ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 19, פרוטוקול מספר 23, 2013-06-03 10:00

חיים כץ: בוקר טוב, היום יום שני בשבוע, פותחים שבוע חדש, כ"ה בסיוון, שבוע חדש מבחינת הכנסת, כ"ה בסיוון, 3 ביוני 2013, ואני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת העבודה והרווחה.

חיים כץ: הנושא – השינויים במדיניות של חברת התקשורת הוט בהעסקת עובדיה.

חיים כץ: אני אתן פה רשות דיבור לנציגי העובדים וגם להנהלה.

חיים כץ: אם ההנהלה תגיד משהו שלא מתאים לעובדים, אל תגידו.

חיים כץ: אותו דבר ההנהלה, היא תביע את דעתה, ואף אחד לא יפריע להם.

חיים כץ: על-מנת שאנחנו נדע, נכיר את הסיפור ושלא רק מקריאה בעיתונים, יש פה מישהו, נציג עובדים?

חיים כץ: בבקשה.

<נתן קביליס: אני נציג תמיכה טכנית במוקד בבאר-שבע.

חיים כץ: בוא, ספר לנו את הסיפור.

חיים כץ: אנחנו, לצורך העניין, לא יודעים כלום.

<נתן קביליס: מה שכולם יודעים זה שבשבועיים האחרונים, בדיוק שבועיים היום, אנחנו התחלנו במהלך של התאגדות לוועד עובדים בחברת הוט, במסגרת ארגון כוח לעובדים.

חיים כץ: מה קרה בשבועיים האחרונים שהחלטתם להתאגד?

חיים כץ: כמה זמן אתה עובד?

<נתן קביליס: אני עובד שנה וחצי.

חיים כץ: אז למה לא החלטת לפני שנה וחצי?

<נתן קביליס: היו ניסיונות בעבר, בחברה, שנפלו, מסיבות כאלה ואחרות, לא ניכנס לזה כאן.

<נתן קביליס: בחודשים האחרונים, אנחנו, הנציגים, הטכנאים, נציגי השירות, התמיכה, מרגישים את הצורך מלמטה בדבר מאוד פשוט – בשקיפות.

חיים כץ: למה?

חיים כץ: למה אתם מרגישים את הצורך?

חיים כץ: למה?

<נתן קביליס: מה שקורה זה דבר שאולי לחברים שיושבים פה יהיה קשה להבין, אבל זה מציאות.

חיים כץ: למה יהיה קשה להבין?

חיים כץ: אנחנו נעשה לך חיים קשים.

<נתן קביליס: אין בעיה, זה בסדר.

חיים כץ: למה לחברים פה יהיה קשה להבין?

<נתן קביליס: אני באתי מוכן.

<נתן קביליס: זה בסדר, כל שאלה, אני גם יהיו לי התשובות.

<נתן קביליס: אולי לא הייתי נציג תמיכה טכנית בחברת הוט, או טכנאי.

<נתן קביליס: מה שקורה, והדוגמה הכי טובה זה יום שלישי ויום ראשון לפני שבועיים, קם בבוקר נציג תמיכה טכנית או טכנאי, מקבל הודעה מהמנהל שלו, שיגיע דחוף למוקד ושהוא נאלץ היום, עד השעה תשע בערב, לחתום על חוזה שאסור לו להוציא מהחדר, ולעבור להעסקה קבלנית.

<נתן קביליס: בן-אדם שהיה חמש, שבע, שנתיים, עובד הוט, בן רגע, עושה את אותה עבודה, מאותו שולחן, עם אותו רכב, אם הוא טכנאי, אבל הבוס שלו הוא לא הוט, אלא "תקשוב" או "בבקום" או "כלנית" או כל קבלן שהם יקראו לזה ספק.

<נתן קביליס: מבחינתנו, זה אותו דבר.

חיים כץ: איזה תנאים?

חיים כץ: מה הוא קיבל?

חיים כץ: איזה תנאים הוא קיבל בחתימה?

חיים כץ: פיצויים של כמה?

<נתן קביליס: הם קיבלו פיצויים, זה ברמות שונות.

חיים כץ: כל אחד בנפרד?

<נתן קביליס: כן.

חיים כץ: היתה התמקחות?

<נתן קביליס: היה ניסיון לייפות את המצב ואת החוזה, כמובן לנסות לשווק את החוזה לאותו עובד בקצה, אבל בפועל, נוצר מצב שעובדים מאבדים את הזכויות שלהם, מאבדים את הוותק שלהם, מאבדים את הביטחון התעסוקתי.

<נתן קביליס: כי ברגע שחברת הוט תחליט שהיא מפסיקה את ההעסקה עם אותו מעסיק, אין לו, לא יהיה לו איפה לעבוד.

<נתן קביליס: לו, זה לעוד 200 כמוהו.

<נתן קביליס: אם זה 200 בנשר או 200 בבאר-שבע, בשבועות האחרונים, במיוחד מאז שהתחלנו להתאגד.

<נתן קביליס: זה מה שאנחנו רואים בבוטות.

חיים כץ: איך הולך התהליך של ההתאגדות?

<נתן קביליס: אנחנו אתמול הכרזנו על סכסוך עבודה.

חיים כץ: איך הולך התאגיד של ההתאגדות?

<נתן קביליס: התחלנו תקשורת עם ארגון כוח לעובדים לפני ארבעה חודשים.

חיים כץ: לפני כוח לעובדים.

חיים כץ: אתם, כשאתם באים, אחד כמוך שבא ורוצה להתאגד.

חיים כץ: מתחיל לעניין?

<נתן קביליס: את החברים, כן.

<נתן קביליס: זה בשיחות חולין, בפינת העישון, במזנון, בעבודה, במכללה.

<נתן קביליס: רובנו גם סטודנטים.

<נתן קביליס: ומבינים שיש צורך לקחת את הגורל בידיים שלנו.

<נתן קביליס: זה נשמע כמו סיסמה, אבל זה לא פחות מזה.

<נתן קביליס: נוצר מצב שאנחנו פונים לכוח לעובדים, מבינים, תוך כדי, עושים, לומדים גם בעצמנו, על המשמעויות של התהליך, על זכויות עובדים.

<נתן קביליס: אנחנו לא נולדנו מהפכנים או אנשי צדק ששואפים לזכויות עובדים, אבל בשורה התחתונה, נוצר מצב שאנחנו רוצים להקים את הוועד הזה, אחרי ניסיונות גם בהסתדרות הכללית וגם בהסתדרות הלאומית.

<נתן קביליס: פנינו לכוח לעובדים שבפועל אנחנו מרכיבים צוותים מובילים בכל הארץ, בבאר-שבע, בנשר וביקום, שהתפקיד שלהם הוא לקשר אותנו, נציגי הוועד, אל העובדים בשטח, שזה דו-סטרי, גם כלפי הוועד, שנשמע מה חסר, מה צריך, מה הבעיות, וגם את העמדות שלנו, הוועד, כלפי העבודה.

חיים כץ: מה חסר?

חיים כץ: מה צריך?

חיים כץ: בוא, תגיד לנו.

<נתן קביליס: אנחנו צריכים, בשורה התחתונה, שאילן ועמליה שיושבים אתנו פה, יעבירו הלאה ויבינו גם בעצמם, שיכירו בנו כארגון יציג, שישבו אתנו למשא ומתן.

חיים כץ: מה אתם רוצים?

חיים כץ: אתה הולך לישון כמהפכן צעיר, כחבר ועד חדש.

חיים כץ: מה הבשורה?

חיים כץ: מה אתה רוצה להודיע מחר לעובדים?

חיים כץ: תאסוף את העובדים בבוקר, במגאפון, בואו בואו בואו, מה הבאתי לכם.

חיים כץ: מה?

<נתן קביליס: אני רוצה להודיע לעובדים שההנהלה מכירה ביותר מ- 1,200 עובדים שיצטרפו לכוח לעובדים ויושבת אתנו לשמוע מה אנחנו רוצים.

חיים כץ: מה אתם רוצים, אבל-?

אילן גילאון: זה מספר העובדים בהוט?

אילן גילאון: 1,200?

<נתן קביליס: לא, למעלה מ- 3,000.

<נתן קביליס: אנחנו נשמח לדעת מספר יותר מדויק, אבל ההערכה שלנו.

<נתן קביליס: הם לא נותנים את מספר העובדים, הם יצטרכו לתת, באיזה שהוא שלב.

<נתן קביליס: אנחנו עברנו את ה- 1,200 חברים.

חיים כץ: אתה לא עונה למה שאני שואל אותך.

חיים כץ: מה אתה רוצה?

חיים כץ: אתה מקים ארגון, מה היעדים?

חיים כץ: מה המטרות?

<נתן קביליס: אנחנו רוצים דבר ראשון, ביטחון תעסוקתי.

<נתן קביליס: אנחנו רוצים שישאלו אותנו ולא ייתנו לנו התראה של 12 שעות, לפני שמעבירים אותנו להעסקה של בוס אחר, בסוף היום.

<נתן קביליס: אנחנו רוצים קצת יותר תנאים, לא הרבה.

<נתן קביליס: אנחנו לא מבקשים משכורות עתק.

חיים כץ: מה, למשל?

חיים כץ: בוא, תדבר, מה אתה רוצה?

חיים כץ: אני עכשיו ההנהלה שלך, אני רוצה לתת לך.

חיים כץ: מה אתה רוצה?

<נתן קביליס: אנחנו נדרוש זה תוספת שכר וותק, נדרוש סיבוס.

חיים כץ: מה זה תוספת שכר לוותק?

<נתן קביליס: תוספת שכר לוותק.

חיים כץ: הוא מקבל אוטומאטית כל שנה ותק, אחוז אחד בריבית דריבית.

<נתן קביליס: לא.

<נתן קביליס: לא.

חיים כץ: מה לא?

<נתן קביליס: לא.

מיקי רוזנטל: הצחוק עובר דרך הכבלים עכשיו.

