחיש לתלמיד את הקשיים גם בצורה יותר מוחשית ולא רק בצורה יבשה של פרטים וכדומה.

<יעקב גרונספלד: בסוף אותו חודש או חודש וחצי גם יוצאים לשטח – התנדבות באותו נושא שעליו דובר בכיתה.

<יעקב גרונספלד: אם זה אומר בעלי מוגבלויות, אצלנו יש שבת קו לחיים שבו הבאנו כל מיני בעלי מוגבלויות מעמותה מסוימת אלינו, ועשינו להם פעילויות, ראינו בשטח באמת מה שקורה.

<יעקב גרונספלד: כל מיני תוכניות שכל מורה בוחר לעצמו.

<יעקב גרונספלד: דבר שהשנה הכנסנו ועדיין לא יצא לפועל באופן טוטאלי כי לא מצאנו שיתוף פעולה, גם בפן של ההידברות בין ימין לבין שמאל כלומר שהמורה בעצם מלמד, אצלנו הנטייה הפוליטית בישיבה התיכונית, עוד פעם, בצורה די גורפת לא בצורה טוטאלית, זה מגזר ימני מבחינת השקפת עולם.

<יעקב גרונספלד: אז לפחות אני בכיתה די ניסיתי להציג את תפישת העולם ההפוכה.

עמרם מצנע: לא, בירוחם לחפש שמאלנים זה בזכוכית מגדלת.

עמרם מצנע: צריכים ייבוא.

מסעוד גנאים: שם הם ה-אחר.

עמרם מצנע: כן.

<יעקב גרונספלד: בכל אופן, לפחות מה שניסיתי לעשות בכיתה, להציג מה הרציונאל של התפישה השמאלנית, אם זה אומר כלכלית, אם זה אומר פוליטית.

מסעוד גנאים: אני אעיר הערה משום שאני גם הייתי רכז חינוך חברתי.

מסעוד גנאים: פה הבעיה זה הגבול בין איך ללמד לאזרחות או לפוליטיקה כדי שהמודעות שלהם להיות מעורבים לבין העניין של המפלגתיות, הכוונה.

מסעוד גנאים: פה הקו.

מסעוד גנאים: זה האיזון שהמורה צריך לעשות, זה האיזון.

<יעקב גרונספלד: כל המטרה שלי, המטרה שתמיד אמרתי – לראות שיש לנו מטרה משותפת.

<יעקב גרונספלד: אולי אנחנו חולקים בדרך, אבל יש מטרה משותפת – טובתה של מדינת ישראל.

<יעקב גרונספלד: מהי טובתה?

<יעקב גרונספלד: גם בזה יכול להיות שיש מחלוקת.

<יעקב גרונספלד: אבל ברגע שנקודת המוצא שלנו שיש לנו בעצם נקודה, יש לנו מטרה משותפת, מטרה שהיא טובתה של מדינת ישראל, השיח כבר משתנה לחלוטין.

<יעקב גרונספלד: כי לצערי, הייתי הרבה בשטח בנוגע לשמאל וימין ויש הרבה סטיגמות של ימנים על שמאלנים שהם לא ציונים וכו', ויש גם סטיגמות הפוכות של השמאל כלפי הימין.

עיסאווי פריג': אנשי השמאל לא רוצים את טובת המדינה, אני מבין.

<יעקב גרונספלד: בין היתר, כל מיני סטיגמות הדדיות שבאמת כואבות, זה מגיע מתוך מקום של בורות שלא מכירים אחד את השני ואני מאמין שאם אפשר להעצים את התוכנית הזאת שבעצם בתי-הספר עם נטייה ימנית יציגו להם את הצד השמאלני של המפה וכן הפוך, או בתי-ספר שיש את כל המגזרים, להציג את שני הצדדים, שבסוף אותו חודש, חודש וחצי שבו עוסקים בנושא, יוצאים באמת לפעילות משותפת עם בית-ספר מהגישה השנייה.

<יעקב גרונספלד: אז גם מגיעים לשטח, רואים באמת התנדבות משותפת.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: בבקשה.

<גיורא מדר: אני מורה לאזרחות ותושב"ע ברב תחומי למדעים ואמנויות בחדרה.

<גיורא מדר: אני מבקש מאנשי ועדת החינוך והעומד בראשה להתייחס לשלושה דברים.

<גיורא מדר: נושא המשמעת, יש רפיון אדיר בנושא המשמעת.

<גיורא מדר: תלמידים והורים הם בעלי הסמכויות, מעמדו של המורה נשחק ונרמס.

<גיורא מדר: אם אתם יכולים לגלות יתר מעורבות והעצמת מעמדו של המורה.

<גיורא מדר: שתיים, אם יש לכם אפשרות להתערב בנושא של דרגת הקושי של בחינות הבגרות.

<גיורא מדר: במתמטיקה ורק לפני יומיים בהיסטוריה, הבחינות מבחינתי שיהיו קשות, שיהיו הוגנות.

עמרם מצנע: בהיסטוריה, אני קראתי קצת את העובר ושב בפייסבוק, אז הבחינה היתה כנראה די בסדר אבל זה הפך להיות כנראה, בגלל המתמטיקה שהיתה באמת בעייתית, זה הפך להיות כבר איזה שהוא טרנד כזה.

עמרם מצנע: למה לא? נבכה על הבחינה.

עמרם מצנע: זו התרשמות שלי.

<גיורא מדר: זאת התרשמות מבחוץ.

<גיורא מדר: אני הייתי גם מורה להיסטוריה ואני מחכה לתלמידים תמיד כשהם יוצאים מבחינות הבגרות ואם תלמיד שמוגש ב- 90 או ב- 100 יוצא בעיניים בוכיות, אז יש דברים בגו.

<גיורא מדר: לא יכול להיות שאחרי כל בחינה, יש קיטורים, אחר-כך כתבות ושום דבר לא נעשה.

<גיורא מדר: וזה מדי שנה ושנה.

עמרם מצנע: בבקשה, תמשיך.

<גיורא מדר: למורים שלנו, צוות מורי מתמטיקה למשל, יש ותק מצטבר אולי של 200 שנה וגם הם התקשו בפיתרון בחינות הבגרות.

<גיורא מדר: הדבר השלישי, אל מול ה- 40 מיליארד שקל, אם אפשר לעמוד על הרגליים האחוריות כדי למנוע קיצוץ נוסף בשעות הלימוד.

<גיורא מדר: ודבר אחרון, לגבי הגזענות – גם בבית-ספרי יש קצת יחס לא מתון כלפי ערביי ישראל, האזרחים וגם כלפי הפלסטינים.

מסעוד גנאים: "לא מתון" זאת אומרת שאתה לא רוצה להגיד קיצוני.

מסעוד גנאים: לא, איך הוא בוחר את המושגים, זה טוב.

<גיורא מדר: כן, נכון.

<גיורא מדר: אבל בבית-ספרי שיעור המתגייסים הוא 97%, לצבא.

<גיורא מדר: מרביתם ליחידות קרביות ואותם תלמידים שנושאים בגאון את העוינות כלפי ערביי השטחים וערביי ישראל, מתגייסים ליחידות הקרביות, באים במגע עם הערבים בשטחים ואז באחת עמדתם מתרככת, הם רואים את העוני, את האבטלה, את החולי, את העליבות, ואז גם הם מוצאים ממנת הקרב שלהם אוכל כדי לתת לילד הפלסטיני.

עמרם מצנע: כן?

עמרם מצנע: אתה מתרשם שהשירות בצבא ממתן?

<גיורא מדר: השירות בצבא ממתן להרבה כי הרבה בוגרים שלנו, הם באים הרבה לבקר בבית ספרנו, נושאי נשק בימי שישי והם מספרים בדיוק שיש התמתנות בדעות שלהם.

<גיורא מדר: לא של כולם, אבל לא כצעקתה בסופו של דבר.

<גיורא מדר: תודה.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עיסאווי פריג': מסקנה מעניינת, לשם שינוי.

<חיתאם אשקאר: אני מתיכון כאבול.

<חיתאם אשקאר: אני גם מדריכה ארצית לאזרחות, זאת אומרת אני באה מהתחום של האזרחות ששם אנחנו דנים בכל העניינים שמדברים עליהם עכשיו.

<חיתאם אשקאר: אני אתייחס ממש מהתחום שלי, בשני מישורים.

<חיתאם אשקאר: מישור ראשון שאני חושבת שתוכניות הלימודים באיך שהם נמצאים עכשיו, הם באמת לא מחנכים לא לסובלנות ולא לתרבות של זכויות אדם.

<חיתאם אשקאר: אני חושבת דווקא במקומות מסוימים התלמידים מאבדים את עצמם ואת הזהות שלהם וזה ממש קטסטרופאלי, אני אתחיל מאזרחות.

