הוועדה המיוחדת לפניות הציבור, כנסת 19, פרוטוקול מספר 7, 2013-05-28 13:30

עדי קול: שלום לכולם.

עדי קול: אני שמחה שבאתם.

עדי קול: אני חברת הכנסת ד"ר עדי קול שעומדת בראש הוועדה.

עדי קול: אני מאוד מודה לחברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי שמצטרפת אלינו באופן קבוע לדיונים וזה משמח מאוד.

עדי קול: נדון היום בנושא שחשוב לי מאוד, ואני חושבת שחשוב מאוד למדינת ישראל, ואנחנו לא שומעים עליו כמעט בכלל בתקשורת.

עדי קול: מה שאנחנו כן שומעים בימים האחרונים זה קריאה לשוויון בנטל וקריאה לאוכלוסיות שלא משתתפות ולא משרתות בצבא או בשירות אזרחי ולאומי לבוא ולהצטרף.

עדי קול: מאוד-מאוד מפתיע אותי שלא מדברים על קבוצה גדולה מאוד-מאוד של צעירים שמתדפקים על דלתות הצבא והשירות האזרחי והלאומי ולא מקבלים מענה.

עדי קול: לא יכול להיות שאנחנו נמצאים במצב שאנחנו צריכים להתחנן בפני קבוצות אוכלוסייה שלמות לבוא ולהשתתף, בעוד צעירים מוכשרים, בעלי יכולות, שעשו במקרים רבים דרך משמעותית מאוד בחיים שלהם, גם נוער בסיכון, גם אוכלוסיות של בעלי מוגבלויות, בכלל אנשים שמאוד-מאוד רוצים לתת מזמנם ומיכולותיהם לצבא, שמוכנים לעשות יותר, גם המתנדבים שמקבלים שיבוץ לשנה ומבקשים להתנדב למשך שנתיים – לא מקבלים מענה.

עדי קול: המדינה משקיעה משאבים רבים כדי לצרף קבוצות אוכלוסייה סרבניות ומתעלמת מן הקבוצה הזאת.

עדי קול: כמעט אף פעם לא שמעתי בתקשורת התייחסות לבעיית התקנים, לאורך כל הדיון הזה.

עדי קול: אנחנו רק שומעים מי לא רוצה, ויש משבר קואליציוני.

עדי קול: למען האמת אני חושבת שסיבה נכונה למשבר היא הסיבה הזאת – יש נוער איכותי, רציני, שמעוניין ורוצה, והכוח שלו מאוד-מאוד חשוב לשירות הזה, אך הוא לא מקבל מענה.

עדי קול: זה בעיה ארוכת-שנים.

עדי קול: אתם תשמעו היום, אני מקווה, שהפער בין התקנים הקיימים ובין הצורך הוא עצום אך אני לא שומעת פתרון.

עדי קול: לפני שהעלינו את הנושא לדיון נפגשנו עם נציגים של ועדת פרי וגם עם פרי בעצמו וביקשנו להעלות את הנושא.

עדי קול: הוא לא דובר בחלק הזה של החוק ואני חושבת שאנחנו חייבים עכשיו גם לצאת מכאן בקריאה.

עדי קול: קודם כול לשמוע האם הנושא הזה עלה לדיון, האם קיבלנו מענה כבר עכשיו, וכיוון שאני מניחה שלא נקבל מענה מספיק לדרוש הגדלה של התקנים.

עדי קול: יש פה שותפים רבים.

עדי קול: אני מאוד מודה למנכ"ל המינהלת לשירות האזרחי והלאומי.

עדי קול: המתנו בקביעת מועד הפגישה כדי שתוכל להשתתף ואנחנו מאוד מעריכים את זה שהגעת.

עדי קול: אתם תשמעו כאן מהנציגים הצעירים, חלק שמשרתים ואולי כאלה שרוצים ולא מקבלים מענה, וגם מהמשפחות.

עדי קול: אני רוצה מהמקום האישי שלי לומר, אני עובדת שנים עם נערות בסיכון ואני חושבת שההשפעה של השירות על החיים שלהן, על תחושת המסוגלות כמובן, אבל גם תחושת השייכות, ההרגשה שמישהו מאמין בהן, שנותן להם להיות חלק, ולא שונות – תמיד המסגרות לנוער בסיכון הן איכשהו בצד, איכשהו עם הסתכלות של "טוב, אתם אותו דבר, אבל לא באמת", ופה יש איזו אמירה: כל הצעירים בישראל משרתים, גם אתם כמו כל אחד אחר, ובהמשך גם מגיעות לכם כל הזכויות של בן אדם ששירת שירות אזרחי ולאומי, שזה להיות חלק מן החברה הישראלית, להמשיך ללמוד, לקבל את המלגות המתאימות.

עדי קול: אני חושבת שזה לא משהו שהמדינה יכולה להרשות לעצמה להגיד לו לא.

עדי קול: אבקש לשמוע גם כמובן את הפונים, את הפורום לקידום השירות האזרחי והלאומי, ואחר-כך גם את נציגי המשפחות והנערות שנמצאות כאן.

עדי קול: אין כאן נערים היום, נכון?

עדי קול: אבל יש גם נערים בשירות האזרחי והלאומי.

עדי קול: בהמשך אשמח לשמוע איפה המצב עומד היום.

עדי קול: נכון, השירות הזה יקר יותר משירות התנדבותי אחר, ועדיין המדינה משקיעה משאבים רבים כדי לגייס אוכלוסיות אחרות.