<נתן קביליס: לא קורה.

<נתן קביליס: במקרה הטוב, אם אתה עובר שנה, אתה מקבל עוד שקל, וזהו.

<נתן קביליס: לפחות במוקדי השירות.

חיים כץ: מה, למחיר שעה?

חיים כץ: שקל לשעה?

מיקי רוזנטל: זה לא קרה.

מיקי רוזנטל: אני אפרט תכף.

<נתן קביליס: תוספת של אוכל, שנציג שמגיע למשמרת ערב או בסוף שבוע, לא יצטרך להזמין פיצה כדי שיהיה לו מה לאכול.

<נתן קביליס: אנחנו נרצה יותר.

<נתן קביליס: אנחנו נרצה לשפר את הפנסיה שלנו.

<נתן קביליס: ביטוח מנהלים.

חיים כץ: אין פנסיה, אתה לא יכול לשפר.

חיים כץ: עזוב אותך, חבל.

<נתן קביליס: למה?

חיים כץ: למה אין, אני לא הולך לתת לך הרצאה.

מיקי רוזנטל: אל תוותר, אל תוותר.

חיים כץ: לא יודע לשפר את הפנסיה.

חיים כץ: לפי החוק, הם, עכשיו אתה חמש חמש חמש, הם עשרה אחוז אתה חמישה אחוז, אין לשפר.

<נתן קביליס: קרן השתלמות, מותר לדרוש?

חיים כץ: כן.

<נתן קביליס: ביטוח מנהלים, כמו שבהוט מובייל.

חיים כץ: לא לא, ביטוח מנהלים – לא.

חיים כץ: זה או פנסיה או ביטוח מנהלים.

חיים כץ: אין יותר ביטוח מנהלים במשק הישראלי.

חיים כץ: אין יותר ביטוח מנהלים לאף אחד, גם לא למנהלים.

<נתן קביליס: יום מחלה מהיום הראשון, מותר לדרוש?

חיים כץ: כן.

חיים כץ: בטח.

עפו אגבאריה: גם לא לעצמאיים?

חיים כץ: אין.

חיים כץ: ברגע שהורידו את המקדם, אין פנסיה.

מיקי רוזנטל: אבל צריך לדאוג שיפרישו לפי החוק.

מיקי רוזנטל: שיהיה הפרשות לפי החוק.

<נתן קביליס: חיים, מה שקורה זה מצב שנציג שעובד ארבע או חמש שנים בחברה, מתוגמל על-ידי בונוס של בין 600 ל-900 שקלים, תלוי בתפקיד, זה בונוס שהוא לא התעדכן שש שנים או שבע שנים.

<נתן קביליס: זאת אומרת, רק מעמיסים עלינו עוד ועוד נתונים ועוד ועוד נהלים לעמוד בהם, ויעדים לעמוד בהם, אבל קשה מאוד להגיע לבונוס הזה.

חיים כץ: גברתי, מנהלת כוח-אדם.

חיים כץ: בואי תסבירי לי, בחברה שמרוויחה כל-כך הרבה כסף, למה קמים, איזה סיבה יש לעובדים לקום מחר בבוקר ולהגיד – וואלה, אנחנו מתמרדים, אנחנו נגד מקום העבודה שלנו, אנחנו רוצים תנאים.

חיים כץ: לא נגד, אנחנו רוצים להיות במקום העבודה, אנחנו נגד המנהלים שלנו, שהם לא אומרים את זה, אבל מצטייר וואלה, קצת חזירות יש פה.

חיים כץ: קצת.

חיים כץ: טיפה, אותם עובדים שבכלום, אנחנו שומעים על המשכורות בהוט, לצמרת הניהולית.

חיים כץ: זה הדריכה.

חיים כץ: בואי תגידי לי ככה, תני לי ללמוד, להבין.

<עמליה זרקא: קודם כל, בוקר טוב לכולם, שמי עמליה, אני סמנכ"ל משאבי אנוש.

<עמליה זרקא: אני רוצה להתנצל בשמו של הרצל, הוא היה אמור להגיע, אבל בגלל איזה שהוא שיבוש, משהו נסיבות אישיות, הוא לא יכול.

חיים כץ: נעשה דיון בעוד שבועיים, מעקב.

<עמליה זרקא: אין בעיה.

מיקי רוזנטל: הרצל עוזר זה המנכ"ל של הוט.

מיקי רוזנטל: הרוויח בשנת 2012 - -

חיים כץ: מיקי, מיקי, מה אמרנו?

חיים כץ: מיקי, מה אמרנו?

מיקי רוזנטל: אני.

חיים כץ: לא, אתה תבקש רשות דיבור, תדבר.

מיקי רוזנטל: תרשמי אותי, וילמה.

חיים כץ: אתה רשום.

<עמליה זרקא: אז קודם כל, אני רוצה להגיד שצר לנו על התמונה שמתקבלת בתקשורת.

<עמליה זרקא: אנחנו ממעטים להגיב מתוך כבוד לעובדים שלנו ומתוך מטרה לא לנהל את כל הבוכהלטריה שנוצרה שם, על גבי העיתונים, או בעמודי האינטרנט, בטח לא בפייסבוק.

<עמליה זרקא: אבל בוודאי מה ששמעתם וראיתם, בכלל בכלל בכלל לא משקף את העובדות ולא קרוב אפילו למציאות.

<עמליה זרקא: עוד מילה להקדמה.

<עמליה זרקא: הנושא של ההתארגנות, אנחנו גם מכירים את החוק, אנחנו מכבדים את זכותם הלגיטימית של העובדים להתארגן.

חיים כץ: איך זה עולה בקנה אחד עם מה שאתם עושים?

<עמליה זרקא: אנחנו מכבדים את זכותם הלגיטימית להתארגן, אנחנו, מייד עם ההודעה על ההתארגנות, הנחינו את כל המנהלים, בלי יוצא מן הכלל, גם בהיכרותנו את החוק בנושא התנכלות וכו' וגם בעקבות פסק-דין פלאפון, לא רק שלא נאיים להתנכל, אלא גם לא להביע עמדה.

<עמליה זרקא: זה מה שאנחנו מחויבים היום ואני חושבת שבצד השני של השולחן אין כלפינו טענות בתחום הזה, כי אנחנו מאוד מאוד מקפידים, אני באופן אישי וכל המנהלים הבכירים, מנחים, בשום פנים ואופן לא להתנכל.

<עמליה זרקא: אני באופן אישי גם ניגשתי לא פעם ולא פעמיים לנציגים של כוח לעובדים, בכניסה ליקום, ושאלתי אותם אם הכל בסדר, אם הם מרגישים נוח, אם הם עומדים במקום שהם רצו, אם מישהו ניגש וכו' וכו'.

<עמליה זרקא: כך שאנחנו מכבדים את הזכות הלגיטימית הזאת, לא רק ברמת דקלרציה, אלא גם ברמת אופרציה.

<עמליה זרקא: נתחיל עם זה.

<עמליה זרקא: עוד מילה אחת, רק ליישור קו, שכולנו נדע במה המדובר.

<עמליה זרקא: חברים, אנחנו מדברים על אוכלוסייה שעובדת אצלנו, שאורך החיים שלה בממוצע בחברה הוא בין 12 ל- 18 חודש, חברים, אנחנו מדברים על אנשים שעובדים בחברה, שאורך חיי נציג אצלנו, בין 12 ל- 18.

חיים כץ: השאלה הבאה, רציתי לשאול אותה, זה בדיוק השאלה הבאה.

חיים כץ: אם מ- 12 ל- 18 חודש, למה אתם מפטרים אותם?

חיים כץ: למה אתם לא מעסיקים אותם?

חיים כץ: הם אומרים – הם הולכים לבד, למה אנחנו צריכים דרך ראיסים?

חיים כץ: למה אנחנו צריכים לפצות חברות קבלניות?

חיים כץ: למה?

<עמליה זרקא: אנחנו תכף נסביר את המהלך.

<עמליה זרקא: מה שחשוב לי להגיד, שלמרות שמדובר ואמר קודם נתן.

<עמליה זרקא: רובנו סטודנטים, שמעתם את המשפט.

<עמליה זרקא: למרות שמדובר באוכלוסייה הזאת, אני חושבת שכמו שעשינו את המהלך וכמו שתפרנו אותו וכמו שתכננו אותו, עם הרבה מאוד אוריינטציה אנושית, עם הרבה מאוד אוריינטציה.

חיים כץ: זה לא מה שאני שואל אותך.

חיים כץ: למה אתם הולכים לסרסורי עבודה, לסרסורי עבודה, ואתם חברה שמרוויחים ואני שמח שמרוויחים וזה לא בושה להרוויח, למה אתם צריכים לעשוק את העובדים שלכם?

חיים כץ: למה אתם צריכים לעשוק את העובדים שלכם?

<אילן צחי: אני אתייחס, אני סמנכ"ל השירות של החברה, שלום.

חיים כץ: למה?

חיים כץ: מנהלת כוח האדם לא יודעת לענות?

חיים כץ: היא לא יודעת לענות?

<אילן צחי: היא יודעת.

חיים כץ: אז תן לה לענות.

<עמליה זרקא: אני חושבת שיש פה - - -

<אילן צחי: יש פה איזה שהוא- - -

חיים כץ: סלח לי, אדוני.

חיים כץ: אתה לא בהוט עכשיו.

חיים כץ: פה אתה בכנסת ואני מוביל את הישיבה הזאת ואני נותן רשות דיבור ולא כל אחד מדבר מתי שהוא רוצה ואיך שהוא רוצה.

חיים כץ: כן, גברתי.

<עמליה זרקא: כבוד היושב ראש, אנחנו ביצענו בינינו איזה שהיא חלוקה של מענה לתחומים שכל אחד מאיתנו אחראי.

חיים כץ: את מנהלת כוח-האדם של הוט?

<עמליה זרקא: נכון.