<חיתאם אשקאר: פשוט מאוד אנחנו שם מלמדים באופן כזה שמדינת ישראל היא מדינה יהודית ודמוקרטית או מדינה דמוקרטית ויהודית, לא משנה מאיפה מתחילים, אבל בספר עצמו כלומר אנחנו כן מחזקים את העמדה של הדמוקרטיה וכל התיאוריה של הדמוקרטיה והצד השני זה המשטר וכל המוסדות של המשטר.

עמרם מצנע: אתם מלמדים כבר עם הספר החדש?

מסעוד גנאים: זה הספר החדש?

מסעוד גנאים: החלקים החדשים?

<חיתאם אשקאר: זה לא ספר חדש, זה חלקים חדשים.

מסעוד גנאים: זה חדש, חלקים חדשים.

<חיתאם אשקאר: אנחנו חייבים ללמד.

מסעוד גנאים: "להיות אזרחים בישראל".

<חיתאם אשקאר: אנחנו מלמדים ב"להיות אזרחים במדינת ישראל" ואנחנו מלמדים את ארבעת הפרקים החדשים עכשיו, כשהם צריכים להיבחן עליהם ביולי.

<חיתאם אשקאר: אבל מה שקורה שם, אני עוד פעם חוזרת על אותה נקודה – לא התלמיד הערבי ולא התלמיד היהודי מוצא את עצמו שם, כי פשוט מאוד הספר במתכונתו הנוכחית לא מגבש את הזהות של כל אחד מהמגזרים, בוא נגיד.

<חיתאם אשקאר: דבר כזה מכניס למצב של ניכור, קודם כל, מצב שאם המטרה היא להיות אזרח במדינת ישראל, אני חושבת שהוא מביא ממש את הדבר ההפוך לגמרי במתכונת מה שיש עכשיו והכי חשוב שלא בכלל, אבל אין מספיק, עניין הסובלנות וקבלת האחר וכל הערכים של תרבות הזכויות, להפנים אותן כערך ממש מרכזי בחיי התלמיד, כסוכן שינוי בעוד כמה שנים, זה לא נמצא שם.

<חיתאם אשקאר: אז אני טוענת שזה לא רק באזרחות, זה בכל תוכניות הלימודים של כל המקצועות, אני מבינה שביולוגיה או מתמטיקה זה קצת רחוק, אבל אפשר להכניס את זה בסוציולוגיה איך שצריך, באזרחות, בכל מיני מקצועות.

<חיתאם אשקאר: זאת אומרת שאנחנו צריכים לעבוד על תוכנית לימודים, עוד פעם, שהיא באמת תגביר את הערכים האלה ולהפנים אותם איך שצריך.

<חיתאם אשקאר: דווקא יש משהו חיובי באזרחות שהם הלכו לקראת מטלת ביצוע ששם אתה יכול באמת להגביר את הנושאים שאתה חושב שהם כן נחוצים בחברה שלך.

עמרם מצנע: תני דוגמה לדבר כזה שאתם עושים.

<חיתאם אשקאר: אני אביא מהתלמידים שלי.

<חיתאם אשקאר: פשוט מאוד אנחנו שם מאוד עובדים על העניין של האלימות בחברה הערבית במיוחד.

<חיתאם אשקאר: אנחנו יודעים שזה ממש נושא חשוב.

עמרם מצנע: בכאבול, יש כמה אירועים קשים.

<חיתאם אשקאר: לא רק בכאבול, בכל המקומות, בוא נגיד, אבל יש.

<חיתאם אשקאר: זאת אומרת אם אני מסתכלת על התלמיד כסוכן שינוי, אני חושבת שצריך להתחיל משם.

<חיתאם אשקאר: צריך להתחיל מהבעייתיות של החברה עצמה ואני טוענת שגם צריכים לבנות תוכנית מרוכזת ותוכנית ממש בנויה כזו שתדבר לחברה הערבית במיוחד, לא רק לכלל אזרחי ישראל.

<חיתאם אשקאר: פשוט מאוד, אם יש לפעמים באמת בעיות שהן קצת שונות או בואו נגיד שבחברה יש לי את הבעיה של האלימות, אני צריכה באמת לפתור את הבעיה הזו וזה באמצעות תוכנית מסודרת מטעם החברה עצמה.

עמרם מצנע: יש תלמידים שהולכים לשירות אזרחי מבית-הספר?

<חיתאם אשקאר: לא.

עמרם מצנע: בכלל לא?

<חיתאם אשקאר: לא.

<חיתאם אשקאר: בכלל לא.

<חיתאם אשקאר: זה סוגיה אחרת לגמרי, נדבר עליה אולי בעוד ישיבה.

<חיתאם אשקאר: אבל בכל-זאת, אפילו אם אין, אפשר לעשות משהו.

<חיתאם אשקאר: אני כמורה רוצה באמת להגביר את העניין ההתנדבותי של התלמיד שלי, ההתנדבות לחברה שלו, זאת אומרת במצב מסוים באמת שיתחיל לפתור מה שיש לנו, לפתור בעיות שיש לנו.

עמרם מצנע: יש תוכניות התנדבות?

מסעוד גנאים: יש מחויבות אישית בבית-הספר?

<חיתאם אשקאר: יש מחויבות אישית.

מסעוד גנאים: אז דרך מחויבות אישית.

<חיתאם אשקאר: כן, הם מצליחים להיכנס לשם, אבל אני אומרת עוד פעם, תוכנית בתוך מקצוע שאני לומדת ואני נבחנת עליו, שם אפשר להפנים עוד יותר.

עמרם מצנע: OK.

עמרם מצנע: אני רוצה כאלה שעוד לא דיברו.

עמרם מצנע: בבקשה.

<ג'אמיל מסארווה: אני מכפר טירה במשולש, בית-ספר חטיבת ביניים א'.

<ג'אמיל מסארווה: אני מורה לאזרחות.

<ג'אמיל מסארווה: אני רוצה להמשיך את דבריה של חיתאם אשקאר.

<ג'אמיל מסארווה: בבית-ספרי עכשיו אנחנו עובדים על הנושא של יחידת העמקה באזרחות.

<חיתאם אשקאר: יפה, שזה כיתות ט'.

<ג'אמיל מסארווה: כן.

<ג'אמיל מסארווה: זה מודל לפי דעתי שהוא מודל מאוד מצוין, לבטא את הזהות של התלמיד.

<ג'אמיל מסארווה: ישנו מודל שאנחנו עובדים לפיו, זה מודל שפיתח אותו מכון מרחבים, שנקרא אזרחות משותפת.

<ג'אמיל מסארווה: המודל, יש לו שלושה קודקודים – זהות, הגינות ונגישות.

<ג'אמיל מסארווה: קודם מדברים על הזהות, נותנים לילד לדבר, לתת את הזהות שלו, ישנם בוא נגיד את הרב תרבותיות אם החברה התרבותית היא רב תרבותית ישנו ויכוח היום, כן או לא.

עמרם מצנע: אין ויכוח.

<ג'אמיל מסארווה: נניח שכן.

<ג'אמיל מסארווה: אז כשנותנים לתלמיד את היכולת לבטא את זהותו ללא פחד, ללא היסוס ומהקודקוד השני, אם החברה הוגנת כלפי הזהות הזאת, ישנה הגינות, מגלים הגינות כלפי הזהות הזאת, ועם הזהות הזאת, עם ההגינות יכולה לתת לי אפשרות להגיע.

<ג'אמיל מסארווה: ישנה נגישות, אם לזהות חברתית, או זהות פוליטית, טוב, תלמידים זה לא כל-כך לזהות פוליטית, אבל זהות חברתית יותר, איפה מיקומו.

<ג'אמיל מסארווה: סליחה על הביטוי, לא רוצים שתכירו אותנו רק דרך חומוס.

<ג'אמיל מסארווה: ישנם עוד דברים שונים בחברה שלנו.

<ג'אמיל מסארווה: יש לנו תרבות מסוימת, אז כשאני נותן לתלמיד לגלות מה זה תרבות של ערבים, מה זה שאיפות של ערבים.

<ג'אמיל מסארווה: אם הוא, אם אני נותן את ההזדמנות, את הבמה וראיתי את זה, כבר אני ארבע שנים מעביר את התוכנית הזאת, ראיתי את השינוי בין התוכנית הקודמת, כי יש בחירה.

<ג'אמיל מסארווה: מי שלא רוצה לעשות מבחן מפמ"ר, אז הוא יכול לעשות את יחידת ההעמקה.

<ג'אמיל מסארווה: אז בחרתי את היחידה הזאת של מכון מרחבים, כי אני השתכנעתי שזו הדרך.

עמרם מצנע: OK.

<ג'אמיל מסארווה: אם התוכנית הזאת תיושם בכמה בתי-ספר, גם יהודים, אז אני חושב שאנחנו עושים, לא כל המטרות, אבל חלק מהעבודה.

עמרם מצנע: תודה רבה.

<ג'אמיל מסארווה: רק תן לי הזדמנות אחרונה.

<ג'אמיל מסארווה: משפט אחרון.