עדי קול: אני חושבת שזה צורך עליון של המדינה לעשות ולהשקיע עכשיו, ולא רק בהיבט השיקומי, אלא בהיבט ההשתתפותי, בהיבט של מוסריות ואחריות חברתית.

עדי קול: אני מניחה שאגיד עוד דברים נוספים בהמשך, אבל אשמח לפתוח את הדיון.

<שלומית אבינח: אני מבקשת שכל אחד מכם יציג את עצמו לפרוטוקול.

<דפנה ליפשיץ: אני מנכ"לית עמותת "תפוח" ויושבת-ראש הפורום לקידום אוכלוסיות מוחלשות בשירות אזרחי-לאומי.

<דפנה ליפשיץ: הפורום קם כבר לפני למעלה משנתיים וחצי, בדיוק כפי שחברת הכנסת עדי קול סיפרה.

<דפנה ליפשיץ: זיהינו כבר אז את הפער שיש בין היקף הפונים לעשות שירות אזרחי מקרב נוער בסיכון ובעלי צרכים מיוחדים ובין מספר התקנים שהממשלה שחררה.

<דפנה ליפשיץ: אנחנו פועלים כבר בכמה וכמה מישורים.

<דפנה ליפשיץ: גם בהיבט של הבניית ידע, של איך עושים באמת את השירות האזרחי בצורה מיטבית עבור האוכלוסייה שאותה אנחנו רוצים לקדם.

<דפנה ליפשיץ: ושוב, כפי שחברת הכנסת עדי קול אמרה, יש כאן באמת הוכחה ברורה, שגיבינו אותה גם במחקר כלכלי שבוצע על-ידי הפורום, שמראה שמבחינת ההחזר לממשלה עבור כל בת ובן שירות שעושים שירות אזרחי אנחנו כמדינה והממשלה מקבלת החזר של בין 250,000-500,000 שקלים בשיפור כושר ההשתכרות שלהם והכניסה שלהם לעולם התעסוקה מול אותו נער או נערה בסיכון או נער בעל צרכים מיוחדים אחר שלא עושה שירות אזרחי ולא מוצא את הנקודה הזאת למצוא את עצמו בחזרה אל תוך החברה הנורמטיבית.

<דפנה ליפשיץ: חשוב לנו לומר שבימים האחרונים בכל השיח על השוויון בנטל, הוועדה בראשות יעקב פרי מצאה את הזמן וגם הביעה נכונות לכלול את הנושא שלנו בשני סעיפים שהוכנסו אל תוך האמירה.

<דפנה ליפשיץ: לנו חשוב לראות שהסעיפים האלה מיתרגמים לפרקטיקה במציאות של אחרי.

<דפנה ליפשיץ: מעבר לזה, גם ברמת החשיפה לתקשורת, אנחנו לא מגיעים ולא נוגעים בקרסול של רמת החשיפה של השר שי פירון, שמדבר על זה בנושאים אחרים, אבל אנחנו קיבלנו חשיפה קלה גם אצל רזי ברקאי וגם בעיתונות הכתובה בנושא הספציפי הזה, רק בגלל שזכינו להעלות את הנושא הזה בתוך המתווה.

<דפנה ליפשיץ: יש לנו כאן שותפים רבים שעושים את העבודה הזאת.

<דפנה ליפשיץ: יותר מזה, היינו שמחים באמת לתת לנערות עצמן לדבר כי הן יותר מכל אחד אחר יכולות להראות את החשיבות ואת ההצלחה שיש במסלול הזה.

עדי קול: אני רוצה לציין באותה הזדמנות, אני חושבת שהמדינה, חוץ מההפקרה הזאת, ואני אומרת גם לנציגי משרד הרווחה, אני חושבת שבכלל אוכלוסיית הצעירים בישראל, אנשים מעגל גיל 18 לא מקבלים מספיק שירותים, מספיק מענים ומספיק מסגרות.

עדי קול: אני יודעת שיש שיפור, הסתכלות על צעירים בצורה אחרת.

עדי קול: אני חושבת שזאת נקודת התחלה מצוינת, המקום בו אנו נפרדים – נוער בסיכון שמסיים לקבל שירותים מהרווחה, שחלקו הולך לצבא וחלקו לא.

עדי קול: אני חוזרת ואומרת, אני חושבת שאנחנו לא יכולים להסכים עם הפרדה כזאת.

עדי קול: אני יודעת שמשפחת גולדברג נמצאת פה ורוצה לדבר.

עדי קול: ביקשתם לדבר, אתן לכם קודם, ואחר-כך לצעירות.

<שפרה גולדברג: אנחנו הורים לירדן, ילדה שיש לה פי-די-די, שזה על רצף האוטיזם.

<שפרה גולדברג: היא נחשבת בתפקוד גבוה מאוד.

<שפרה גולדברג: בעצם כל החיים היא טופלה במסגרות בשילוב יחידני.

<שפרה גולדברג: זאת אומרת, כל החיים דאגנו שהיא תהיה משולבת בחברה ותקבל ליווי במסגרות נורמטיביות.

<שפרה גולדברג: היא מסיימת כיתה י"ב בהצלחה, יש לה כישורים מדהימים.

<שפרה גולדברג: מצאנו עבורה מסגרת שמוכנה לקבל אותה ורוצה אותה, וראתה שהיא מסוגלת לתרום בתחום שלה.