חיים כץ: זה כמו שאמרת, למה אתם בהוט, תעני לי, אם הוותק הממוצע בואי נגיד 36 חודשים, למה בגין 36 חודשים, אתם מצטיירים רע, מצטיירים כעושקי עובדים ואת אומרת שזה לא כך?

חיים כץ: לוקחים את העובדים וזורקים אותם לחברות קבלניות.

חיים כץ: למה?

חיים כץ: אם הם לא צוברים כלום, הם לא צוברים ב- 36 חודש או בשנתיים, הם לא צוברים, לא זכויות פנסיוניות ואתם נותנים להם את ה- 100% פיצויים, את יודעת, יש כלל גדול בתורה שזה נהנה וזה לא חסר.

חיים כץ: למה אתם צריכים ללכת למהלך הזה, שלכם תדמיתית לא נותן כלום וכמו שאת אומרת, אני לא יודע אם זה, כלכלית לא נותן כלום.

חיים כץ: למה אתם הולכים לשם?

<עמליה זרקא: קודם כל, מאז ומתמיד, מאז שאני מכירה את עצמי בהוט ואני כבר מעל חמש שנים בהוט.

<עמליה זרקא: הוט, לכל אורך הדרך, עובדת עם חברות מתמחות.

<עמליה זרקא: בשום נקודה, לא היו מאה אחוז מציגי השירות עובדי הוט באופן מלא.

חיים כץ: כמה היום עובדים תחת חברות מתמחות, לפני שהתחלתם בפרויקט?

<עמליה זרקא: בערך 50%, קצת פחות מ- 50%.

<עמליה זרקא: 40% - 60%.

חיים כץ: אז מה קרה עכשיו שאתם רוצים לשנות את האחוזים?

<עמליה זרקא: אנחנו חושבים שלחברות המתמחות יש יתרון במתן שירות, מפני שהן מתמחות במתן שירות.

<עמליה זרקא: אנחנו חושבים שזה יעזור לנו לשפר את השירות ללקוחות, מפני שזה הביזנס שלהם ואת זה הם יודעים לעשות הכי מוצלח.

חיים כץ: עמליה, כמה זה יוזיל לכם את העלויות?

חיים כץ: כמה זה ייפגע באחוזים בעובדים?

חיים כץ: כמה עובדים יקבלו פחות, נו-?

<עמליה זרקא: העובדים עברו באותם תנאים, אותו שכר שעה, אותן הפרשות.

<עמליה זרקא: העובדים עברו באותם תנאים.

חיים כץ: כן, אבל מה זה אותו שכר שעה?

חיים כץ: עד אתמול בערב, את היית המעסיק שלו.

חיים כץ: היום את כבר לא המעסיק שלו, אין לך שום יחסי עובד-מעביד אתו.

חיים כץ: עשית outsourcing, העפת אותו החוצה, אמרת – וואלה, יש לו קבלן חיצוני, הוא משלם, אותו עובד שלי, אני לא אחראית.

חיים כץ: אני יכולה להודיע לקבלן – תפטר אותו עכשיו, אין לך צורך לעשות שימוע.

חיים כץ: אותו קבלן חיצוני יעשה את הכל.

חיים כץ: בכמה קנית את זה?

חיים כץ: כמה כסף?

חיים כץ: ב- 100% פיצויים?

חיים כץ: תשמעי, אתם חברה שנותנת שירות ואתם מצטיירים פה במהלך הזה כחברה דורסנית.

חיים כץ: אני לא חושב שזה בסדר.

חיים כץ: בבקשה, לפרוטוקול.

חיים כץ: שם ותפקיד.

<אילן צחי: אני סמנכ"ל שירות.

<אילן צחי: רוצה רגע להסביר בכמה מילים שאנחנו מדברים בין המונח של עובדי קבלן לחברות מתמחות.

<אילן צחי: הוט עובדת מזה מספר שנים עם חברות מתמחות במתן שירות טלפוני.

<אילן צחי: חברת תקשוב שעלתה פה, בכמה ניירות, היא חברה שמחזיקה 4,500 עובדים, ההתמחות שלה – מתן שירות טלפוני.

<אילן צחי: אנחנו יודעים שבשוק הזה היום, ההתמחות של חברות נותנת להם יתרון יחסי.

<אילן צחי: תקשוב הצליחה לפתח יתרון יחסי לעומתנו, בניהול שירות טלפוני.

<אילן צחי: אני לא מוצא בזה שום דבר פסול לעבוד עם חברות כאלה.

אילן גילאון: כלומר שאתם רוצים להתמקצע.

<אילן צחי: אני חושב, אני מאמין- - -

אילן גילאון: אני מודיע לך שבתור לקוח שלך, אני לא מרגיש את ההתמקצעות שלך, דווקא בתחום שאמרת אותו עכשיו.

אילן גילאון: זה קש וגבבה, מה שאתה אומר כרגע.

אילן גילאון: קש וגבבה.

אילן גילאון: שטות מוחלטת.

אילן גילאון: אתם בסך-הכל, השאלה המרכזית היא למה אתם צריכים להיות כל-כך גרידים.

אילן גילאון: קחו בחשבון שגם לכם יש לקוחות ואתם עלולים לאבד אותם, כי גם הם יכולים ללכת למיקור חוץ.

אילן גילאון: לא רק העובדים שלכם.

אילן גילאון: ואתם צריכים לענות מה קרה בתקופה האחרונה, מאז ההתארגנות של העובדים שאתם מוציאים את כולם לעבודות קבלן.

<אילן צחי: הפעילות הזאת לא התחילה - - -

אילן גילאון: הדיבור המכובס הזה.

מיקי רוזנטל: לא, כי אם זה היה רק בשירות.

אילן גילאון: לא, אנחנו נשמע עכשיו כמה זה נפלא.

חיים כץ: אם צריך, אם רוצים לעבוד, הם פה שניים או שלושה, ובצד הזה יש 87, לא כוחות הוגנים.

חיים כץ: תהיה סבלני.

אורלי לוי אבקסיס: אבל הכסף אצלם.

חיים כץ: כן, בבקשה.

<אילן צחי: רק בשביל לסכם את המשפט האחרון – המטרה היא לא לפגוע באף עובד שלנו ואנחנו דאגנו להסכמים שמאפשרים לעובדים שלנו לעבור לחברות האלה, כדי להמשיך ולשמור להם על התנאים.

<אילן צחי: אי-אפשר להתעלם מזה שהוותק הממוצע הוא ותק יחסית צעיר.

<אילן צחי: אנחנו מאפשרים להם את המעבר הזה, כדי שיוכלו לקבל אלטרנטיבות תעסוקתיות בחברות האלה וההתייחסות לחברות האלה כחברות קבלן, שמעסיקות את העובדים שלהן בתנאים לא ראויים, זה עובדתית לא נכון.

<אילן צחי: זה עובדתית לא נכון.

<אילן צחי: התנאים שם הם תנאים מכבדים, מכבדים את העובדים וזה חברות מכובדות, יש הנהלה מסודרת.

עפו אגבאריה: עוד לא ראיתי חברת קבלן שבאמת מכבדת את העובדים.

<אילן צחי: כי הם לא חברת קבלן.

<אילן צחי: הם חברת מיקור חוץ.

<אילן צחי: אנחנו מתייחסים לחברות מכובדות, שמעסיקות מאות עובדים שזה ההתמחות שלהם בשוק.

חיים כץ: חבר הכנסת, מיקי רוזנטל.

מיקי רוזנטל: קודם כל, אם זה היה אמת, היה בדל של אמת בדברים שאתה אומר, אז היית מעביר רק את הטלפנים, אבל אתה לא מעביר רק את הטלפנים.

<אילן צחי: לא התכוונתי לשקר.

מיקי רוזנטל: אתם מנסים להעביר גם את הטכנאים והעברתם חלק מהם וגם מחלקות אחרות, כך שזה לא עומד בעניין של השירות.

מיקי רוזנטל: אחד.

מיקי רוזנטל: שתיים, דיבורי הנועם שאתה משמיע פה, לא עולים בקנה אחד עם האיומים המפורשים שהשמעתם לעובדים והכרחתם אותם לחתום על חוזים, כאילו הם עשו את זה בהסכמתם.

מיקי רוזנטל: בחוזה כתוב שהעובד פנה להוט וביקש לעבור לחברה, מה שהוא שקר גס.

מיקי רוזנטל: בחוזה כתוב שהעובד התייעץ עם עורך-דין, בעוד שאתם לא הרשיתם לעובדים להוציא את ההסכמים האלה, על-מנת שיתייעצו ואתם פעלתם בניגוד מפורש, ציטטתם פה את נשיאת בית-המשפט לענייני עבודה בעניין פלאפון, שם נכתב במפורש שעובדים בשלב ההתארגנות שלהם, אסור להנהלה לפגוע בהם ואתם פגעתם בעובדים באופן של טרור תעסוקתי, אין לזה מילים אחרות.

מיקי רוזנטל: אני לא מדבר עכשיו על איך אתם משלמים לספקים, מהיום פלוס שוטף וכל מיני דברים כאלה, שזה לא הנושא היום.

מיקי רוזנטל: אבל אתם חברה שפשוט עומדת על המקפצה ועושה דברים איומים ונוראיים.

מיקי רוזנטל: אני עוד לא ראיתי התנהלות כוחנית כזאת.

מיקי רוזנטל: התנהלות שמאיימת על עובדים, פוגעת בזכויות של עובדים, פוגעת בזכויות בסיסיות של התאגדות של עובדים ואני חושב שאי-אפשר לעבור על זה לסדר היום.

מיקי רוזנטל: או שתתנהלו בהתאם, או שנטפל בכם בהתאם.

חיים כץ: תודה רבה.

חיים כץ: חברת הכנסת מיכל בירן.

מיכל בירן: אני מאוד שמחה לשמוע על כוונותיכם הטובות, חייבת להודות שאני קצת סקפטית, אבל יש לי שתי שאלות פשוטות.