<ג'אמיל מסארווה: בית-הספר שאני בא ממנו, אנחנו מאוד עקביים על פיתוח תוכניות וניהול פרויקטים בנושא דו-קיום, חיי שיתוף, הכרת השונה, הכרת האחר ואני לא רוצה לפרט את זה יותר כי אני רוצה לתת גם לאחרים זמן לדבר.

עמרם מצנע: מאה אחוז, תודה רבה.

עמרם מצנע: בבקשה.

<רותי פלג: אני מלמדת בתיכון עירוני ב' במודיעין, מורה לאמנות ומובילת מועצת תלמידים.

<רותי פלג: אני חושבת קצת אחרת.

<רותי פלג: קודם כל, כל מה שעלה כאן בעצם אנחנו דנים, יש פה מורים מבתי-ספר תיכוניים, אנחנו מקבלים את החבר'ה כבר איכשהו מגובשים.

<רותי פלג: עומס הבגרויות והמבחנים לא מאפשר באמת איזה שהוא שיח באמת עמוק עמוק עמוק, על מי אתה כאדם.

<רותי פלג: הם כל-כך עסוקים בבגרויות וזה מה שמניע אותם, שכל התוכניות המדהימות שאנחנו עושים בבתי-ספר, הן בעצם, הם עוברים אותן, אבל הם ממוקדים בגרות, זה מה שמעניין אותם.

עמרם מצנע: בחטיבה העליונה.

<רותי פלג: כן.

<רותי פלג: ובעיני, פה אנחנו כושלים.

<רותי פלג: כי אם תלמיד מגיע לבית-הספר רק בכדי להוציא ציונים גבוהים או להצליח בבגרות, והוא עובר אמנם תוכניות מדהימות אבל הוא רואה לנגד עיניו רק את הבגרות, אז בעיני כשלנו.

<רותי פלג: אני חושבת שהעומס הזה לא מאפשר לנו כמורים, גם להביא את המקום - - -

עמרם מצנע: העובדה שהמיקוד יהיה היום הרבה יותר מוקדם, מקלה בעניין הזה?

<רותי פלג: המיקוד אולי כן.

<רותי פלג: מבחינתי, אם אתה שואל אותי, אני חושבת שצריך להוריד בגרויות.

עמרם מצנע: כן, מדברים על זה הרבה ואני מתרשם שזה לא הולך לקרות מחר בבוקר.

<רותי פלג: אז זה באמת בעייתי כי לפני שנתיים אני חינכתי י"ב והיתה לי תלמידה מצטיינת שבאמצע השנה, כשהיא היתה בשיא הבגרויות היא פשוט התמוטטה ואושפזה בבית-חולים פסיכיאטרי, רק מהלחץ.

<רותי פלג: אז המיקוד יכול לעזור, אבל אני רואה בבית-הספר שיש כל הזמן מאבק בין הצוות החברתי לבין הפדגוגי, כי צריך להספיק ומצד שני אנחנו רוצים גם שהם יצאו בני-אדם ואנחנו כל הזמן תוהים מיהו האדם שאנחנו רוצים להוציא מבית-הספר.

<רותי פלג: יש לנו אתגר מאוד חשוב כי החבר'ה שלנו מתגייסים לצבא ואם אני חוזרת לתחילת השיחה, אז אנחנו רוצים שבמפגש שלהם בצבא, הם יהיו קודם כל בני-אדם, עם כל מי שהם נפגשים, אז אנחנו כל הזמן במאבק ואין שעות ואין כספים והכל מתחיל מאפס.

<רותי פלג: כשהגענו לכאן בדרך דיברנו על הנהג הישראלי.

<רותי פלג: הנהג הישראלי הזה ישב אצלנו בכיתה לפני כן, לפני כן ביסודי ולפני כן בגן ויש משהו בסיסי בכל המדינה הזאת.

יוני שטבון: אם הבגרויות יהיו יותר לכיוון כמו שהיה פעם, יותר ממוקדות לתחום שביעית, שמינית, יותר נכון אפילו לכיוון השמינית כמו פעם, אני במפגש שלי עם ההורים הם אומרים – מכיתה ט', הם עסוקים בבגרויות.

יוני שטבון: פעם בכיתה ט', י', י"א, אפשר לדבר אתם, היום כבר מכיתה ט' הם מתחילים לדבר על בגרויות ואז אתה מאבד את השיח.

יוני שטבון: האם זה דבר שהוא נכון?

עמרם מצנע: אני מבין שמשרד החינוך היום מנסה להוריד את הבגרויות המוקדמות, כדי למקד אותם רק בשתי השנים האחרונות.

יוני שטבון: זה קורה?

<הלה רומש: בעבר זה סבב סביב הזכאויות ואז הפכנו להיות למעשה עבדים סביב הזכאויות.

עמרם מצנע: ברור.

<רותי פלג: יותר מזה, אני נוגעת גם בילדים - - -

עמרם מצנע: דרך אגב, אם היו שואלים אותך איזה מהבגרויות להוריד, כי תראו, כולם מדברים על להוריד בגרויות אבל כשמגיעים לשאלה – ספרות, היסטוריה, אזרחות, תנ"ך.

<הלה רומש: השאלה היא לא איזה בחינות בגרות להוריד, הרי כל אחד יגיד שהמקצוע שלו חשוב.

<הלה רומש: העניין הוא, החשיבה להוריד בחינות בגרות זה על המשמעות של זה.

<הלה רומש: השעות שניתנות למורים בבית-הספר בהוראה הן גם פר הכנה לבגרות.

<הלה רומש: המחשבה בתחילה להיות מה תהיה האלטרנטיבה.

<הלה רומש: האלטרנטיבה יכולה להיות ללמד אותם חקר, עבודות מחקר, כל מיני דברים שהם הרבה יותר, שאני מורה להיסטוריה שמאוד קנאית למקצוע שלי, מאוד אשמח ללמד חקר, עבודות חקר, איך לחקור, להוריד את כל המסות של החומר, לפתור יחידה אחת.

עמרם מצנע: זאת אומרת, למצוא תחליף שהמקצוע לא יינזק כתוצאה מכך שאין את היעד של הבגרות.

<שרית סולטן: אני מהאולפנית באור עקיבא.

<שרית סולטן: לפני חמש שנים עמדנו על 28% זכאות, השנה על 85% ואת יודעת איך עשינו את זה?

<שרית סולטן: אני רכזת חברתית עם 12 שעות בתיכון של 110 בנות.

<שרית סולטן: זה התשובה מבחינתי.

<שרית סולטן: כלומר, דווקא הריכוז החברתי, לא שאני עשיתי את זה, אבל מבחינתי, חד-משמעית, בבתי-ספר שיש מקום לחינוך החברתי, חד משמעית הבגרויות עולות.

<רותי פלג: יש לנו 1,400 תלמידים.

<שרית סולטן: זה לא משנה הכמות, בעיני.

<שרית סולטן: הכמות זה לא משנה, זה אמירה של בית-ספר.

<שרית סולטן: המקום הערכי לא בא לעולם על חשבון ההצלחה הלימודית, הפוך.

<שרית סולטן: ברגע שהמסרים הם מאוד ברורים של אחריות אישית, של איכפתיות של עשייה חברתית, של העצמה, העצמה אישית, העצמה קהילתית, חד-משמעית הבנות נפתחות בבגרויות.

<שרית סולטן: אני גדלתי במקום שאתה גם מדריך בתנועת נוער ואתה גם מתנדב במד"א ואתה גם ואתה גם ואתה מצליח בבגרות, כי זו האווירה.

<רותי פלג: יש אצלנו את כל תנועות הנוער ויש אצלנו פרויקטים של התנדבות.

<רותי פלג: אני מובילה את מועצת התלמידים ואנחנו כל שנה מאמצים עמותה.

<שרית סולטן: לא, אני גם בטוחה שאתם עושים עבודה נפלאה, אני פשוט חושבת שלהוריד בחינת בגרות, זה לא מה שיענה.

<רותי פלג: אני מניחה שאתם גם מקבלים אולי כספים נוספים שלנו אין ויש מאבק מאוד גדול על שעות ועל כסף.

<שרית סולטן: מסכימה.

<שרית סולטן: אני מסכימה ויכולה להגיד לך שכל שבוע יש פעילות חברתית בלי כסף, כלומר באמת, עיריית אור-עקיבא מקסימה, היא לא משופעת בכסף ואנחנו לא עושים את זה, באמת, אני חושבת שבסופו של דבר יש משהו באווירה הכללית הבית-ספרית שהפוך, המקום החברתי מאוד מעצים את ההצלחה הלימודית.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: יש פה מבית-ספר דרך אבות, אפרת?

עמרם מצנע: בבקשה.

<איתי מור יוסף: שלום, אני מנהל חינוכי בבית-ספר דרך אבות באפרת.

<איתי מור יוסף: אני רוצה רגע לאתגר קצת את המחשבה שלנו כאן על נושא הסובלנות ואני מאוד רוצה להתחבר למה שאמרה הגברת מקודם.

<איתי מור יוסף: מה שאני מגלה זה שיש פער בתודעה.