<שפרה גולדברג: פתאום נתקלנו בנושא התקן, שלא הייתי מודעת לו עד עכשיו.

<שפרה גולדברג: זאת אומרת, יש ילדים במדינת ישראל שהם כאילו לא קיימים בתקן.

<שפרה גולדברג: זה דבר שאתה עומד מולו ולא מבין.

<שפרה גולדברג: המדינה תמכה עד היום, היא הובילה אותנו עד היום בשילוב יחידני לטפל בעניין הזה, לשלב את הילדה, והיא השתלבה בצורה מדהימה, וכאשר היא יוצאת בעצם לחיים האמיתיים – כאן זה נגמר.

<שפרה גולדברג: אני לא יודעת אם זה נגמר, אבל אין תקן.

<שפרה גולדברג: או ירדן או מישהו אחר ייתקל במחסום הזה.

<שפרה גולדברג: בעצם זה המכשול היחיד שעומד היום בפני המשך השילוב הנורמטיבי שלה בחברה.

<שפרה גולדברג: רק אציין שאנחנו גרים באפרת וירדן גדלה בחברה שתורמת, מחונכת לתרום, גם לפני הצבא וגם אחרי הצבא, כך שאם לא יהיה תקן היא תמצא את עצמה לגמרי מחוץ לחברה, לגמרי לא בנורמות של החברה שלנו.

<שפרה גולדברג: לכן זה לא דבר שבחיים אנחנו נוכל לקבל.

<שפרה גולדברג: כפי שנלחמנו על הרבה דברים עד היום, אנחנו נילחם גם על הדבר הזה.

<שפרה גולדברג: אני מקווה מאוד שהוועדה הזאת תביא את התשובה.

עדי קול: אני מבקשת לציין שנציג משרד האוצר יגיע לכאן בשעה 14:15.

עדי קול: אני יודעת שאתם צריכים ללכת.

עדי קול: יכול להיות שאבקש ממך להציג את הנושא הזה שוב כאשר הוא יגיע, כי אני חושבת שבסופו של דבר הכול זה שאלה של כסף.

עדי קול: מיד נמשיך.

עדי קול: מי רוצה לדבר ראשונה?

<הילה סופרמן הרניק: אני מנהלת את תחום נערות וצעירות ב"בת עמי".

<הילה סופרמן הרניק: 3 צעירות מהתוכנית שלנו, שעושות השנה שירות לאומי-אזרחי, נאבקות על מקומן לשנה שנייה ורוצות לייצג גם את התהליכים שקורים בתוך השנה הזאת וגם את הצורך בהמשך.

עדי קול: נוי נקר, תתעלמי מזה שנמצאים כאן מלא אנשים.

עדי קול: כאילו אף אחד לא נמצא ורק את פה.

<נוי נקר: קוראים לי נוי, אני בת שירות בגבעת אולגה.

<נוי נקר: זה בעצם מקום שעובד עם נוער בסיכון, בכיתות ז'-י"ב.

<נוי נקר: מגיעים ילדים כל יום בין 17:00-21:00.

<נוי נקר: בגדול, התפקיד שלי כבת שירות להיות עוד איש צוות לכוח, אבל חלק שם סובב גם סביב המוזיקה.

<נוי נקר: זה אומר ללוות הרכבים.

<נוי נקר: בא ילד שמפחד להראות טקסט שהוא כתב ואני אומרת לו: "ווי, בוא נלחין את זה, בוא נעשה זה, בוא נכניס אותך להרכב.

<נוי נקר: אתה רוצה ללמוד גיטרה?

<נוי נקר: וואלה, אתה יודע, אני מלמדת פה גיטרה.

<נוי נקר: נכניס אותך להרכב, תשיר את השיר שלך, תנגן.

<נוי נקר: " בעצם ילד מגיע למצב שבמקום לצאת אחר הצהרים ו"להישפך" בים או בכל מקום אחר ולעשות כל דבר אחר, או להשתעמם בבית, ושעמום גם לא מביא להרבה, הוא בא אלינו וממצה את הכישורים שלו, את היכולות שלו, את התחביבים, הכול.

<הילה סופרמן הרניק: איך את הגעת למקום שלך בשירות, לבחירה שלך בשירות, בתוכנית?

שולי מועלם-רפאלי: איך את הגעת לשם?

שולי מועלם-רפאלי: מה המקום שלך שם?

<נוי נקר: אני באתי מ"יפתח בנות" בבקעה.

שולי מועלם-רפאלי: כולם פה יודעים מה זה "יפתח בנות"?

<נוי נקר: זה מסגרת של חסות הנוער.

<נוי נקר: שם סיימתי י"ב.

<נוי נקר: הייתי שם שנתיים.

<נוי נקר: בעצם בסביבות פסח כבר הבנתי שצריך להחליט, אחרי שהצהרתי ואחרי שהחלטתי שאני כנראה כבר לא אעשה צבא, צריך לעשות משהו.

<נוי נקר: אני אחת שבצבא די תרגיש שהיא מתבזבזת, מהרבה סיבות.

<נוי נקר: בגלל זה בחרתי שירות לאומי, לא מטעמי דת.

<נוי נקר: בפסח, איך אומרים, התמזל מזלנו, פגשנו מישהי בשם מיכל, שגם כן באה מאיזו עמותה ("חסות לעצמאות") שעוזרת לבני שירות, מלווה אותם בתהליך עד שהם בעצם מתגייסים או מוצאים שירות.

<נוי נקר: היא עזרה לנו המון.