מיכל בירן: אחת, הייתי רוצה לדעת כמה עובדים יש בהוט?

<עמליה זרקא: זה נתון שאנחנו לא מסתירים, יש דו"חות כספיים.

מיכל בירן: אז אפשר לשמוע אותו?

<עמליה זרקא: בהוט מערכות, בהוט טלקום, נט, יש 3,500 עובדים, הוט מובייל כ- 1,000 עובדים נוספים.

מיכל בירן: ואני מבינה מההצהרה שלכם שאתם ממש תשמחו לשבת עם העובדים באופן מיידי למשא ומתן?

<עמליה זרקא: אנחנו, כמו שאני אמרתי, אנחנו מכבדים את הזכות שלהם להתארגן.

<עמליה זרקא: יש פרוצדורה.

מיכל בירן: השאלה שלי היתה נורא פשוטה.

<עמליה זרקא: את מקבלת תשובה מאוד פשוטה.

<עמליה זרקא: יש סדר, יש קשר בין שני הארגונים.

<עמליה זרקא: יש, הם אתמול דיברו על הגעה ליציגות, יש פרוצדורה מבחינה של הגעה ליציגות וכמובן כמובן כמובן אנחנו נשב אתם ברגע שתהיה להם נציגות.

<עמליה זרקא: כמובן.

<עמליה זרקא: זה לא משהו שהוא וולונטארי אפילו מבחינתי, זה החובה שלנו, לפי החוק.

<עמליה זרקא: אני יכולה להוסיף עוד כמה דברים, בבקשה?

חיים כץ: כן.

<עמליה זרקא: אחד.

<עמליה זרקא: במבחן התוצאה, חברים, עם כל המילים והתקשורת והזה, קודם כל, מיקי, טכנאים לא עברו לחברות קבלן.

מיקי רוזנטל: ניסיתם.

<עמליה זרקא: לא ניסינו.

<מתן בורג: טכנאים עוברים בימים אלה לקבלן.

<עמליה זרקא: לא ניסינו.

חיים כץ: גם לנו ברור שזה חברות קבלן.

<עמליה זרקא: חברים, אני חוזרת על מה שמיקי אמר.

<עמליה זרקא: טכנאים לא עברו לחברות קבלן, לא עברו לחברות מתמחות.

<נתן קביליס: מתן בורג.

חיים כץ: סלח לי, אדוני.

<עמליה זרקא: טכנאים לא עברו, חברים.

<עמליה זרקא: עובדות אתם רוצים או שאתם רוצים להמשיך?

חיים כץ: לא לא.

<עמליה זרקא: אז בבקשה, עובדות.

<עמליה זרקא: לא עברו.

<עמליה זרקא: נשבעת לכם, לא עברו.

<מתן בורג: טכנאים עוברים בימים אלה ממש.

חיים כץ: צא החוצה.

<מתן בורג: זה פשוט שקר, מה שאת אומרת.

חיים כץ: סלח לי, תוציא אותו.

חיים כץ: תוציא אותו.

חיים כץ: צא החוצה.

<עמליה זרקא: במבחן התוצאה, מי שלא רצה לעבור לתקשוב או לחברה מתמחה, לא עבר ונשאר בהוט ויש כאלה אנשים, גם בנשר, גם בבאר-שבע, שבחרו לא לעבור ונשארו בהוט.

<עמליה זרקא: כך שכל המהלך הזה.

אילן גילאון: תדגימי במספרים על מה את מדברת.

<עמליה זרקא: בנשר אנחנו יודעים היום על מעל 20 אנשים שנשארו.

<עמליה זרקא: חלק מהם, אגב, ביוזמה שלנו, נשארו.

אילן גילאון: לעומת כמה?

<עמליה זרקא: מתוך 180.

<עמליה זרקא: כי יש, היו בעיות פרט שאנחנו צריכים להמשיך ללוות.

<עמליה זרקא: רובם כן רצו לעבור ותנו קרדיט לאנשים האלה, הם צעירים, הם אינטליגנטים, הם מבינים.

מיכל בירן: אנחנו נותנים להם קרדיט.

אילן גילאון: אנחנו לא נותנים להם קרדיט?

<עמליה זרקא: ואם הם החליטו לעבור, אז התוצאות מדברות בעד עצמן.

<עמליה זרקא: ניתנה להם האפשרות להישאר.

מיכל בירן: זאת אומרת, מבחינתכם, כל מי שרוצה להישאר – יכול להישאר?

<עמליה זרקא: בוודאי.

<עמליה זרקא: בוודאי.

מיכל בירן: אז אנחנו מביאים לכם רשימה של אנשים שרוצים להישאר?

<עמליה זרקא: ודאי.

חיים כץ: מיכל, מיכל.

<עמליה זרקא: אנשים יודעים להגיד שהם רוצים להישאר והם נשארו, הם חלק מאיתנו.

חיים כץ: מאלה שחתמו, כמה חזרו בהם?

<עמליה זרקא: עד לרגע זה, אף אחד.

חיים כץ: זאת אומרת, מי שחתם, אף אחד לא חזר?

<עמליה זרקא: עד לרגע זה.

חיים כץ: ומי שיחזור גם לא יפטרו אותו?

<עמליה זרקא: לא יפטרו אותו, מה פתאום שיפטרו אותו?

<עמליה זרקא: חבר'ה, אנחנו צריכים את האנשים האלה.

חיים כץ: כן, אבל אנחנו יודעים להחליף אותם.

<עמליה זרקא: אנחנו גם תפרנו את כל המהלך ככה שאפשר יהיה לשמר אותם, שהם ימשיכו לעבוד.

<עמליה זרקא: האנשים האלה, השקענו בהם.

<עמליה זרקא: הם אנשים מקצועיים.

חיים כץ: ימשיכו לעבוד, ו"לא בבית ספרנו".

חיים כץ: "לא בבית ספרנו".

חיים כץ: תשמעי, זה "לא בבית ספרנו".

חיים כץ: נו, באמת.

<עמליה זרקא: מה, שבחרו להישאר?

<עמליה זרקא: בוודאי שיש עובדים שבחרו להישאר.

אילן גילאון: אבל למה הם לא פה?

<עמליה זרקא: יש עובדים שבחרו להישאר ונשארו והם איתנו.

<עמליה זרקא: זה מבחן התוצאה.

חיים כץ: OK.

חיים כץ: חבר הכנסת עפו אגבריה.

עפו אגבאריה: אני אמנם לא לקוח של הוט, אני לקוח של yes וזה לא מבחירה, מתוך זה שבאזור שלנו יש רק yes ואין הוט.

עפו אגבאריה: אז כנראה שיש עוד מקומות שצריך להכניס את הוט, אבל במקרה כזה, אני לא חושב שזה הדרך הנכונה.

חיים כץ: אתם כנראה לא משלמים.

עפו אגבאריה: שם אין לא משלמים, שם זה הוראת קבע.

עפו אגבאריה: אתה לא, זה לא כמו בעיריות.

חיים כץ: זאת אומרת בעיריות אנחנו לא משלמים.

עפו אגבאריה: לא בעיריות.

עפו אגבאריה: שם אתה יכול להגיד, לנגח.

עפו אגבאריה: אבל פה לא.

עפו אגבאריה: אבל כנראה שמישהו דואג שלא ייכנס לאזורים כאלה.

עפו אגבאריה: אני מאום אל פחם, אם מישהו עוד לא ידע.

עפו אגבאריה: וגם על זה יש לי ביקורת גדולה, על התכנים שנותנים גם ב- yes וגם בהוט לאוכלוסייה הערבית.

עפו אגבאריה: זה דבר עלוב ביותר, ממש עלוב ביותר.

עפו אגבאריה: אני ראיתי את התוכניות וראיתי את התוכניות מה שאתם נותנים לאוכלוסייה מסוימת ומה שנותנים לאוכלוסייה הערבית, זה ממש עלוב.

עפו אגבאריה: כי כנראה שזה נגוע באיזה שהוא וירוס פוליטי ואיזה תחנות הולכים ושמים.

עפו אגבאריה: אבל לא על זה מדובר.

<עמליה זרקא: הכתפיים שלנו קטנות.

עפו אגבאריה: לא, לא על זה מדברים.

עפו אגבאריה: הם שמים רק אל ג'זירה ולא שמים איזה תחנה אחרת.

עפו אגבאריה: למשל, יש רוסיה בערבית שעכשיו משום מה הורידו אותה מהכבלים, הורידו אותה גם מ-הוט וגם מ-yes.

עפו אגבאריה: אני לא יודע למה.

חיים כץ: אנחנו עוסקים בעובדי קבלן.

עפו אגבאריה: עובדי קבלן, לא פוליטיקה.

עפו אגבאריה: שזה גם על זה יש לנו הרבה מה להגיד.

עפו אגבאריה: אבל האם באמת כאשר אתם הולכים ונותנים את האפשרות לעובדים האלה להתארגן, מה שאת אומרת, זה בעצם מה שאת אמרת, לא אמרת שום דבר לגופו של עניין.

עפו אגבאריה: שנותנים להם אפשרות להתארגן, אבל אנחנו גם ככה מפטרים אותם.

עפו אגבאריה: למה מפטרים אותם?

עפו אגבאריה: כי אנחנו לא רוצים שהם יהיו עובדים שלנו, אנחנו רוצים לראות שהם יהיו עובדי קבלן.

עפו אגבאריה: עובדי קבלן, באמת, אני עוד לא ראיתי קבלן אחד שרוצה שאיזה שהיא חברה נותנת את זה לקבלן, רק מטעמים שהיא דואגת לאינטרסים של העובדים, אלא לאינטרסים שלה, שהיא תרוויח יותר, שהעובדים יעבדו יותר, אבל יקבלו פחות ואז מי שיהיה מושמץ זה הקבלן ולא החברה עצמה ובזה, זה הקפיטליזם שאנחנו מדברים עליו, שהוא מדכא את העובדים בצורה כזו ולא נותן להם את האפשרות להתפתח.