<איתי מור יוסף: אנחנו גרים באזור שהוא מוקד חיכוך, בוא נאמר כך.

<איתי מור יוסף: אפרת, גוש עציון.

עמרם מצנע: מה שנקרא בסלנג מתנחלים.

<איתי מור יוסף: מתנחלים, כן.

<איתי מור יוסף: ומה שאני מגלה זה שיש איזה שהוא כפל, נקרא לזה, כפל בהתייחסות של התלמידים עצמם.

<איתי מור יוסף: על פניו, יש עוינות מאוד גדולה.

עמרם מצנע: עוינות בין מי למי?

<איתי מור יוסף: עוינות, בין היהודים, בין התלמידים, לבין הערבי, לבין הפלסטיני.

<איתי מור יוסף: מצד שני, אין אף אחד, אני חושב, ואני מדבר על זה לא מעט בבוקר, אחרי התפילה, אין אף אחד שכשהוא רואה את הזקנה הערבייה עוברת עם הסלים על הראש או את הפועל הערבי שמגיע לעבוד ביישובים או משהו כזה שאין לו תחושה של רחמים או חמלה ורצון לעזור.

עמרם מצנע: אתה יודע שתחושת רחמים וחמלה היא ביטוי לפטרונות מסוימת.

<איתי מור יוסף: אז פה אני רוצה לומר משהו.

<איתי מור יוסף: אני חושב שבסופו של חשבון, התוכנית החינוכית באזרחות והתוכניות החינוכיות השונות שבנויות על מה שנקרא מאז שנות ה- 80 הנושא של הזכויות, לא מקדם את היחס הסובלני בין יהודים לערבים.

<איתי מור יוסף: זכויות זה אומר שאני מגן על אינטרס מוגן שלי.

<איתי מור יוסף: לא בהכרח, לא בהכרח שאני רואה את הזולת באמת כמות שהוא.

<איתי מור יוסף: יש שיח אלטרנטיבי שיכול להיות שצריך לחדור, שיח יהודי מאוד, שיח של חמלה.

<איתי מור יוסף: חמלה זה לא אומר פטרונות.

<איתי מור יוסף: חמלה זה אומר שאני רואה את האדם כפי שהוא, במקום שבו הוא נמצא, על המצוקות שלו ואני מצפה שהוא גם ייראה אותי.

<איתי מור יוסף: אני מוכן לעזור לו, זה שיח החסד היהודי, הוא לאו דווקא פטרוני.

<רותי פלג: צריך לראות אותו על הטוב שבו, לא על המסכנות שבו.

<איתי מור יוסף: על הטוב שבו ועל הקשיים שלו ועל מה שהוא.

עמרם מצנע: חברים, בואו, אנחנו לא יכולים לנהל דו-שיח כזה.

עמרם מצנע: אמנם זאת הכנסת, אבל בכל זאת.

<איתי מור יוסף: השאלה האם צריך להחדיר לאט לאט אל תוך תוכניות הלימודים שיח שהוא, אנחנו קצת נסוגים ממנו, משיח החמלה בשל שיח הזכויות הליבראלי.

<איתי מור יוסף: האם לא צריך להכניס יותר, שיח של חמלה, שיח יהודי.

<איתי מור יוסף: אני בטוח שיש במקורות המוסלמים גם דברים רבים שהם מגיעים מהקוראן והם עסוקים בעניין הזה, של היחס לזר, לא ממקום של זכויות ודווקא של מגיע לי, אלא ממקום אחר.

עמרם מצנע: בבקשה.

<שושי שפרבר: אני מתיכון אנקורי בירושלים ויושב פה בעז עילם, הוא מורה לאזרחות בבית-הספר.

<שושי שפרבר: ראשית, אני רוצה להתייחס לדברים שלך, לגבי השיח היהודי, חמלה.

<שושי שפרבר: לפני שבועיים הלכתי לרכוש טלפון סלולארי חדש, ליד כיכר הדווידקה וראיתי שלט על החנות והיה כתוב שם – "לא תחנם, אני קונה אצל יהודי".

<שושי שפרבר: וחץ שמצביע שמאלה, לחנות הסמוכה, שהיא חנות ערבית.

<שושי שפרבר: צילמתי את התמונות, פרסמתי אותן, שיח התעורר, העברתי את הדברים.

<שושי שפרבר: אז קודם כל, גם השיח היהודי, יש בו יסודות שבוא נגיד בלשון עדינה, סוגיית קבלת האחר היא מורכבת מאוד, זה משהו טרי מהשבועיים האחרונים.

<שושי שפרבר: בנוסף, דובר קודם על מפגשים והאם מפגשים הם יעילים, מוצלחים.

<שושי שפרבר: אני פעילה, אני מתנדבת בירושלים בקרב קהילת מבקשי המקלט מדרפור, סודאן, אריתריאה, שזו קהילה שפה בינינו פה בירושלים, לצערנו הרב, נתקלנו בשריפה, פעמיים שרפו בתים של מבקשי מקלט בירושלים.

<שושי שפרבר: הפעילות היא התנדבותית, זו פשוט קבוצה של אנשים צעירים שמלמדים בהתנדבות מבקשי מקלט.

<שושי שפרבר: איך אני מביאה את זה פנימה לבית-הספר שבו אני מלמדת?

<שושי שפרבר: מה שקרה זה שהחלטתי שאני בעזרת המורים והמורות בבית-הספר, נקיים חגיגת ראש השנה משותפת לתלמידים עם מבקשי המקלט והילדים והילדות שלהם.

<שושי שפרבר: כולם הגיעו לבית-הספר, התלמידים והתלמידות עזרו בהכנה, המפגש היה מפגש בלתי אמצעי.

<שושי שפרבר: הם באו פנימה אל תוך בית-הספר, חגגו יחד אתנו כמי שחיים בירושלים יחד אתנו, חגגו יחד אתנו את ראש השנה.

<שושי שפרבר: במהלך המפגש, פתאום אחת התלמידות שאף פעם לא דיברה בבית-הספר ערבית, היא היתה צריכה לתרגם עבור האנשים שדוברי ערבית, אז פתאום היא דיברה ערבית שוטפת שקודם היא אף פעם לא דיברה בבית-הספר והיא שימשה כמתרגמת.

<שושי שפרבר: עבור התלמידים זה היה אירוע מאוד משמעותי והוא לא היה משהו מסובסד, יזום, אלא איזה שהוא משהו הרבה יותר טבעי.

<שושי שפרבר: בנוסף, אנחנו מקיימים ועושים חגיגות משותפות, חגיגות של חגים מוסלמיים, חגיגות של חגים יהודיים, עיד אל פיטר משותף בגן סאקר.

<שושי שפרבר: אנחנו באים, מתכנסים, האנשים שפעילים עם מבקשי המקלט וזה פתוח ורציתי לומר שלפעמים דווקא הדברים הפחות פורמאליים, יש להם השפעה.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: בבקשה.

<שרית שטרצר: אני מתיכון בן גוריון בנס ציונה ואני כן רוצה לחזור לנושא של השונות ולחבר את זה לבגרויות כי מבחינתי, כל תלמיד בכיתה אצלי הוא שונה והוא עולם בפני עצמו וכשאני מכוונת בגרות ללמד אותם אני אמורה להכין את כולם לאותו קו וזה לא מתאים.

<שרית שטרצר: אני באופן אישי לוקחת הרבה תלמידים ומלמדת אותם בבית אחרי הצהריים את כל השעות שאין לי זמן לתגבר בבית-הספר והם מגיעים להצלחות יפות, אבל שוב, כל תלמיד בדרך שלו, כל תלמיד במה שמתאים לו ולצערי, בחינת הבגרות לא משקפת לא את מידת ההשקעה שלהם ובטח ובטח לא את מידת ההשקעה שלי בתור מורה, כי בחינת הבגרות האחרונה, לא יודעת אם ראיתם אותה, אבל היתה באמת ברמה מאוד נמוכה שהעליבה אותנו.

מסעוד גנאים: באיזה מקצוע?

<שרית שטרצר: תנ"ך.

<שרית שטרצר: לחילופין, אני מלמדת מגמה ואני כותבת תוכניות ייחודיות למגמה ושם כן יש מקום לביטוי גם של התלמידים וגם מקום - - -

עמרם מצנע: מה זאת אומרת מלמדת מגמה?

<שרית שטרצר: מלמדת מגמת תנ"ך מורחב.

<שרית שטרצר: שם התוכנית היא תוכנית שאני בוחרת.

עמרם מצנע: יש ילדים שבוחרים את המגמה הזאת?

<שרית שטרצר: כן, יש לנו מגמה גדולה.

<שרית שטרצר: שם התוכנית היא אישית, זאת אומרת, תוכנית שאני בוחרת את התכנים, אני כותבת אותם ויש אפשרות לתלמידים להתחבר כי הם מקבלים את האופציה לכתוב עבודות יצירתיות ולהביא את עצמם לתוך העבודה.