<נוי נקר: היא בעצם זאת שעזרה לנו למצוא.

<נוי נקר: הבנו שאנחנו רוצים משהו בתחום המוזיקה, אם זה אפשרי.

<נוי נקר: לא ידענו מה הכיוון, לא ידענו איפה, לא ידענו איזו עבודה.

<נוי נקר: היא אמרה לנו שיש מקום ככה וככה, ובאמת הגיע פסח והלכנו לראיון, וקיבלו אותנו.

<נוי נקר: אם אני שמה את האצבע, מתחילת השנה ועד איפה שאני עכשיו, זה וואו אחד גדול, מהמון סיבות.

<נוי נקר: גם כי קיבלתי המון מהשירות.

<נוי נקר: אני חושבת שזה הכניס אותי למקומות ופתח לי דלתות שבכלל לא חשבתי שאכנס בהן, וגם העזרה – אתה באמת מרגיש שאתה וואו, אתה משמעותי, אתה יכול לעשות משהו.

<נוי נקר: המקום הזה, הדבר הזה.

<נוי נקר: כי בעצם בני הנוער האלה, כולם אומרים: יאללה, הם ילדים, מה הם מבינים?

<נוי נקר: אז לא, ממש לא.

<נוי נקר: יש המון מה ללמוד מהם, ולפעמים נראה שהם מבינים יותר מאתנו אפילו.

<נוי נקר: אני חושבת שלפעמים מה שהם צריכים זה לא פסיכולוג או יועצת בית-ספר, הם בסך הכול צריכים חבר שיקשיב, לא שרק ישמע.

<נוי נקר: והחבר הזה לפעמים טוב שיהיה קרוב אליהם בגיל, אבל לא שיהיה באמת חבר כי אז: או-קיי, אנחנו אותו דבר.

<נוי נקר: זאת אומרת, אין כאן את הקטע של להסתכל עליכם מלמעלה אבל אני אולי כן יכולה ללמד אותך פה משהו.

<הילה סופרמן הרניק: תגידי למה חשובה לך השנה השנייה.

<נוי נקר: שנה שנייה חשובה לי כי המון פרויקטים שהתחלתי והמון ילדים שהתחלתי איתם תהליך – זה לא מספיק.

<נוי נקר: מניסיון, כאשר אני הכרתי בנות שירות בפנימייה זה לא הספיק.

<נוי נקר: "עוד מעטי היא תעזוב, למה לי להיפתח אליה?

<נוי נקר: " שנה זה לא מספיק.

שולי מועלם-רפאלי: מה זה בשבילך התהליך של השנה השנייה?

<נוי נקר: זה המון.

<נוי נקר: אני רק יודעת שלא מזמן התחלתי לעבוד עם ילדה שיש לה כנראה בעיית גמגום, ומעבר לזה יכול להיות שיש לה גם דיסלקציה קלה.

<נוי נקר: אני רק עושה את התפקיד שלי, אני מעבירה לילדה הזאת שיעורי גיטרה.

<נוי נקר: אתמול חברה שלה, ילדה בכיתה ז', אמרה לי: זה שהתחלת לתת לנועה שיעורי גיטרה – את מצילה אותה.

<נוי נקר: הייתי בשוק.

<נוי נקר: אמרתי לה: אני רק עושה את התפקיד שלי.

<נוי נקר: אבל אם זה נכון – הלוואי.

<נוי נקר: הייתי בשמים.

<נוי נקר: זהו.

<נוי נקר: באמת חשוב להבין וחשוב לדעת את זה.

עדי קול: תודה רבה.

עדי קול: אם תרצי אחר-כך להגיד משהו, את מוזמנת.

<בינה ורטהיים: קוראים לי בינה.

<בינה ורטהיים: אני בת שירות בבית-ספר יסודי, בית-ספר "ארזים" בקטמון בירושלים.

<בינה ורטהיים: אני עובדת עם כיתה ד'.

<בינה ורטהיים: לומדים שם ילדים לא נורמטיביים, ילדי חינוך מיוחד, ילדים שבאים ממסגרות שלפני כן לא הסתדרו בהן, מבתים הרוסים, ממסגרות לא קלות.

<הילה סופרמן הרניק: תגידי איך את הגעת לשם.

<בינה ורטהיים: אני נערה שלפני השירות הייתי במוסד גמילה, בקהילה טיפולית.

<בינה ורטהיים: באתי מ"רטורנו".

עדי קול: קודם כול, כל הכבוד לך.

עדי קול: זה חשוב.

<בינה ורטהיים: היתה תקופת זמן, בין סוף התקופה שלי בקהילה הטיפולית – ולמען האמת לא סיימתי שם טיפול, כי זה אחד הדברים בחיים שלי שלא סיימתי.

<בינה ורטהיים: בחיים שלי לא סיימתי שום דבר, אני נערה שכל הזמן העיפו אותה, שכל הזמן עפה ממסגרת למסגרת.

<בינה ורטהיים: תיכון לא סיימתי, אין לי בגרות אחת אפילו, אין לי שם דבר בחיים.

<בינה ורטהיים: אני לא יוצאת עם שום דבר שאני יכולה להגיד: הנה, את זה עשיתי, את זה סיימתי, זה שלי.

<בינה ורטהיים: שום דבר.

<בינה ורטהיים: הגענו למסקנה שאני רוצה לעשות שירות לאומי.

<בינה ורטהיים: אחותי עשתה שירות לאומי לפניי גם בבית-ספר וגם דרך "בת עמי" ולקחתי ממנה דוגמה.