עפו אגבאריה: לכן, אני לא חושב שהשיטה הזו היא נכונה ואנחנו חושבים שיש לעשות את הצעד הנכון, זה לאתר או לתת לעובדים להיות עובדים עם הזכות שלהם גם להתארגן וגם להתפרנס בכבוד.

חיים כץ: תודה רבה.

חיים כץ: חבר הכנסת איתן כבל.

איתן כבל: תודה.

איתן כבל: האמת היא, אני מוכרח לומר לכם שאני מרגיש די נבוך, זאת אומרת, מישהו משקר פה.

איתן כבל: זאת אומרת, זה הסיפור.

איתן כבל: זאת אומרת, גם אם אני רוצה להגיע ברגע זה לחקר האמת, לקבוע עמדה בעד צד כזה או אחר.

איתן כבל: אני אומר לך, אדוני היושב-ראש, אין לנו, אני באתי עם עמדה, אני רוצה להגן על העובדים והכל בסדר, ואתם יודעים מה?

איתן כבל: אני גם לא נגד הוט.

איתן כבל: אבל גם אם אני רוצה, אם יהיה בי שמץ של רצון להגיד איזו מילה טובה, אין כלים.

איתן כבל: זאת אומרת, נכון לרגע זה, ממה שאני מקבל, שעל כל דבר שאני קיבלתי, גם דיברתי עם המנכ"ל שלכם, לשם הגילוי, גם הוא ידיד שלי, אני אומר זאת.

איתן כבל: אבל יחד עם זאת, אין לי תשובות.

איתן כבל: זאת אומרת, כי לאורך כל הדרך, מה שאני מקבל מהעובדים, אלה בדיוק נתונים הפוכים ממה שמוצגים על ידכם.

איתן כבל: זאת אומרת, בסופו של עניין, אפילו אי-אפשר לעשות יחלוקו.

איתן כבל: כאן אין יחלוקו.

איתן כבל: פה מישהו צריך להיות צודק.

איתן כבל: או שהחברה צודקת או שהעובדים צודקים במילתם.

איתן כבל: אין אמצע.

איתן כבל: זה לא מסוג הדברים שאתה אומר – הפרשנות.

איתן כבל: זה שחור, זה כמעט מסוג אותם נושאים שהם שחור-לבן.

איתן כבל: אדוני היושב ראש וגם אני אמרתי לך והצעתי לך, אני אשמח להיכנס בין שני הגופים האלה ולו רק כדי להביא לוועדה את הנתונים כפי שמשתקפים במציאות, בשטח.

איתן כבל: תודה.

חיים כץ: חבר הכנסת שמעון סולומון.

שמעון סולומון: תודה רבה.

שמעון סולומון: קודם כל, מה שחבר הכנסת כבל אומר זה נכון, זה יהיה אולי, יהיו לנו נתונים שנוכל לדבר עליהם באמת מתוך ידע בסיסי, אבל אם צריך להגיד משהו על בסיס מה שנאמר פה, אז אני שומע שהרצון להעביר למקומות אחרים, זה שיפור איכות השירות.

שמעון סולומון: בבסיס, באמת כוונה טובה.

שמעון סולומון: אבל איך זה נוגד?

שמעון סולומון: אני לא מבין איך זה נוגד את הרצון של העובדים גם לקרן ההשתלמות, להפסקות, לאוכל, במשמרות, אולי גם לתגמול הולם.

שמעון סולומון: אני לא רואה סתירה ביניהם.

שמעון סולומון: יש כאן בקשה ודרישה שהיא נראית לכאורה מאוד מאוד בסיסית, כי החברה הזו היא מצליחה וטוב שהיא מצליחה.

שמעון סולומון: אין את ה-עליהום הזה, אני לא חושב שזה, טוב שהיא מצליחה, היא לא חברה ששורדת, היא חברה באמת שבין המצליחות.

שמעון סולומון: לכן, אני לא מבין את הרצון הזה, לא להיענות לצורכי העובדים.

שמעון סולומון: העובדים האלה מתארגנים, כי הם דורשים את הדברים המינימאליים, הם לא מבקשים להתעשר והם לא מבקשים שוויון במאה אחוז בין ההנהלה לעובדים שנמצאים בתחתית.

שמעון סולומון: לכן, נראה לי על פניו, שהבקשה להתארגנות שלהם, כדי להגן על האינטרסים שלהם, היא בקשה לגיטימית.

<עמליה זרקא: חד משמעית, אני מסכימה.

מיקי רוזנטל: עכשיו זה פתאום נהיה מסכימים.

מיקי רוזנטל: כאילו.

חיים כץ: חברת הכנסת רינה פרנקל.

רינה פרנקל: אני פשוט לא מבינה דבר אחד.

רינה פרנקל: אתם צריכים את העובדים, אני מבינה שאתם צריכים אותם ומצד שני, אתם רוצים שהם יעברו לחברה אחרת.

רינה פרנקל: הרי אתם תצטרכו גם לשלם לאותה חברה עבור השירות שהיא נותנת.

רינה פרנקל: אז מה המשחק פה?

רינה פרנקל: זה לא ברור לי בכלל.

רינה פרנקל: לא ברור לי.

רינה פרנקל: כי בסופו של דבר צריכים את העובדים.

אילן גילאון: פחות משלמים.

רינה פרנקל: ואתם צריכים להעסיק אותם בחברה שהיא לא שייכת לכם ולא בטוח שהם מתחת לכותרת של חברה אחרת, ייתנו שירותים טובים יותר מ-הוט עצמה, כי אתם בעצם מכשירים אנשים ויודעים להכשיר אנשים ולא בטוח שהחברה השנייה תוכל לעשות את זה באותה מידה.

שמעון סולומון: אני מבקש להשלים משפט ששכחתי לומר.

שמעון סולומון: פשוט להשלים מה שרציתי להגיד, שהחברה הזו מצליחה, לכל הדעות.

שמעון סולומון: היא מצליחה לא בגלל שהטייטל של הוט, היא מצליחה בגלל העובדים שיש בה.

שמעון סולומון: אז ליצור מרמור בקרב העובדים?

חיים כץ: לא רק, לא רק.

אילן גילאון: לא רק, גם בגלל המונופול שיש לה.

חיים כץ: עוד כמה דברים.

חיים כץ: אבל בסדר.

אילן גילאון: בזה אפשר לטפל.

שמעון סולומון: מי שעושה את העבודה זה הטכנאים והאנשים שעובדים.

חיים כץ: טוב.

חיים כץ: יעקב מרגי.

יעקב מרגי: כשמדברים על באר-שבע, אני נזעק, מדברים על עובדים – גם נזעק.

יעקב מרגי: ובאמת, באתי לדיון הזה בלי דעות קדומות, כדי באמת לזעוק את זעקת העובדים ובאותה תחושה שיש לכל החברים פה, אתה שומע טענה, שומע תשובה.

יעקב מרגי: יש פה שאלה שאני רוצה להפנות ל-הוט.

יעקב מרגי: הם שאלו אותה, גם חבריי, בצורה אולי יותר, אני לא מאמין, אלא אם כן תבואי ותגידי כן, אנחנו כן משלמים יותר לחברה, חברת השירות הזו, שאתם קוראים לה תקשוב והאחרות.

יעקב מרגי: אלא אם כן תבואו ותאמרו, תשימו פה על השולחן שהחוזה עולה לנו יותר מאשר עלות העובדים.

יעקב מרגי: כי אנחנו רוצים להשיג א', ב', ג', ד'.

יעקב מרגי: יש פה איזה מצב שבאמת לדיון, אנחנו לא מצליחים להבין מה הרציונאל.

יעקב מרגי: אם אתם מוכנים לקלוט אותם חזרה, ואם העובדים עוברים באותה עלות.

מיקי רוזנטל: עזוב, הם לא מוכנים.

מיקי רוזנטל: זה סתם.

מיקי רוזנטל: זה סיסמאות.

יעקב מרגי: זה משהו שבכל, בכל הליך קבלת החלטות בניהול של גוף הכי הכי הכי, צריך להניע משהו.

יעקב מרגי: אנחנו לא מבינים את המניע.

חיים כץ: כן, אתה רצית להגיד משהו.

חיים כץ: בבקשה.

<מתן בורד: אני נציג הארגון, כוח לעובדים.

<מתן בורד: חבר בהנהגת הארגון.

<מתן בורד: אני רוצה להתייחס מאוד בקצרה לכמה נקודות.

<מתן בורד: אחת, לגבי הנושא של ההעברה למיקור חוץ.

<מתן בורד: אנחנו יודעים שאין באמת בחירה חופשית, מהרבה מאוד בחינות.

<מתן בורד: אל"ף, הוט, שימו לב ש-הוט מעסיקה עובדים בפריפריה.

<מתן בורד: המקומות האלה, נשר ובאר-שבע, זה לא מקומות שאנשים צעירים בלי השכלה באמת יכולים ליהנות מאיזה שהן אפשרויות תעסוקתיות יותר מדי נרחבות ו-הוט מנצלת את זה.

חיים כץ: מה שהיא אמרה, זה לא נכון?

חיים כץ: שפרק זמן העבודה הוא, לצורך העניין, בוא נגיד, 24 חודש?

<מתן בורד: פרק זמן העבודה הוא, לצערנו קצר, אבל זה בגלל שהתנאים נוראיים.

<מתן בורד: אין הרבה לאן לרדת בתנאים וככל הנראה שזאת הכוונה.

חיים כץ: מה התנאים שלהם?

<מתן בורד: נאמר פה הרבה.

<מתן בורד: אנשים פה מרוויחים 26 שקל לשעה, במקרה הטוב, לאורך שנים.