<שרית שטרצר: אני חושבת שזה הרבה יותר יעיל מאשר לכוון את כולם לאותה מטרה.

עמרם מצנע: זה ילדים שלומדים אצלך במתכונת הרגילה, והולכים גם למגמה?

<שרית שטרצר: כן.

עמרם מצנע: אז זה סימן שאת מורה טובה.

<שרית שטרצר: יכול להיות.

עמרם מצנע: כי בסוף זה הכל המורה.

<שרית שטרצר: תשמע, זה מעניין, כי גם ב- י' התחלנו עכשיו, בעקבות ההצלחה של המגמה, גם ב- י' התחלנו להכין עבודות חקר ועולים דברים מאוד מאוד יפים, אתם מוזמנים להיכנס לפייסבוק שלי לשמוע שם תסכית רדיו של תלמידים שזה בעצם הפרויקט שלהם בתנ"ך.

<שרית שטרצר: אז יש מקום ליצירתיות, יש מקום להביע את השונות.

עמרם מצנע: אנחנו מתקרבים לסיום והייתי רוצה אם מישהו, יש לנו דברים שלא עלו עדיין או לא נאמרו ורוצה לחזק אותם, בבקשה.

<אור שליו: אני באה מאורט אלון ביקנעם.

<אור שליו: אני שותפה להרבה דברים ששמעתי כאן.

<אור שליו: אני מלמדת בבית, בית-הספר שלנו הוא גם בעוז וגם באופק וכן יש קצת בעיות אבל לא על זה הייתי רוצה לדבר.

<אור שליו: אני מדריכה ארצית ב- debate, מה שנקרא היום באקדמיה מעמת, מלשון עימות.

<אור שליו: מדריכה מחוזית במדעי החברה ועם כל הכובעים ומלמדת ומכינה לבגרות במקצועות מדעי החברה ואזרחות והפעם הכובע שאני דווקא יותר אתן לו דגש זה של ה- debate ושל מדעי החברה.

<אור שליו: השנה, בשנה הבאה אני אולי אלך עם פנים קימה, הצטרפו עוד בתי-ספר לתוכנית הזו, משהו בסך-הכל הכללי כ- 200 בתי-ספר, כולל גם את המגזר הערבי.

<אור שליו: יושבות פה מורות שהיו תחת ההדרכה שלנו ויושבת פה לשמאלי גם מפמ"ר מדעי החברה, דניאלה פרידמן, שהיא מוזמנת, אם פספסתי משהו, או לחזק אותי, אני אשמח.

<אור שליו: אני חושבת שהתוכנית הזו מקרבת, מביאה את השיח בצורה אחרת, שהנשק בו הוא המילים ואני מצטערת שזה נשמע מיליטנטי, נשק, אבל זאת לא הכוונה, אלא מועלים ערכים, מועלות סוגיות והדרך שבה דנים יכולה לשמש דוגמה להרבה דיסציפלינות אחרות.

<אור שליו: כשאני מדברת על מדעי החברה, סוציולוגיה ופסיכולוגיה, כשאני הייתי תלמידה, זאת היתה יחידת חובה ודנו בסוגיות והועלו ערכים וקונפליקטים שהיום תלמידים לא דנים בהם.

<אור שליו: אני משתתפת, כשאת אומרת, אנחנו מקבלים אותם, משהו די מוכן וקודם הם היו פה ושם, אני חושבת שצריך להתחיל עם זה קודם, להכניס את ה- debate ואת מקצועות מדעי החברה בצורת לימודי בסיס שתלמידים ייחשפו אל הדברים האלה ויגיעו לשיח יותר בשלים, כשהם מגיעים לתרום לחברה שלהם, כל אחד בדרכו ותמיד יש מה לשפר.

<אור שליו: אני לא מתעלמת לא מהגזענות ולא מהדברים שנאמרו פה ואצלי בבית-הספר עושים הרבה דברים, יש גם מורים ערבים שמלמדים, אני חושבת שאנחנו, התלמידים מגלים נכונות והם לא רואים בזה משהו מוזר ואני מאמינה שזה חלק מהחינוך גם בעיר הזו אבל במדעי החברה אנחנו עושים ופועלים לקראת למידה חווייתית ושיתופית.

<אור שליו: כשאני אומרת את זה, אז אני מדברת על עבודות חקר ששותפות גם למגזר הערבי וגם למגזר היהודי.

<אור שליו: תלמידים נפגשים, גם מפגשים פיסיים וגם סינכרוניים ועובדים וחוקרים סוגיות בחברה הישראלית במשותף.

<אור שליו: ובשנה הבאה אנחנו הולכים לעבוד על דתיים וחילוניים, ככה שנקודות הממשק רק הולכות וגדלות ובאמת, אם הוועדה עוסקת בעניין של שינוי אפרופו בחינות בגרות, אז זה שווה לדון, להכניס את ה- debate, את המעמת ואת המקצועות האלה כיחידות בסיס על-מנת שהילדים שלנו יצאו יותר מוכנים.

<איילת בן חמו: אני מתיכון שלאון בקריית גת, מלמדת היסטוריה ומחשבת ישראל ואני רוצה לדבר על משהו אחר לגמרי בקבלת האחר.

<איילת בן חמו: לנו יש בבית-הספר שני תלמידים עיוורים ותלמידים נכים גם שניים, ומה זה עושה לתלמידים האחרים, כמה טוב זה עושה, כמה זה מוציא מהם את קבלת האחר, מה שאנחנו מחפשים בהרבה מאוד דברים אחרים.

<איילת בן חמו: מצד שני, אני מתחברת עם דברים אחרים שנאמרו פה שיש לנו, אני מלמדת בעיקר בכיתות אתגר ומב"ר את הגזענות ואת השנאה לערבים, הפלסטינאים, לא חשוב, הם לא עושים בכלל הפרדה, ולדעתי אחת הבעיות היא שאנחנו שיקוף של החברה וזה לא בא ממערכת החינוך, זה החברה, זה מה שהם שומעים בבית, זה מאוד מאוד קשה להתמודד עם זה.

<איילת בן חמו: מאוד קשה.

<בדיר סועאד: אני מחטיבת הביניים בן סינא, בכפר קאסם, רכזת חינוך חברתי ומובילה פרויקטים של חיים משותפים.

<בדיר סועאד: אני כבר 18 שנים מובילה פרויקטים של דו-קיום וחיים משותפים ופה כאילו מדברת על ירושלים וזה, אני גרה במרכז, לידינו ממש, במרחק של חמש דקות זה ראש העין.

<בדיר סועאד: אני כבר כמה שנים עובדת על פרויקט של חיים משותפים, לאורך הירקון.

<בדיר סועאד: אצלנו בכפר קאסם הרבה מבלים שם, בפארק וגם מראש העין, יש לנו את השוק בראש העין בשישי, אצלנו בכפר קאסם בשבת, אבל אף פעם לא היו עימותים.

<בדיר סועאד: אני עובדת על זה להפגיש את הילדים, לשים אותם ביחד שידברו, שיכירו אחד את השני, כילד מול ילד.

<בדיר סועאד: אנחנו עדיין נתקלים מהרב שם בראש העין, כל פעם בכל מפגש שאנחנו מקיימים, אז יש לנו בעיתון המקומי והם שולחים לעירייה כל מיני דברי גזענות, כאילו מה פתאום, סועאד ואסתר נפגשות, מפגישים את משה ואת לא יודעת, הבנים מפה והבנות משם, זה כאילו התבוללות וכל מיני כאילו, גזענות.

<בדיר סועאד: אבל בכל-זאת, אני ממשיכה את זה.

<בדיר סועאד: עם הילדים, העיקר זה להפגיש אותם, לתת להם להיות ביחד.

<בדיר סועאד: כי לא משנה פה דיברו על שמאל, על ימין, על פוליטיקה, בכלל זה לא זה.

<בדיר סועאד: הם מכירים אחד את השני, ילד מול ילד, כי אנחנו גם נפגשים בכל מיני חגים, זה החגים שלנו ושל היהודים גם זה קרובים ביחד, אז אנחנו גם חוגגים את החגים ביחד ואני רואה שמספיק לשים את הילדים ביחד, ותנו להם והם יזרמו עם זה.

עמרם מצנע: המפגשים האלה, הם עוברים בהצלחה?

עמרם מצנע: הם תורמים?

<בדיר סועאד: כן, הצלחה מאוד רבה.

<בדיר סועאד: במשך שלוש שנים אימצה אותנו רשות הגנים והטבע, היא מממנת לנו מדריכים לאורך הירקון, נפגשים גם בעניין איכות הסביבה, אנחנו עושים כאילו סיורים לאורך הירקון, מתחילים מהפארק בירקון, פעם, סיור בשבוע שעבר האחרון היה כאילו ברידינג, בסיום.