<בינה ורטהיים: היא הדוגמה שלי בכול, גם בחלקים הפחות טובים.

<בינה ורטהיים: אמרתי: אעשה גם שירות.

<בינה ורטהיים: ראיתי שזה עושה לה טוב.

<בינה ורטהיים: אמרתי: אני לא רוצה לחזור לרחוב.

<בינה ורטהיים: ידעתי שאם לא אעשה שירות לאומי אני אחזור לאיפה שהייתי לפני הקהילה הטיפולית, אחזור להיות ברחוב, אחזור להשתמש בסמים, אחזור לשתות אלכוהול, אחזור לשוטט.

<בינה ורטהיים: אני לא רוצה להגיע למקום הזה.

<בינה ורטהיים: אני רוצה להילחם על המקום שלי, אני רוצה שייצא ממני משהו.

<בינה ורטהיים: אמרתי: אני אנסה.

<בינה ורטהיים: זה לא היה כל-כך פשוט בגלל שלא היה מי שיכוון אותי.

<בינה ורטהיים: הייתי באוויר.

<בינה ורטהיים: למזלי אחותי קצת עזרה לי.

<בינה ורטהיים: בסופו של דבר נכנסתי לשירות.

<בינה ורטהיים: בהתחלה היתה לי התלבטות לאן להיכנס בשירות הלאומי, לא ידעתי.

<בינה ורטהיים: ילדים אני לא סובלת, לפני כן לפחות לא סבלתי ילדים.

<בינה ורטהיים: אמרתי: עם ילדים אני לא רוצה לעבוד.

<בינה ורטהיים: ואז אמרתי לעצמי: בינה, את יודעת מה, לכי דווקא על זה, לכי דווקא על מה שהכי קשה לך, כי חוכמה גדולה לעשות שירות במשהו שקל לך, משהו שאת מתמצאת בו.

<בינה ורטהיים: אני טובה באמנות אז חוכמה גדולה אם אלך לעשות משהו באמנות.

<בינה ורטהיים: יהיה לי כיף, יהיה לי סבבה, אבל זה לא המטרה של השירות בשבילי.

<בינה ורטהיים: אני רוצה לעשות שירות כדי שאני אתחשל, כדי שאני אתחזק, כדי שייצא ממני משהו.

<בינה ורטהיים: אני "מתה" שייצא ממני משהו, זה מה שאני רוצה.

עדי קול: כבר יצא ממך משהו, באמת, את מקסימה.

<הילה סופרמן הרניק: מה עם שנה שנייה?

<בינה ורטהיים: עכשיו אני באמצע תהליך.

<הילה סופרמן הרניק: אני חייבת להגיד שבינה התעקשה לבוא לכאן היום ולדבר אתכם.

<בינה ורטהיים: על-פי התכנון לא הייתי אמורה לבוא לכאן היום.

<בינה ורטהיים: כאשר שמעתי שהולכים להגיד משהו על זה שאולי יוכלו לסדר לנו תקנים לשנה ב' אמרתי שאני רוצה לבוא.

<בינה ורטהיים: נדנדתי לשרון הרכזת שלי, אמרתי לה: שרון, אני רוצה לבוא.

עדי קול: אם לא יתנו שנה שנייה, מה תעשי עכשיו?

עדי קול: כאשר תיגמר השנה לאן את הולכת?

<בינה ורטהיים: דבר ראשון, אין לי לאן לחזור.

<בינה ורטהיים: הביתה – זה לא אופציה בשבילי לחזור הביתה.

<בינה ורטהיים: אין לי מושג מה אעשה עם עצמי, באמת.

<בינה ורטהיים: אני גם לא טובה באינטראקציה עם אנשים, אני לא יכולה להיות מלצרית איפשהו.

<בינה ורטהיים: אין לי מושג מה אעשה עם עצמי.

<בינה ורטהיים: לרחוב אני לא רוצה לחזור.

<בינה ורטהיים: אני לא יודעת, אתן הכול רק לא לחזור לרחוב, לא לחזור למקומות שהייתי בהם לפני זה.

<בינה ורטהיים: הייתי במקומות האלה – די, לא רוצה, לא יכולה.

<בינה ורטהיים: אני באמצע תהליך מול עצמי, בעיקר מול עצמי.

<בינה ורטהיים: אני לומדת לקבל אנשים כפי שהם, לקבל את עצמי כפי שאני.

<בינה ורטהיים: לפני זה לא הייתי מוכנה להודות בהרבה דברים שקשים לי.

<בינה ורטהיים: אני באמצע תהליך, אני באמצע בנייה.

<בינה ורטהיים: אם עכשיו ייקחו ממני את מה שהשגתי עד עכשיו – אשאר בלי כלום.

<בינה ורטהיים: פשוט אחזור צעדים אחורה.

<בינה ורטהיים: אשאר בלי כלום בידיים, ואני לא רוצה את זה.

<בינה ורטהיים: אני רוצה באיזה שלב גם שאוכל לעשות בגרויות, שאוכל להיות אדם רציני בחיים שלי, ולא סתם מישהי שלא עושה כלום עם החיים שלה.

<בינה ורטהיים: אני לא רוצה להיות איזו קופאית בסופר.

<בינה ורטהיים: מספיק בנות שאני מכירה הן קופאיות בסופר.

<בינה ורטהיים: החלום שלי הוא שיהיה לי סטודיו לאמנות, שאעבוד באמנות.