<מתן בורד: המשכורות האלה לא מתעדכנות ואנחנו יודעים מה קורה עם יוקר המחייה וזה בעצם אחד הרקעים להתארגנות, כי פה לא רק שלא רוצים להעלות את השכר, רוצים להוריד אותו וזה נאמר מכמה אנשים ברור, שהמעבר לתקשוב לכולם ברור, למרות שאומרים לעובדים במפורש ובגלוי – התנאים שלכם יישמרו, אנחנו יודעים וגם מתשובת הוט לבית-הדין, ביום רביעי שעבר, ראינו וזה עולה די בבירור, שהתנאים לא יישמרו, בטח לא לאורך זמן.

<מתן בורד: מה שקורה כאן זה שרוצים להעביר את העובדים האלה שצברו ידע וניסיון מקצועי, לחברות קבלן.

חיים כץ: מה זה לא יישמרו שלא לאורך זמן?

חיים כץ: בוא, בוא, הם מרוויחים 26 שקלים לשעה, שכר מינימום כמה זה?

<מתן בורד: 22 וקצת.

חיים כץ: 23 ומשהו.

חיים כץ: קרן פנסיה, הם חייבים לתת להם את המינימום, שזה חמש חמש חמש.

חיים כץ: זה, הם נותנים להם.

חיים כץ: מעבר לזה, הם לא נותנים להם כלום.

חיים כץ: סנדוויצ'ים הם לא נותנים להם, מה זה התנאים לא יישמרו?

חיים כץ: הוט עושקת את העובדים שלה.

חיים כץ: הוט לא עושקת את מנהליה.

חיים כץ: חלק מעובדיה היא עושקת.

חיים כץ: מתייחסת אליהם, אתה יודע, כמו בימי הביניים.

<מתן בורד: הדבר החשוב שרציתי להגיד זה שעובדי הוט, על רקע הרעת תנאים של השנה האחרונה ואני לא אכנס לפרטים, אבל היתה הרעת תנאים.

<מתן בורד: על הרקע הזה, עובדי הוט התארגנו.

חיים כץ: למה לא תיכנס לפרטים?

חיים כץ: מה קרה בשנה האחרונה?

<מתן בורד: בשנה האחרונה הוט עצרה את הגיוסים, אנשים שידעו שיש להם אופק של קידום, ראו אותו נעצר.

חיים כץ: מה זה אופק של קידום?

<מתן בורד: אופק של קידום זה אומר להתקדם לתפקיד קצת יותר בכיר בחברה.

חיים כץ: בכסף-?

<מתן בורד: בשקלים בודדים, אבל זה קידום.

<מתן בורד: וגם עוד 100, 200, 300 שקל לבן-אדם שמרוויח מעט, זה הרבה.

<מתן בורד: והדברים האלה נעצרו.

<מתן בורד: הבונוסים ירדו.

<מתן בורד: אנשים מרוויחים בהוט, בפועל, בשורה התחתונה, פחות בשנה האחרונה.

חיים כץ: כמה זה בונוס לשנה?

<נתן קביליס: 600 שקל בחודש.

חיים כץ: בחודש?

<נתן קביליס: קשה לך מאוד להגיע לזה, בגלל שמוסיפים.

חיים כץ: לכמה אתה מגיע?

<נתן קביליס: אני מגיע ל- 300 במקרה הטוב.

<נתן קביליס: ואני לא נציג רע.

<נתן קביליס: זה אחוז משרה.

<נתן קביליס: ביחס לאחוז המשרה שלי.

<נתן קביליס: שלוש משמרות בשבוע, קשה לי מאוד לעמוד ביעדים שהם מציבים עלי.

<נתן קביליס: פחות עובדים, עושים את אותה עבודה, צריכים לענות ליותר לקוחות.

חיים כץ: כמה המחיר שעה שלך?

<נתן קביליס: 24.

<נתן קביליס: אני מקבל 24 שקלים לשעה.

<מתן בורד: הנקודה החשובה אבל זה שהדברים האלה נקבעים בצורה חד-צדדית לחלוטין, בהוט.

<מתן בורד: לעובדים אין שום say, וזה מה שנגמר כאן.

<מתן בורד: אתמול הכרזנו על יציגות בחברת הוט, אנחנו מבקשים מחברת הוט, כמו שאמרה הגברת, לשבת אתנו למשא ומתן.

<מתן בורד: בשלב ראשון, לעצור את מיקור החוץ.

<מתן בורד: זאת הדרישה החד-משמעית של העובדים.

<מתן בורד: ועד שלא נגיע לאיזה שהן הסכמות בעניין הזה, אנחנו דורשים מכם לעצור את זה.

<מתן בורד: בשביל זה אנחנו יושבים כאן.

מיקי רוזנטל: אני רוצה להדגים, לא, רק לעניין שהוא נתן, זאת אומרת, מה זה אומר.

מיקי רוזנטל: בהוט הם יצאו להפסקה, כשהם עבדו, היו עובדים, הם היו יוצאים לכמה וכמה הפסקות.

מיקי רוזנטל: יש לי פה עשרה מכתבים מעובדים שעובדים בחברת מיקור חוץ ורודים בהם כאילו הם עבדים במאה ה- 16.

מיקי רוזנטל: לא נותנים להם לצאת להפסקה.

מיקי רוזנטל: הפסקה של השירותים נחשבת להם להפסקה מהותית, כשהם יוצאים לשירותים.

מיקי רוזנטל: התעללות בעובדים.

חיים כץ: שיעשו בפינת החדר.

מיקי רוזנטל: זאת המשמעות.

מיקי רוזנטל: זאת המשמעות.

מיקי רוזנטל: יש לי פה עשרה מכתבים, אני מוכן להראות אותם לכולם.

חיים כץ: חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס.

אורלי לוי אבקסיס: אדוני היושב-ראש.

אורלי לוי אבקסיס: אני מסתכלת על הדברים ואני קצת תמהה.

אורלי לוי אבקסיס: קודם כל, אני מברכת על זה שהדיון הוא פה, כי מי כמוך יודע ומתעסק בזכויות עובדים, שלא יבואו וימכרו לנו סיפור שהם עושים את זה לטובת העובדים.

אורלי לוי אבקסיס: לא ייתכן שיהיו פה מצג שווא.

אורלי לוי אבקסיס: למה מצג שווא?

אורלי לוי אבקסיס: כי אם אני מתבשרת שבאותו חוזה שאתם מכריחים את אותם עובדים לשבת בחדר סגור בלי לצאת החוצה עד תשע בערב ומקצים להם עם שעון עצר – חברים יש לכם ככה וככה שעות, או אתה יודע, מה שדיברנו פה בוויסקונסין, שש שעות ולא נותנים לך לזוז, אבל זה בדיוק, זו הסיטואציה שלפחות אנחנו נחשפנו אליה ואתם מכריחים אותם לחתום בידיעה שהם חותמים על משהו שהוא שקרי.

אורלי לוי אבקסיס: כי אם אותו בן-אדם יושב בבוקר והוא יודע שבתשע בערב הוא חייב להגיש, אם הוא מעוניין או לא מעוניין, והוא חותם שם שהוא פנה ל-הוט וביקש את זה והוא נדרש לחתום על כך שהוא התייעץ עם עורך-דין.

אורלי לוי אבקסיס: חברים, מעבר לעניין אם זה בסדר או לא בסדר להעביר אותם למיקור חוץ, מה אתם עושים עם העובדים, אתם בידיעה מכריחים אנשים לשקר במסמכים.

אורלי לוי אבקסיס: קודם כל, לחוזה הזה אין תוקף משפטי, כי יש פה מצג שווא.

אורלי לוי אבקסיס: יש פה חוסר בתום לב.

אורלי לוי אבקסיס: יש פה חוסר תום לב.

אורלי לוי אבקסיס: אני לקוחה שלכם, אני לקוחה מאוד טובה.

חיים כץ: את משלמת כל חודש?

אורלי לוי אבקסיס: בטח, ואתה גם לא רוצה לדעת כמה.

חיים כץ: מה זה לקוחה רעה, לא משלמת?

אורלי לוי אבקסיס: לא, לקוחה טובה שמסיימת את החודש בלמעלה מ- 600 שקל.

אורלי לוי אבקסיס: יש לי ילדים.

אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה להגיד לכם, עם ההתנהלות הזו, לצערי הרב, אני נמצאת במקום שאני אומרת, באופן אישי, אם היתה לי את האופציה לעבור ל- yes, זו היתה המחאה הקטנה שלי.

מיכל רוזין: צריך להעביר את הכנסת, את כל הכנסת.

אורלי לוי אבקסיס: לא, אני נמצאת בקיבוץ שהתשתיות שם, אין לנו אפשרות אחרת.

מיקי רוזנטל: ניתן להם סיכוי שיתקנו את עצמם.

אורלי לוי אבקסיס: אין לנו אופציה לבחור.

אורלי לוי אבקסיס: וזה אולי באמת, הייתי רוצה לשמוע, כן, אני רוצה שעובדים ימשיכו לעבוד, אני רוצה לשמר להם את מקום העבודה.

אורלי לוי אבקסיס: אבל אי-אפשר לשחק במשחק של – זה הם בכלל שרוצים את זה, תסתכלו על מה הם חותמים, כשבעצם זה חוזה אחיד, זה מה שנכתב שם.

אורלי לוי אבקסיס: והמשמעות היא שמי שלא יחתום עד תשע בערב, חכה תראה מה יקרה לך.

אורלי לוי אבקסיס: העמימות הזו.

אורלי לוי אבקסיס: יש פה ממש, לדעתי, כפייה.

חיים כץ: בכנסת הקודמת, ביטלנו את הכיסא החשמלי במדינת ישראל, ביטלנו.

חיים כץ: אני אומר לך.

אורלי לוי אבקסיס: אז מישהו המציא אותו בגרסה החדשה.

אורלי לוי אבקסיס: מישהו המציא אותו בגרסה חדשה.

אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה לדעת מה עמדת משרד התקשורת בנושא הזה.