<בדיר סועאד: עברנו לאורך כל הנחל ועבדו ביחד, גם היו לנו סיורי עששיות של לילה, כאילו להכיר, ממש, ילדים ביחד, לא משנה לא ערבי לא יהודי וגם צירפנו אלינו הורים וזה ממש מצליח, אבל הבעיה פה זה עוד פעם, אולי התקציב.

<בדיר סועאד: חסר מי שיממן אותנו, במקרה המורה מהצד היהודי, מראש העין, בעלה הוא מיפן, אז הוא קישר עמותה יפנית ששולחת לנו פה ושם 5,000 שקל, 6,000 שקל, מממן ככה סתם את האוטובוסים.

<בדיר סועאד: האחרים, אני אצטרך לאסוף פה 20 שקל מהילדים, אבל אני רואה שזה השקעה שווה והלוואי שיהיו עוד תקציבים ונרחיב את הפרויקט הזה.

<ג'אמיל מסארווה: הפרויקט אצלנו נמשך לא רק בשלושה מעגלים, תלמידים – תלמידים, הורים – הורים ומורים – מורים.

עמרם מצנע: עוד כמה, בבקשה.

<קלרה בוחטה: אני מאורט רוגוזין מגדל העמק.

<קלרה בוחטה: מורה לאזרחות, היסטוריה ומחנכת כיתה, כיתה י'.

<קלרה בוחטה: ברשות

<קלרה בוחטה: כם אני רוצה להתייחס למספר דברים, עד שקיבלתי את הבמה.

<קלרה בוחטה: אנחנו מנהלים בבית ספרנו מספר פרויקטים מעניינים, בנושא של סובלנות.

<קלרה בוחטה: אחד הפרויקטים הוא השתתפות בסדנאות בקיבוץ גינוסר בבית יגאל אלון והמפגש עם החבר'ה מכיתות מופ"ת מכפר יפיע.

<קלרה בוחטה: המפגשים האלה נערכים כבר חמש שנים, בין כיתות מופ"ת אצלנו וכיתות מופ"ת בכפר יפיע.

<קלרה בוחטה: המפגשים הם כמה פעמים בשנה והשנה כמחנכת כיתת מופ"ת היו לי חששות כי מגדל העמק היא קהילה מאוד שמרנית וסגורה והוצאתי כיתת מופ"ת, הכנתי אותם, דיברנו על הסובלנות, אבל היה לי מעניין לראות איך הם יגיבו וכשראיתי אותם בסדנה והעיניים שלהם נפתחות והם פתאום שומעים שאותן בעיות יש לילדים ביפיע ובעיות במשפחה ובעיות עם חברים ואחר-כך החלפנו חוויות.

<קלרה בוחטה: הם צירפו את הילדים האלה כחברים בפייסבוק והם ביקשו טיול בסוף השנה ביחד, אז אני אומרת שבפועל, בשטח, זה מה שצריך לעשות.

<קלרה בוחטה: אנחנו יכולים לדבר הרבה, כלומר אני חושבת שצריך להיות משהו ארצי, לא מקומי.

<קלרה בוחטה: המפגשים בין הקהילות ואני מדברת על קהילות שונות – דתיים, חילוניים, ערבים, יהודים.

<קלרה בוחטה: אתן לכם עוד דוגמה, הקהילה הגאה.

<קלרה בוחטה: שוב, כשמדברים בתל-אביב על הקהילה הגאה, זה שונה ממגדל העמק ויש לנו קבוצה די גדולה במגדל העמק של ילדים בשכבת י', י"א, י"ב, שיצאו מהארון, ככה בהפגנתיות ופתחו קבוצה בפייסבוק ופה נכנס מקצוע האזרחות, מטלת ביצוע.

<קלרה בוחטה: כיתה י"ב הרימה את הכפפה ועשתה עבודה בנושא של סובלנות וקבלת השונה, כתבו מערכי שיעור, תכנון של תוכנית שלמה, שלחו את התוכנית לארגון חושן, קיבלו תשובה מיידית, חושן ביקשו לשלוח להם את התוכנית ורוצים במידת האפשר להחדיר את זה לבתי-הספר.

<קלרה בוחטה: אותם תלמידים ב- י"ב רוצים לקחת על עצמם ולהעביר את זה בכיתות שלנו, בבית-הספר שלנו.

<קלרה בוחטה: דבר נוסף, הצעה, כמורה להיסטוריה.

<קלרה בוחטה: השנה העברתי שיעורים וירטואליים למוסקבה בנושא השואה, לקחתי את זה כשליחות ובנושא השואה היו שיעורים וירטואליים בסקייפ לבית-ספר פרטי במוסקבה.

<קלרה בוחטה: אז פשוט חשבתי שאולי אפשר לעשות משהו דומה במקצוע האזרחות.

<קלרה בוחטה: אני יודעת שבהיסטוריה הקימו ועדה בינלאומית להוראת ההיסטוריה.

<קלרה בוחטה: אז אם אפשר להקים איזה שהיא ועדה באזרחות בנושא של סובלנות והכבוד, זה הנושא שאנחנו דנים היום, אני אשמח לקחת חלק בפרויקט הזה ולהוביל פרויקט דומה באזרחות וללמוד אולי ממדינות אחרות קצת על דמוקרטיה.

<קלרה בוחטה: אני רוצה להתייחס למה שהאדון מחדרה אמר.

<קלרה בוחטה: הנושא של בחינות בגרות זה נושא כואב.

<קלרה בוחטה: אני לא יודעת, לי כואב אחרי הבגרות בהיסטוריה.

<קלרה בוחטה: לי כואב על אותם תלמידים שלמדו, למדו ולמדו.

מסעוד גנאים: זה קשה באמת?

<קלרה בוחטה: רק דוגמה.

מסעוד גנאים: אני מתכוון למבחן בהיסטוריה, באמת היה קשה?

<קלרה בוחטה: הסטאטוס של תלמידים בארץ מאתמול, משרד החינוך רואה בעין יפה את כישלונם של תלמידי כיתה י' במבחן הבגרות בהיסטוריה א' ויעשה כמיטב מאמציו למען השגת מטרה זו, תוך הבנה ברורה שלא ייעשה דבר העלול להקל על התלמידים בבחינה.

עמרם מצנע: כן, OK.

<קלרה בוחטה: אז כנראה משהו לא תקין.

<קלרה בוחטה: אני רואה פה סתירה.

<קלרה בוחטה: הרף יותר מדי גבוה, מקובל עלי.

<קלרה בוחטה: אבל הדרישות לזכאות לבגרות גם גבוהות, אז תחליטו.

<קלרה בוחטה: כלומר, הבחינה לא מאפשרות לתלמיד החלש לעבור.

עמרם מצנע: תודה רבה.

<קלרה בוחטה: תודה.

עמרם מצנע: אני נורא מצטער, אנחנו מוכרחים לסכם.

<אריאל טבול רבאני: אני רוצה לסיים ברגע של נחת, אם אפשר.

עמרם מצנע: רגע של נחת.

עמרם מצנע: אי-אפשר בלי.

<אריאל טבול רבאני: ברגע של נחת, עלו כאן המון המון המון קשיים.

<אריאל טבול רבאני: אני מבית-ספר בליך.

<אריאל טבול רבאני: אנחנו מדברים ערכים, אנחנו גם עושים ערכים ואנחנו מעבירים תוכניות חינוך בכל השכבות, יש לנו 2,000 תלמידים, מתוכם 864 תלמידים מתנדבים בקהילה וגם מקבלים את השונה.

<אריאל טבול רבאני: יש לנו 150 תלמידים שהם רק במסגרות של קבלת השונה, שזה כנפיים של קרמבו, מעון חוסים, הרבה, אפשר להגיד יש הרבה קשיים במערכת החינוך, יש גם הרבה סיפוק, הרבה נתינה וזה גם עובר לתלמידים, הם מעורבים ופעילים.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: אני בטוח שלו היינו נותנים פה הזדמנות לכל אחד ואחד מהמורים, אין לי ספק - - -

<קריאה: לא שמענו רק על הבדואים.

עמרם מצנע: אין לי ספק שהחלק המלא של הכוס הוא הרבה יותר מחצי אבל מטבע האנושי, אנחנו תמיד עוסקים בחלק החסר.

מסעוד גנאים: ניתן דוגמה לקבלת האחר, פאדי.

עמרם מצנע: קצר, בבקשה.

<פאדי סועאד: אני מבית-הספר המקיף שש שנתי אורט סלאמה, זה בית-ספר אזורי שמשרת את האוכלוסייה הבדואית באזור המועצה האזורית משגב.

עמרם מצנע: הבדואים הצפוניים.

<פאדי סועאד: בדואים צפוניים, זה לא בדואים אשכנזים.

מסעוד גנאים: גיאוגרפית, לא כלכלית חברתית.

עמרם מצנע: לא לא, זה גם שונה.

עמרם מצנע: זה שונה.

<פאדי סועאד: אני רוצה לדבר קצת על האוכלוסייה הבדואית.

עמרם מצנע: אבל ממש בקיצור, בבקשה.

<פאדי סועאד: אני רוצה לומר שני דברים.