<בינה ורטהיים: אם תוציאו אותי עכשיו מהשירות הלאומי בחיים לא אשיג את זה, בחיים, אלא אם כן אתחתן עם איזה אדם עשיר שיממן לי סטודיו.

עדי קול: כולנו קיווינו וניסינו.

עדי קול: זה לא עובד...

<בינה ורטהיים: אני צריכה עזרה בדיור.

<בינה ורטהיים: אני באמצע תהליך מול עצמי, מול האנשים.

<בינה ורטהיים: אני לומדת לתקשר.

<בינה ורטהיים: לפני זה לא הייתי יודעת לתקשר.

<בינה ורטהיים: אני לומדת לתקשר עם אנשים, אני לומדת לאהוב ילדים, לפני זה לא סבלתי ילדים.

<בינה ורטהיים: סוף-סוף עולה לי מחשבה בראש שאולי ארצה ילד בעתיד, שיהיה לי ילד.

<בינה ורטהיים: לפני זה לא רציתי.

<בינה ורטהיים: אני מתפתחת המון.

<בינה ורטהיים: פשוט אי אפשר לקחת את זה ממני, אי אפשר להגיד לי: בינה, את לא עושה שנה ב'.

<בינה ורטהיים: אני צריכה את זה.

<בינה ורטהיים: זה אפילו לא שאלה של רוצה.

<בינה ורטהיים: יש בי חלקים שלא רוצים את זה, אבל אני פשוט צריכה את זה.

עדי קול: אני מקווה שיש פה מישהו שיוכל להגיד שתהיה לך שנה ב'.

<בינה ורטהיים: הלוואי.

עדי קול: אנחנו מנסים לבנות את זה, אנחנו בונים את המתח.

עדי קול: אני רוצה רק משפט אחד.

עדי קול: התחלתי קודם מהשירותים שמציעים לצעירים.

עדי קול: היום המדינה לא מציעה לנוער שנפלט ממסגרת ולא השלים בגרויות ולא השלים לימודים, לא מציע לו מסגרות, לא מציעה מסגרות לימוד או מסגרות השלמה למבוגרים, ומעל גיל 18 נחשב מבוגרים.

עדי קול: יש כאן פעם אחת מסגרת, נכון, במימון חלקי של המדינה, חייבים להגיד, ותיכף הארגונים יגידו, ועדיין שנתנה לך הזדמנות.

עדי קול: קודם כול, את מדהימה בעיניי, גם הדרך שעשית.

עדי קול: אני הייתי ב"רטורנו" פעמים רבות, מכל מיני כיוונים, ואני חושבת שזאת דרך שרק מעט נערות ונערים מצליחים לעשות.

עדי קול: יש פה סיפור הצלחה ואנחנו לא יכולים לעצור אותו באמצע.

<שפרה גולדברג: קודם כול, את מדהימה.

<שפרה גולדברג: אני חושבת שאנחנו רואים כאן משהו מטורף.

<שפרה גולדברג: כל השירות האזרחי של מדינת ישראל, המון מהשירות מתנדב אצל אוכלוסיות מוחלשות ומנסה לקדם אותן.

<שפרה גולדברג: אנחנו מוציאים משאבים על התנדבות, ויש כאן כאילו הפוך על הפוך.

<שפרה גולדברג: זאת אומרת, לוקחים ילדים וכל התיקון שלהם וכל השיקום שלהם נעשה תוך כדי שהם תורמים לחברה בעצמם.

<שפרה גולדברג: מה יותר טוב מזה?

<שפרה גולדברג: מה יותר זול מזה?

<שפרה גולדברג: מה יותר הגיוני מזה?

<שפרה גולדברג: מה יותר שיקומי מאשר הדבר הזה?

עדי קול: אני שמחה שצריך להגיע נציג משרד האוצר והוא ידבר על העלות של התנדבות כזאת, שעולה תוספת של בערך 7,000 שקל לאדם לשנה, ועדיין אם נחשב את ההשקעה – המספרים זה אתם.

עדי קול: אנחנו רק רוצים לראות השקעה שמושקעת בנוער בסיכון, בטיפול בפנימיות ובמסגרות אחרות.

עדי קול: אנחנו שומעים פה את מצוקת הרווחה בישראל – המסגרות החסרות, הטיפולים, העובדים הסוציאליים החסרים.

עדי קול: חסר בכל מקום כוח אדם, והנה יש לנו פה כוח אדם שאומר: אנחנו כאן, אנחנו רוצים, אנחנו יכולים, ומי כמונו יכול כי אנחנו היינו שם, ונמנעת ממנו האפשרות.

<אפרת ולדימירסקי: אני אפרת.

<אפרת ולדימירסקי: אני מפתח-תקווה.

<אפרת ולדימירסקי: אני עושה שירות לאומי במועדונית עם ילדים בסיכון, בקריית יובל בירושלים, עמותת "בית לכל ילד".

<שר-שלום ג'רבי: את גרה בדירה של "בת עמי"?

<אפרת ולדימירסקי: כן.

<הילה סופרמן הרניק: שלוש הבנות כאן גרות בדיור מהאין-תקני-דיור שלנו.

<שר-שלום ג'רבי: בדיוק, את זה שכחתם לומר.

<הילה סופרמן הרניק: לא שכחתי.

<הילה סופרמן הרניק: אני מחכה שהן יסיימו.

<קריאה: מישהו נותן לכם קרדיט.