אורלי לוי אבקסיס: האם ישנם כללים מחייבים, בסיסיים, האם יש מעקב, האם יש איזה שהוא משהו שמשרד התקשורת מחייב את החברות?

חיים כץ: הם בניו-יורק עכשיו.

אורלי לוי אבקסיס: יש פה נציג של משרד התקשורת, אחד המבריקים ואחד האנשים המבריקים במשרדים שאני מכירה, עבדתי מולו, יחד גם העברנו את החוק של 1202, על נפגעות תקיפה מינית, טלפון חינם.

אורלי לוי אבקסיס: אני באמת הייתי רוצה לדעת אם יש רגולאטור לאותן חברות, מה מותר ומה אסור בהתקשרות שלהם.

אורלי לוי אבקסיס: האם הם חסומים בפני קנסות?

אורלי לוי אבקסיס: בפני משהו?

אורלי לוי אבקסיס: אם לא, אני לא יודעת גם מה כוחנו פה, חיים, ואני הייתי רוצה לחשוב שפרט להתדיין ולהגיד שזה לא בסדר, חברים, אתם לא נוהגים כמו שצריך, איזה כלי אמיתי יש בידינו כדי להעניש את מי שרוצה להעניש את העובדים שהיו עובדים טובים שלו.

אורלי לוי אבקסיס: זה הכל.

חיים כץ: מאה אחוז, תודה רבה.

חיים כץ: חבר הכנסת אילן גילאון.

אילן גילאון: תראו, חבר'ה, מאחורי המילים המאוד מכובסות שלכם, בכל זאת מסתתר איזה שהוא סיפור מאוד מלוכלך של כסף.

אילן גילאון: רק כסף.

אילן גילאון: אתם יודעים, הגרידיות, בעיני, היא מידה כל-כך שנואה.

אילן גילאון: אני חושב שגרידיות יותר שנואה בעיני מאשר הקמצנות.

אילן גילאון: ואתם חברה גרידית ואני אומר גם למה.

אילן גילאון: משום שאתם נהנים כאן, במשך תקופה כל-כך ארוכה, למען הגילוי הנאות, הייתי עובד של הוט באמצעות קבלן, JVC או משהו כזה?

אילן גילאון: לא יודע, אבל אני לא סוגר אתם חשבון, זה כבר נשכח.

<עמליה זרקא: זו גם חברה מתמחה.

אילן גילאון: JVC.

אילן גילאון: היא לקחה טאלנטים.

מיקי רוזנטל: דיון אחר.

אילן גילאון: היות והם לא חברה מתמחה, הם גייסו אדם כמוני, שהוא לא, ועבדתי, בתור טאלנט זול.

אילן גילאון: תראו, אתם באיזה שהוא מקום גם אם תרצו, גם אם לא תרצו, אתם דומים לחברה ציבורית, משום שאתם באמת נהנים, יחד עם yes, אגב, מדואופול מטורף.

אילן גילאון: כי אם אני צריך להשוות את מה שמשלמים מנויי כבלים בארצות-הברית או באירופה, לעומתכם, חברים, אנחנו משלמים לכם אגרה ולכן אתם קבוצה ציבורית ולא פרטית.

אילן גילאון: אנחנו משלמים את האגרה אולי באהבה, אבל אתם לא יכולים לשמור אותה לעצמכם.

אילן גילאון: מה שקורה כאן הוא, פשוטו כמשמעו, זה מה שבזמנים עברו קראו לזה יברכן.

אילן גילאון: אתם לא מסוגלים להתמודד עם קהל מאורגן בעבודה שלכם והנה הם מתארגנים והסיבה לבואנו כאן ובה אני רוצה לגעת לפני שנגעתי בנושא של תנאי העבודה, אני לא רוצה לדבר על זה בכלל, אלא להתמקד בעיקר, והעיקר הוא שבתקופה האחרונה, כתוצאה מהתארגנות של אנשים, אתם כופים באופן בודד, בודדת, על אחד אחד, לחתום לכם על מה שאתם רוצים, כדי שהוא יצא למיקור החוץ הזה.

אילן גילאון: זאת ההתנהלות שלכם לאשורה.

אילן גילאון: אין דבר אחר.

אילן גילאון: לכן, אני לא רוצה לחפש את חקר האמת.

אילן גילאון: אני בא ואומר לכם – חיזרו בכם ולא.

אילן גילאון: אנחנו נטפל בכם בשני אופנים – אחד, באופן הציבורי, הנה, אני מבטיח לכם, אני בכוונה לא קניתי עדיין את החבילה החדשה שהציעו לי, שכוללת הכל ואינטרנט וכל מה שאתם רוצים, אבל אני מחזיק עדיין את החבילה הישנה, רק בגלל זה שאני רוצה שיהיה לי מה לזרוק עליכם חזרה, את ההסכם שלי אתכם.

אילן גילאון: אבל אני לא אעשה את זה לבד, זה ברור לכם.

אילן גילאון: זאת אומרת, אם לא תחזרו בכם, תתחיל פה תנועה ציבורית שתביא אותנו לקבל שירותים במיקור חוץ.

אילן גילאון: יש היום, ברוך השם, עוד כמה הצעות.

אילן גילאון: והדבר השני, לטפל בכם בצורה קצת יותר מואצת, בדואופול ובמעמד המיוחד הזה שאתם נהנים, אם אתם לא רוצים אפילו פירורים להשאיר לאף אחד.

אילן גילאון: ואני מציע לכם שתגידו למנכ"ל שלכם ותבינו אתם בעצמכם, כי אני יכול למדוד מייד את הפערים של משכורת המנכ"ל לעומת הבחור שמקבל 26 שקלים לשעה.

אילן גילאון: 24 שקלים.

אילן גילאון: ולכן, חבר'ה, תשמעו, עזבו את הדיון, לכו בחזרה הביתה, תעשו רוורס, בכל מה שעשיתם, ותיקחו את העובדים שלכם בבית שלכם.

אילן גילאון: ותפסיקו לבלבל את המוח, עם ההתמחות והמיקור חוץ.

אילן גילאון: אתם בסך-הכל, מה שמוביל אתכם, זה לשלם פחות ולהרוויח יותר.

אילן גילאון: למקסם רווחים ולצמצם הוצאות.

אילן גילאון: במצב שלכם, דיר בלאק, אל תהיו גרידים מדי.

חיים כץ: הוט, אתם רוצים להגיב?

<עמליה זרקא: שני דברים.

<עמליה זרקא: אחד, ראשית, גם לגבי הנושא של מיקור חוץ שנדון בבית-המשפט.

<עמליה זרקא: בית-הדין לא, בעצם אישר את המשך המהלך.

מיקי רוזנטל: לא לא לא לא, תדייקי, בבקשה.

<עמליה זרקא: סליחה.

מיקי רוזנטל: לא, בית-הדין התייחס להסכם הנלוז שהחתמתם.

חיים כץ: תן לה.

מיקי רוזנטל: רק על זה.

מיקי רוזנטל: אין שום פסיקה אחרת.

<עמליה זרקא: OK.

<עמליה זרקא: דבר שני, וצריך, ואני חוזרת רק לעובדות, חברים, תשע בערב ונאמרים פה הרבה דברים.

איתן כבל: עובדות זה לא מושג יחסי, לא נעים לי להגיד לך.

<עמליה זרקא: לא.

חיים כץ: רגע, לא איימתם על עובדים?

<עמליה זרקא: עובדות זה מושג של תאריכים וזמן ומקום, זה עובדות, בעיניי.

אורלי לוי אבקסיס: כמה זמן לקח להם ללמוד?

<עמליה זרקא: רק שנייה, שנייה, תני לי להשיב.

<עמליה זרקא: את דיברת.

אורלי לוי אבקסיס: אני שואלת, לא.

אילן גילאון: את אמרת סך-הכל יש לכם 4,500 עובדים.

אילן גילאון: כמה הם עובדים שלכם, של הוט, כמה הם עובדי קבלן?

אילן גילאון: אלה העובדות.

חיים כץ: אמרה לך 40 – 60, נו.

<עמליה זרקא: חבר הכנסת גלאון, הוט מפרנסת במעגלים השונים שלה מעל 8,000 עובדים.

אורלי לוי אבקסיס: אבל גם חברה אחרת יכולה לפרנס את זה, זה קהל לקוחות שבוי.

אורלי לוי אבקסיס: אם ייבחר משרד התקשורת, יכול להיות שנעשה מהלך לפתוח את זה לחברות אחרות.

אורלי לוי אבקסיס: הם עדיין יתפרנסו.

חיים כץ: אורלי, אורלי, אורלי.

חיים כץ: תנו לה.

חיים כץ: תתייחסי למילה מפרנסת.

חיים כץ: כשבן-אדם הולך הביתה עם 3,000 שקל, זה מפרנסת?

מיקי רוזנטל: או 4,000.

חיים כץ: או 4,000, זה מפרנסת?

חיים כץ: לא לא, כשאת אומרת מפרנסת.

אורלי לוי אבקסיס: זה הזיכיון של המדינה.

חיים כץ: הוט מפרנסת את מנכ"ל הוט וצוות ההנהלה בצורה מכובדת, שיכולים לנסוע כל שבועיים לחו"ל ולהיות במלון חמישה כוכבים ולפתוח חשבונות כאלה, והיא לא מפרנסת את עובדיה.

מיקי רוזנטל: היא מנצלת את עובדיה.

חיים כץ: הוט מעסיקה את עובדיה שאין לה ברירה וגם את זה היא רוצה להקיא החוצה.

חיים כץ: הוט מנצלת את עובדיה, היא לא מפרנסת.

<עמליה זרקא: אני רוצה להגיד משהו על מדיניות השכר של הוט.

חיים כץ: 24 שקלים, שמעתי.

<עמליה זרקא: חברים.

<עמליה זרקא: מדיניות השכר של הוט נקבעת על-פי מה שמקובל בשוק.