<פאדי סועאד: לגבי הסובלנות, היו לנו שני פרויקטים שמדברים על פעילות משותפת עם בתי-ספר מהמגזר היהודי ובגללם אנחנו זכינו בפרס ארגון המורים מקום ראשון בשנת 2006, זה חשוב להדגיש שאם אנחנו מקיימים פעילות עם בתי-ספר אחרים, הדגש יהיה על פעילות מסוימת ודרך הפעילות אפשר להגיע לדו-קיום ולהכיר את האחר.

<פאדי סועאד: בעקבות הפעילות הזו, נופצו לדעתי הרבה סטריאוטיפים והרבה דעות שהיו בתפישה של הילדים הן במגזר הערבי והן במגזר היהודי.

<פאדי סועאד: חסר פה החוליה של ההורים.

<פאדי סועאד: הילד שמגיע מהבית, בא עם חינוך מהבית ואז צריך גם לחשוב לגבי ההורים ולשנות את התפישה שלהם.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: מפמ"רית, בבקשה.

עמרם מצנע: דניאלה.

<דניאלה פרידמן: שלום לכולם.

<דניאלה פרידמן: אני מפמ"רית מדעי החברה ומנהלת המטה לחינוך אזרחי במשרד החינוך.

<דניאלה פרידמן: הדיון כאן נסוב סביב קבלת האחר ואחד הדברים ששמחתי לראות שקבלת האחר קיבלה כאן הרבה מאוד זוויות ונקודות מבט.

<דניאלה פרידמן: היא התייחסה לנושא של יחסי יהודים ערבים, אבל היא התייחסה באותה מידה לקבלת האחר כשאנחנו מדברים על תלמידים עיוורים, כלומר אנשים בעלי מוגבלויות, תלמידים בקהילה הגאה וכדומה.

<דניאלה פרידמן: אני חושבת שהמשותף לכל הדיון שעלה כאן הוא הניסיון להראות עד כמה האכפתיות חייבת להוות איזה שהוא ציר ששזור בעשייה והיא קיימת בעשייה של כולכם.

<דניאלה פרידמן: אתה הזכרת את החמלה, היא בעצם האכפתיות במיטבה.

<דניאלה פרידמן: אני שמחתי לראות קודם כל הרבה מאוד פעילויות שמתבצעות דרך המטה, אם זה מטרת הביצוע באזרחות ומי שלא, זאת אומרת, אם אתם לא ממומנים, אז אפשר להגיש בקשה לשעות תגבור שיצאה עכשיו, שמעתי על יחידת העמקה באזרחות שעושה שימוש בעצם בתוכניות שלנו ואני מסכימה עם ג'אמיל שדיבר על יחידת העמקה ועל התרומה הגדולה שלה לתובנות, לסובלנות ולפיתוח של דו-קיום.

<דניאלה פרידמן: יש כאן גם הרבה יוזמות פרטיות של בתי-ספר ואני אשמח לשמוע יותר ולנסות לשתף פעולה עם כמה שיותר רעיונות שלכם, שיקדמו את הערכים של דמוקרטיה וסובלנות ודו-קיום.

<דניאלה פרידמן: הפרטים שלי נמצאים בתוך האתר של המטה, השם שלי הוא דניאלה פרידמן ואני מזמינה אתכם לדיאלוג, כשחלק מהדיאלוג שלנו יתבסס גם על מפגשים שבהם אנחנו ננסה ללמוד מהצלחות.

<דניאלה פרידמן: אנחנו לפעמים עסוקים כל הזמן בהלקאה של הדברים שהם לא טובים, באותה מידה הייתי שמחה לנסות להעצים את הדברים הטובים, כדי שהם יקדמו אותנו ויפתחו דרכים חדשות להידברות שלנו.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: בבקשה.

מסעוד גנאים: אני תמיד אוהב ושמח להיפגש עם המורים, לשמוע מה קורה בשטח, אבל אני חושב שפה נאמרה אמרה שהיא חשובה מאוד.

מסעוד גנאים: הבעיה שלנו תחילה יש אווירה, יש מצב פוליטי.

מסעוד גנאים: בית-הספר אינו בועה שהיא מנותקת מהמציאות, נקודה.

מסעוד גנאים: אז בית-הספר או שהוא ראי משקף וזה נכון, אבל עלינו להשתדל שזה יהיה ראי מתקן, ככל האפשר.

מסעוד גנאים: הבעיה שלנו בעניין החינוך לקבלת האחר והגזענות זה הניגוד הזה בין מה שיש בבית לבין מה שרוצה בית-הספר.

מסעוד גנאים: אני חושב שעל משרד החינוך שהמטרה הראשונה שלו תהיה מאחר והחברה בישראל היא חברה משוסעת, פלורליסטית, יש בה ערבים פלסטינים, יש בה יהודים, דיברתם גם על שוני והטרוגניות בתוך בית-הספר, בתוך הכיתה, זה טבעי, זה נמצא.

מסעוד גנאים: אבל אני חושב שהחשוב זה לקבל את האחר ששונה מאיתו, אם זה לאומית, אם זה תרבותית, והעיקר אם אנחנו מקבלים בהתחלה הכרה, אתה רוצה להכיר אותו.

מסעוד גנאים: בהתחלה אתה צריך להכיר אותו משום שהבורות עושה את השנאה הזו.

מסעוד גנאים: צריך לחנך להכרת האחר, הערבי הפלסטיני וגם בתוך החברה היהודית אם זה אתיופים, אם זה רוסים, יש גם שם גילויי גזענות כפי שאנחנו שומעים, כפי שאנחנו רואים.

מסעוד גנאים: אז אני חושב שהמטרה הראשונה צריכה להיות למשרד החינוך זה לחנך באמת לקבלת האחר, הכרה באחר, הכרה בשונה ופה גם לא רק לתלמידים, כפי שהזכרנו בישיבה הראשונה, אלא גם למורים.

מסעוד גנאים: הכוונה שגם המורים צריכים להטמיע את זה.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: חבר הכנסת שטבון, בבקשה.

יוני שטבון: תודה רבה.

יוני שטבון: קודם כל, לי יש שישה ילדים ואני אומר שבסוף, בסוף, בסוף, אתם בסוף אלה, אנחנו בבית זה המרכז, אני מאמין מאוד שהבית זה המרכז, העוגן החינוכי הערכי ואתם אלה שמשלימים ובסוף מכוונים את הילדים שלי ושל כל מי שיש פה ילדים, למקום, מצדדים את זה למקום היותר מדויק והיותר נכון והיותר אמיתי.

יוני שטבון: אז קודם כל, להגיד תודה.

יוני שטבון: אני רק רוצה להגיד כאן משהו שעולה פה מהשיחה, שמסתובב לי קצת בבטן כי חסר לי משהו.

יוני שטבון: יש מגמות היום בחברה הישראלית של אינדיווידואליזם, פרטיות, פייסבוק, אינטרנט, אלימות מינית, אובדן ערכים ולא שמעתי פה איזה מורה שאומר – איפה הציונות?

יוני שטבון: איפה אהבת המדינה?

יוני שטבון: החינוך לאהבת המדינה.

יוני שטבון: ערכים ומורשת ישראל.

יוני שטבון: אני מרגיש נוח לדבר אתכם, בסדר?

יוני שטבון: היה חסר לי.

יוני שטבון: זאת אומרת, אנחנו, אתם בסוף הכלי החינוכי שמעצב פה את השיח.

יוני שטבון: אני לא אומר שהסוגיה הקודמת, היא היתה מאוד חשובה.

עמרם מצנע: סובלנות זה גם להקשיב.

יוני שטבון: אני רוצה להגיד מה לי היה חסר בתור אב לילדים וגם כחבר כנסת.

יוני שטבון: זאת אומרת, ראו, יכול להיות שאני לא מעודכן, אבל זה היה הנושא, רק הסובלנות, אבל הרגשתי שהיה חסר לי איזה מורה פה שיגיד – כן, יש לנו פה בעיית ערכים כלשהי, היחס שלנו כמדינה יהודית ודמוקרטית, מה זה אומר?

יוני שטבון: איפה הערכים הציוניים?

יוני שטבון: איפה אהבת המדינה?

יוני שטבון: אנחנו מפחדים לדבר על זה וכולנו יודעים היום שזה חלק מהסיפור.

יוני שטבון: יש בעיות, אני לא מתכחש, לכל הסוגיה של סובלנות ודיברו פה מכל הגוונים ואני שמח על כך שהיו פה רק, דיברנו גם על אוכלוסייה חרדית שחסרה לנו פה.

יוני שטבון: אבל היה חסר לי פה עוד משהו, עוד מימד ואני, היה לי חשוב לומר לכם את זה באופן אישי, אני חושב שאפשר וחשוב שבמדינה יהודית ודמוקרטית גם כן, בשיח של מורים, לדבר על כל התהליכים שקורים, אינדיווידואליזם, הפרטיות, איפה אני ביחס למדינה, איפה אני ביחס לעצמי.