<הילה סופרמן הרניק: תודה, הקרדיט הזה היה מרחל הרניק, שלא נמצאת כאן, מעיריית ירושלים.

<הילה סופרמן הרניק: אגיד על זה מילה תיכף.

<אפרת ולדימירסקי: אני מלכתחילה באתי במטרה לעשות שנתיים שירות, לא רק שנה.

<אפרת ולדימירסקי: דחיתי את השירות שלי בשנה, סיימתי י"ב ואז התחלתי שירות לאומי ב"אגודה להתנדבות", בתוכנית רגילה לגמרי.

<אפרת ולדימירסקי: אחרי שבועיים עזבתי תוך כדי שהחלפתי 3 מקומות.

<אפרת ולדימירסקי: לא הסתדרתי מכל הבחינות, גם כי הייתי עם עוד מישהי אחת בדירה, וזה פרט שולי כאילו, ולא היה מענה מכל הבחינות כי היתה רכזת שהיתה אחראית על הרבה מאוד בנות, עד 100 בנות, לעומת פה, שהרכזת אחראית על כ-10-15 בנות.

<אפרת ולדימירסקי: בהתנדבות הרגילה הרכזת לא נותנת מענה בקטע אישי, אלא רק בדברים הטכניים של הנסיעות, דיור, דברים כאלה וזה לא כולל את כל השאר.

<אפרת ולדימירסקי: ואז פשוט עבדתי שנה, גרתי בבית.

<אפרת ולדימירסקי: לא היה לי טוב לגור בבית – זה גם חלק מן העניין.

<אפרת ולדימירסקי: ואז איכשהו שמעתי, אני לא יודעת איך זה התגלגל שהגעתי לשירות הזה, וזהו.

<הילה סופרמן הרניק: אולי תוכלי להגיד מה זה נותן לך, או למה חשובה לך השנה השנייה.

<אפרת ולדימירסקי: חשובה לי מאוד השנה השנייה.

<אפרת ולדימירסקי: מלכתחילה בכלל לא חשבתי שאצליח להיות בשירות הלאומי, בשל העובדה שבשנה הקודמת החזקתי מעמד רק שבועיים והתייאשתי כל-כך מהר, אז אמרתי: לא נראה לי שאעשה שירות לאומי, ועוד שנה שלמה.

<אפרת ולדימירסקי: בכלל, זה הישג מבחינתי כל יום שאני הולכת לשירות.

עדי קול: מה היה כל-כך קשה בשירות הרגיל?

<אפרת ולדימירסקי: גם מבחינה חברתית, גם מבחינה אישית, שלא מצאתי את עצמי בסביבה נכונה והיו כל-כך הרבה דברים שלא התאימו.

עדי קול: מה שונה עכשיו?

עדי קול: פרט למעטפת, גם השירות עצמו משנה?

<אפרת ולדימירסקי: התוכנית אחרת לגמרי.

<אפרת ולדימירסקי: בתוכנית הזאת למשל בימי שלישי יש פעילות שהיא כמו פסק-זמן כזה מן העבודה, מכל הלחצים של השירות.

<אפרת ולדימירסקי: יש יום הכשרה שהוא יותר יום כייף, יום קצר יותר שבו יש כל מיני פעילויות וסדנאות להעשרה ודברים כאלה.

<אפרת ולדימירסקי: זה דבר חשוב מאוד בעיניי, מכל מיני בחינות, גם כי זה נותן לך דברים שאת צריכה לדעת גם אחרי השירות, איך להתמודד בחיים, וגם כי זה מין הפסקה כזאת.

<אפרת ולדימירסקי: לאנשים כמוני שקשה להם לעבוד שעות רבות וגם לקום מוקדם בבוקר – בגלל זה בחרתי במועדונית, שם מתחילים את הפעילות בשעה מאוחרת יותר – מן הבחינה הזאת יום השלישי הזה טוב.

עדי קול: למה כל-כך חשוב לך לשרת בכלל?

<אפרת ולדימירסקי: כל החיים שלי הייתי – זה דבר די נדיר, למדתי באותו בית-ספר מכיתה א' ועד י"ב, אך מבחינתי העובדה שנשארתי באותו בית-ספר היא בריחה כי אפשר להגיד שכבר בכיתה ה' או משהו כזה הרגשתי שזה לא המקום המתאים לי, מכל הבחינות, אם מבחינה דתית, אם מבחינת סגנון, אם מבחינה חברתית שלא מצאתי את החברות שלי, מבחינות רבות.

<אפרת ולדימירסקי: פשוט פחדתי לעבור בית-ספר, פחדתי לקחת את עצמי ולהיכנס לחיי חברה חדשים.

<אפרת ולדימירסקי: זה דבר שמאוד-מאוד הפריע לי.

<אפרת ולדימירסקי: גם עכשיו היה לי קשה מלכתחילה לבוא ולגור בדירה עם בנות שאני לא מכירה ולהסתדר איתן.

<אפרת ולדימירסקי: זה גם היה תהליך מבחינתי והרגשתי שמקבלים אותי.

<אפרת ולדימירסקי: בסביבת בית-הספר שלי הרגשתי שאני צריכה להסתיר כל מיני דברים, לשמור דברים מאחורי הגב, שלא מבינים אותי לגמרי, לא מבינים את הראש שלי, אני כאילו מדברת לקיר.

<אפרת ולדימירסקי: ופה אני מרגישה שאני מדברת, שאני לא צריכה להסביר יותר מדי, אני פשוט מדברת ומבינים אותי.