<עמליה זרקא: יש סקרים.

מיקי רוזנטל: איזה שוק?

מיקי רוזנטל: שוק עבדים?

<עמליה זרקא: בשוק המקצועי.

מיקי רוזנטל: איזה שוק את מדברת?

מיקי רוזנטל: תגידי, אתם הרווחתם 300 מיליון שקל בשנה שעברה, על מה את מדברת?

אורלי לוי אבקסיס: חצי מיליארד!

מיקי רוזנטל: מה, אין לכם בושה?

מיקי רוזנטל: מה יש אם העובדים שלכם ירוויחו מעט יותר, יתפרנסו כמו בני-אדם, והמנכ"ל ירוויח טיפה פחות.

אורלי לוי אבקסיס: כמה הוא מרוויח?

מיקי רוזנטל: לא יודע.

מיקי רוזנטל: 12 מיליון?

מיקי רוזנטל: 14 מיליון?

מיקי רוזנטל: ארבעה מיליארד?

מיקי רוזנטל: מה אתם, באמת.

<עמליה זרקא: מדיניות, מדיניות שכר נקבעת על-פי מה שמקובל בשוק המקצועי.

מיקי רוזנטל: מה זה מקובל?

<עמליה זרקא: אני חושבת שגם לחברי כנסת יש סולם שכר מוסדר, אותו דבר בעולם של הנציגים, בעולם של המהנדסים, בעולם של הטכנולוגיות, על זה אני אחראית, אז לפחות זה נושא שאני מכירה.

אורלי לוי אבקסיס: השכר שלנו נקבע על-פי חוק.

חיים כץ: אורלי, אורלי.

אורלי לוי אבקסיס: לא לא לא, שנייה.

אורלי לוי אבקסיס: אי-אפשר שכל פעם יגידו.

אורלי לוי אבקסיס: השכר שלנו נקבע על-פי חוק ותאמיני לי, אנחנו עובדים קשה.

אורלי לוי אבקסיס: זה דבר ראשון.

<עמליה זרקא: לבריאות, חברים.

אורלי לוי אבקסיס: דבר שני, השכר שלכם לא נקבע על-פי חוק, הזיכיון ניתן לכם על-פי חוק, "לעשות קופה" על הציבור.

אורלי לוי אבקסיס: כמו שנתנו לכם את הזיכיון, יכולים לתת את זה למפעיל אחר.

מיקי רוזנטל: אפשר גם לקחת אותו.

אורלי לוי אבקסיס: אל תאיימו.

מיקי רוזנטל: לא שלכם לנצח, העניין הזה.

חיים כץ: אורלי, אני אתן אותך, את תדברי במקומה.

חיים כץ: פעם תשבי פה, פעם תלכי לשם.

אורלי לוי אבקסיס: זה נהיה פופוליסטי להגיד חברי כנסת.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו על-פי חוק.

חיים כץ: אורלי, מי שלא מתאים לך, את לא נותנת לו לדבר.

חיים כץ: זה שיטה.

חיים כץ: כל מי שלא מתאים לך, את לא נותנת לו לדבר.

אורלי לוי אבקסיס: חיים, צריך להעמיד את הנקודה בזמן.

חיים כץ: לא, זה לא בסדר.

חיים כץ: לא בסדר.

אורלי לוי אבקסיס: בסדר.

חיים כץ: את לא תסתמי פה פיות.

אורלי לוי אבקסיס: אני לא סותמת פיות.

חיים כץ: את לא נותנת לה לדבר.

אורלי לוי אבקסיס: אני שמה דברים על השולחן.

אורלי לוי אבקסיס: זו אמירה פופוליסטית, זו אמירה פופוליסטית.

חיים כץ: אורלי, את סותמת פיות.

אורלי לוי אבקסיס: לא.

חיים כץ: אז אל תסתמי פיות.

אורלי לוי אבקסיס: אני, אני שמה את זה על השולחן.

חיים כץ: אני מבקש, אורלי, אני מבקש ממך, תני לה לדבר.

חיים כץ: אם את רוצה, תדברי במקומה.

חיים כץ: תדברי במקומה, תעני לה את, אחר-כך.

<עמליה זרקא: להשלים עוד עובדה אחת חשובה, להשלים עוד עובדה אחת חשובה, ששוב, אני מדברת רק על מבחן התוצאה ועל דברים שבאמת אפשר לאמוד ולהוכיח.

<עמליה זרקא: אנשים חתמו למחרת ואחרי יומיים ואחרי שלושה וגם אחרי שבוע.

<עמליה זרקא: כלומר, תשע בערב זה יופי, ככותרת לסיפור, אבל בפועל, אנשים חתמו וניתנה להם השהות והם לקחו חוזים והם העתיקו חלקים מחוזים.

<עמליה זרקא: חברים, אפשר לייצר את האווירה הזאת ואפשר גם, אפשר גם להקשיב.

חיים כץ: עמליה, גברתי מנהלת כוח-האדם.

אילן גילאון: תכריחי אחד לבוא לפה.

חיים כץ: בן-אדם שעובד אצלך שנה וחצי והוא רוצה את הפיצויים וללכת הביתה, הוא יחתום לך.

<עמליה זרקא: אני לא רוצה שהוא ילך הביתה.

חיים כץ: הוא ילך הביתה, את לא מעניינת אותו, סליחה.

חיים כץ: גברתי.

חיים כץ: אם את חושבת שהעובדים הם מטומטמים, הם לא מטומטמים.

חיים כץ: יש לו הזדמנות ללכת הביתה, למה הוא צריך לבוא לבקש ממך פיצויים להתפטר, לא תתני לו פיצויים, לא תתני לו.

חיים כץ: יש לו הזדמנות היום לקחת את הפיצויים.

חיים כץ: ברגע שהוא עובר את המעסיק, הוא לוקח את הפיצויים, הולך הביתה והוא לא צריך את הטובות שלך.

חיים כץ: הוא לא צריך, למה אם היה תלוי בך, לא היית נותנת להם.

<עמליה זרקא: אתה צודק.

<עמליה זרקא: אבל במבחן התוצאה, כולם נשארו.

חיים כץ: שנייה, שנייה.

<עמליה זרקא: רובם נשארו.

חיים כץ: זה נראה מה יקרה בעוד שבועיים-שלושה.

מיקי רוזנטל: אולי נשמע קצת את העובדים?

חיים כץ: אין להם מה להגיד.

<נתן קביליס: יש לנו הרבה מה להגיד, רק, זה יפה מאוד, עמליה, שאת לוקחת פסיקה של בית-משפט שבזכותו, בזכות דיון בבית-משפט לענייני עבודה, שנתנה לנו שבוע לכל הסכם עתידי לחברה קבלנית, בזכות הפעילות שלנו, לוקחת את הפסיקה הזאת ומשתמשת בזה כאילו אתם נותנים לנו את זכות הבחירה.

<נתן קביליס: כי מה שקרה שבוע לפני זה, בנשר, 200 עובדים נכנסו לחדר ומיקי היה שם ולא נתנו להם להוציא את החוזה.

מיקי רוזנטל: כן.

מיקי רוזנטל: למה לא נתנו לנציגי העובדים להיכנס?

מיקי רוזנטל: אולי תסבירי את זה.

מיקי רוזנטל: כי הם לא תיאמו אתכם?

מיקי רוזנטל: כי זה מתקן ביטחוני של השב"כ?

מיקי רוזנטל: איזה תירוצים תמציאו עכשיו?

חיים כץ: אני רוצה לסכם את העניין.

<אילן צחי: אפשר להתייחס לחלק מהדברים שעלו פה?

חיים כץ: כן, בבקשה.

<אילן צחי: דובר כאן על כל מיני, ויש סוג של ציטוטים מכל מיני קטעים, שמדברים – אין הפסקות, אין אוכל.

חיים כץ: לא חשוב, עזוב, עזוב.

חיים כץ: אתם מצוינים.

<אילן צחי: רגע, שנייה.

חיים כץ: לא חשוב, בוא, אני אגיד.

חיים כץ: חברה מצוינת.

<אילן צחי: לא, לא קשור לזה.

חיים כץ: לא?

חיים כץ: אל תגיד, בשביל מה, אתה עובד שלהם.

<אילן צחי: לא, לא קשור לזה.

חיים כץ: חברת הוט חברה מצוינת, נותנת תנאים מצוינים, נותנת ארוחות, נותנת קרן, הכל בסדר.

חיים כץ: יחד עם זה, יחד עם זה, הוועדה קוראת להנהלת הוט להפסיק לאלתר, אנחנו מציעים לכם, להפסיק לאלתר את המהלך של הבאת העובדים, של העברת עובדים למיקור חוץ.

חיים כץ: לאלתר.

חיים כץ: הוועדה קוראת להנהלת הוט לקלוט מחדש עובדים שיחזרו בהם מהסכמתם לעבור לעבוד אצל קבלן, לפחות עד סוף החודש.

חיים כץ: לפחות עד סוף החודש הזה, יש להם זמן של חודש ימים לבוא להגיד – התבלבלנו.

חיים כץ: הוועדה קוראת להנהלת הוט להכיר בהתארגנות העובדים, להיכנס אתם לאלתר למשא ומתן למיצוי זכויותיהם ולשיפור תנאי העסקתם.

חיים כץ: ואני, אני מבקש ממך, כוועדה, שלא לחוקק לכם, אני לא רוצה לחוקק חוקים של הסכמי שכר, לא רוצה.

חיים כץ: שלא תקבלו בראש, איך אמר אילן?

חיים כץ: אל תהיו גרידים.

חיים כץ: תהיו גרידים, "תקבלו בראש, לא תבינו מאיפה זה בא לכם".

חיים כץ: זה יהיה הרבה הרבה יותר גרוע ממה שאתם חושבים.

חיים כץ: קחו את זה לתשומת לבכם.

חיים כץ: תודה רבה, הישיבה נעולה.