יוני שטבון: היה חסר לי קצת ואני בטוח, אבל, שזה רק היה חסר פה, כי זה לא דבר שהוא נסתר.

יוני שטבון: יכול להיות שזה הלך לכיוון אחד, אבל היה חשוב לי להגיד את זה, באמת אבל מכל הלב, להגיד שוב פעם תודה אמיתית כי אתם בסוף, החינוך זה העבודה הכי קשה שיש.

יוני שטבון: תודה רבה.

עמרם מצנע: אני רוצה לסכם בכמה מילים מפגש שהוא לא בר סיכום, בעצם, זה תם אבל לא נשלם ואם כל אחד יחזור חזרה לחלקת האלוהים הפרטית שלו, שבה הוא עוסק ולקח איתו משהו מהמפגש הזה, מהדברים שמישהו אחר אמר, אני חושב שיצאנו נשכרים.

עמרם מצנע: לי המפגשים האלה בכלל והמפגש הזה מאוד מעניינים, זה מלמד הרבה מאוד, זה קושר אותנו אליכם, אל השטח.

עמרם מצנע: אני יודע שיש הרבה מאוד נושאים והרבה בעיות ורק מקצתן עלו כאן על השולחן.

עמרם מצנע: אנחנו חברה מאוד מורכבת, מאוד מסוכסכת האחת עם השנייה.

עמרם מצנע: אנחנו לא הצלחנו ב- 65 שנות עצמאות ליצור מכנה משותף מספיק גבוה, כי בכל חברה דמוקרטית, היא מורכבת משונים אבל אני חושב שבחברה הישראלית לא הצלחנו עד היום למפות את המכנה המשותף בינינו והוא נמוך מדי וכתוצאה מכך נוצרים כל-כך הרבה קונפליקטים, לא רק בעניין של ערבים-יהודים שאנחנו כמעט את הכל כורכים בזה, אלא בהרבה מאוד דברים נוספים וחלקם עלו כאן על השולחן.

עמרם מצנע: הוועדה, ועדת החינוך, עוסקת בהרבה מאוד נושאים, אחד הנושאים המרכזיים שאנחנו עוסקים בהם, לפעמים אפילו זוכים לקצת ביקורת על זה, זה נושא הגזענות שמביאה בסופו של דבר גם לפשעי שנאה, מה שנקרא, שזה מילה מכובסת לטרור שלא מבחין בשום דבר אחר.

עמרם מצנע: אין לי ספק קל של הקלים מהניסיון המצטבר שלי, שהשלב הראשון ביכולת להתמודד עם התופעה הזו, שדרך אגב היא תופעה אנושית, קיימת בכל העולם, קיימת מאז בריאתו של העולם, בעניין הזה של השונה והאחר והיחס ביניהם.

עמרם מצנע: אבל בחברה שהיא יותר מתקדמת, יותר משכילה, יותר אינטליגנטית, היא יודעת איך להתמודד עם התופעות האלה של שנאת האחר.

עמרם מצנע: אבל הדבר הבסיסי הראשון זה היכרות.

עמרם מצנע: בלי היכרות, יש פחד וכאשר יש פחד הוא מוצא ביטוי בגזענות ובשנאת האחר ואי-היכרות יכולה להיות גם בבית רב קומתי, של דלת מול דלת, שלא תבינו לא טוב, זה לא איזה כפר בגליל שלא פוגש בית-ספר בתל-אביב.

עמרם מצנע: חוסר ההיכרות הזו, מתחילה בבית משותף, דלת מול דלת.

עמרם מצנע: ואתה לא יודע שום דבר מה קורה אחרי הדלת וגם כשאתה שומע צעקות או עולה לפעמים ריח רע משם, אתה נדהם.

עמרם מצנע: אני זוכר, קראתי פעם בעיתון על איזה תופעה שגילו אישה בודדה שנפטרה בבית ורק אחרי שבוע, בכלל גילו.

עמרם מצנע: איפה השכנים?

עמרם מצנע: איפה הקהילתיות?

עמרם מצנע: זאת אומרת, ההיכרות היא דבר בסיסי ומפגשים שמנוהלים, מכינים אותם כמו שצריך, וכמו שנדמה לי אתה אמרת, בסוף דבריך, מפגש לא יכול להיות סתמי.

עמרם מצנע: הוא מוכרח להיות על משהו אמיתי.

עמרם מצנע: אני זוכר מפגשים שבהם כותבים ביחד עיתון.

עמרם מצנע: מוציאים ביחד מהדורת חדשות בטלוויזיה, באינטרנט, בטלוויזיה ועובדים ביחד ועושים את העריכה ומחליטים מה הכותרות החשובות ועושים את זה ביחד ופתאום כל הדברים יוצאים ובאמת מכירים אחד את השני.

עמרם מצנע: בחברה כל-כך שסועה, מקומם של בית-הספר ושל מערכת החינוך הוא מרכזי.

עמרם מצנע: אתם יודעים שאני את רוב שנותיי, קמתי בבוקר ולבשתי מדים ואני עם הרבה ניסיון בתחום הביטחוני, שהוא הפך להיות משהו קדוש במדינת ישראל ואני אומר לכם דווקא מהמקום שאני בא, בטח ב-20, 30 שנה האחרונות, במערכות המוניציפאליות ומערכת החינוך, אין לי ספק וזה לא סיסמה, שהחינוך הוא באמת הדבר המרכזי.

עמרם מצנע: זה ההשקעה האמיתית בעתיד וכשמדברים על החינוך ומדברים על בתי-ספר, זה בסוף המורה בכיתה.

עמרם מצנע: עוסקים הרבה מאוד עכשיו בכיתות מתוקשבות ודרך אגב זה לא עלה פה אפילו גם כן במילה ודווקא טוב.

עמרם מצנע: וסמארטפונים ולוחות חכמים וכדומה וכדומה ומי שעסק בזה והכניס את זה בהרבה מאוד מקומות שבהם הייתי אחראי, בסוף קחו את הכל, המורה בכיתה והמורה בכיתה הוא לא רק מורה – זה מחנך, אבל אני רואה במורה מנהיג, מנהיג זה מישהו שיודע להגדיר יעד ולהוביל אליו.

עמרם מצנע: זו ההגדרה שלי של מנהיגות ומנהיגות בראש ובראשונה זה דוגמה אישית – איך אתה כמורה מתנהג, איך אתה מדבר אל התלמידים, איך העמיתים המורים מדברים בינם לבין עצמם ובסופו של דבר כל אחד מאיתנו כשהוא עוצם את העיניים ונזכר במורה הטוב שהוא זוכר מבית-הספר, זה לאו דווקא המורה שידע טוב את הנוסחאות או היה לו ידע בכל דבר, היום זה בכלל פחות רלוונטי, אלא אותו מורה שהסתכל עלי כילד בגובה העיניים ודיבר אתי ועזר לי ושם לי יד על הכתף, זה עדיין מותר אני מקווה, בבתי-הספר, ויצר את המכובדות, את היחס, את הליווי, את האכפתיות, היכולת של המורה לראות בי כאדם מלא זכויות, מבלי לפגוע כמובן, מי שדיבר פה, על נושא המשמעת.

עמרם מצנע: ולכן, אתם בעצם החשובים ביותר.

עמרם מצנע: יש היום, אני חושב, פתיחות גדולה מאוד במשרד החינוך, אני לפחות מזהה מפגישותיי עם שר החינוך, עם המנכ"לית, עם חלק מהצוות הבכיר.

עמרם מצנע: אני מאוד מקווה שהפתיחות הזו והנכונות לבדוק כל מיני דברים ולחדש, תצליח להבקיע את חומות הבירוקרטיה ואת המערכת הכל-כך כבדה וכל-כך מסורבלת שנקראת מערכת החינוך ונוכל באמת להוביל לכך שגם חדשנות, אתם יודעים שהכיתה זה כבר לא מה שהיה, המורה הוא כבר לא מרכז הידע, אני לא צריך לספר לכם, אתה אומר משהו אז עושים לך גוגל ואומרים לך – המורה, טעית.

עמרם מצנע: זה הרבה יותר באמת לנסות ולעודד סקרנות, יצירתיות, למידה, נושאים של פרויקטים משותפים ואני לא צריך לספר לכם.

עמרם מצנע: אנחנו כאן בוועדה באמת לרשותכם כפרטים, כציבור.

עמרם מצנע: אנחנו לא גוף אקזקוטיבי, אנחנו בהחלט גוף שגם עוסק בפיקוח על מערכת החינוך, התרבות והספורט וגם כמובן משתתף במדיניות ובשאלות היום-יומיות שעולות ודי בקרוב אנחנו נדון גם בתקציב שיש בו רק בשורות קשות והמאבקים היום שעושים, זה לשמר ואני מקווה מאוד שנוכל גם לעשות פריצות דרך בדברים שונים ורבים ואני עוד פעם רוצה להודות לכם, לי היה בוקר נהדר.

עמרם מצנע: תודה רבה.