<אפרת ולדימירסקי: גם שרון הרכזת – אמרתי שהיא אחראית על מעט בנות לעומת שירות לאומי אחר וזה דבר חשוב מאוד בשבילי.

<אפרת ולדימירסקי: אני מקבלת ליווי, אני לא אגיד פסיכולוגי, אבל זו מישהי שמלווה אותך בכל הבעיות, גם אם יש לך בעיות במקום השירות עצמו וגם אם יש לך דברים אישיים שלך, היא מלווה אותך והיא לא זורקת אותך ככה לכלבים כאילו זה לא מעניין אותה, כאילו אני בסך הכול עוד בת שירות.

<אפרת ולדימירסקי: זה לא רק עוד בת שירות, בשבילה זה בנייה, זה תהליך.

<אפרת ולדימירסקי: בגלל זה חשובה לי שנה שנייה כי אני אישית מרגישה שלא סיימתי את התהליך.

<אפרת ולדימירסקי: אני ממש באמצע.

<אפרת ולדימירסקי: מבחינתי אם עכשיו לא אמשיך לשנה שנייה אני לא יודעת איפה אמצא את עצמי – אם זה בבית, היה לי מאוד לא טוב בבית, בגלל זה גם יצאתי מן הבית והלכתי לגור בדירת שירות ועשיתי שירות לאומי, וגם כי לי אישית היה קשה חברתית להיות עם בנות זמן רב, מהבוקר עד הלילה ולגור איתן, בשבילי אני צריכה הרבה כוחות לזה.

עדי קול: שלושתכן גרות ביחד?

<אפרת ולדימירסקי: אני גרה ביחד עם בינה.

<אפרת ולדימירסקי: גם מן הבחינה הזאת אני מרגישה שלפעמים יותר גרוע לסיים תהליך באמצע מאשר להתחיל אותו בכלל, כי אם את לא מתחילה אותו בכלל אז את לא מפתחת ציפיות עם הזמן, ועכשיו כשאני באמצע תהליך אני מפתחת ציפיות עם עצמי.

<אפרת ולדימירסקי: אני ממש מרגישה שהשתניתי בהרבה דברים.

<אפרת ולדימירסקי: גם מבחינה דתית, שהרגשתי שיש לי את החופש שלי ואני יכולה לא לחיות בשקר כל הזמן.

<אפרת ולדימירסקי: אני פשוט יכולה להיות אני ויקבלו אותי כמו שאני.

עדי קול: בינה אמרה לנו מה היא רוצה לעשות כשהיא תהיה גדולה.

עדי קול: את יודעת מה את רוצה לעשות אחרי?

<אפרת ולדימירסקי: כל פעם הדעות שלי משתנות.

עדי קול: זה בסדר, גם שלי עדיין משתנות.

<יעל גולדשטיין: אני בוגרת השירות הלאומי דרך עמותת "משלבים", דרך מכינת "כנפיים".

<יעל גולדשטיין: אני המחזור הראשון בשדרות.

<יעל גולדשטיין: למי שלא מכיר, מכינת "כנפיים" היא המכינה לחיים לחבר'ה עם מוגבלויות פיזיות וחושיות.

<יעל גולדשטיין: זה נמצא בשדרות.

<יעל גולדשטיין: יש גם בצפון אחד, בבוסתן הגליל.

<דוד פלבר: את ניהלת את החמ"ל בשדרות במבצע "עופרת יצוקה"?

<יעל גולדשטיין: למה "לפדח" אותי?

<יעל גולדשטיין: אגיד על זה משהו.

<יעל גולדשטיין: כפי שדוד פלבר אמר, עשיתי שירות לאומי בשנה הקשה של נפילות קסאמים בשדרות, וכפי שחלקכם רואים, אני מתנהלת על כיסא גלגלים.

<יעל גולדשטיין: דרך אגב, הייתי מגיעה לשירות הלאומי באוטובוסים – אני גרה בישוב צופים בשומרון – באוטובוסים לא נגישים לנכים והתעקשתי לעשות שירות רחוק מן הבית, גם בגלל האופי שלי, גם בגלל שרציתי לקבל עוד כלים לעצמאות.

<יעל גולדשטיין: זאת גם היתה שנה שגרתי לבד בארץ, ההורים שלי גרו בחוץ-לארץ באותה שנה.

<יעל גולדשטיין: היו שם הרבה נפילות קסאמים ב-2006-2007, ובתור מי שמתנהלת בכיסא גלגלים הודיעו לנו במכינה שאנחנו, כמו כל נכה או מבוגר שמתקשה בניידות, נהיה הראשונים להתפנות.

<יעל גולדשטיין: התפנינו לשבועיים הביתה, כל אחד לבית שלו, ואז הצוות שמלווה אותנו ב"כנפיים" הגיע אלינו.

<יעל גולדשטיין: אליי הגיעה מי שניהלה אז את המכינה בשדרות ואמרה לי שמחזירים אותנו לשירות אבל לא במקום הטבעי שלנו.

<יעל גולדשטיין: אני אמרתי לה חד-משמעית שאם היא מחזירה אותי לשירות לאומי זה אך ורק לשדרות ואך ורק למה שאני קוראת "הביתה", כי ראיתי את המצוקה של התושבים במקום וידעתי שאני צריכה להיות שם.

<יעל גולדשטיין: ובאמת אחרי כל האישורים הביטחוניים, כי המקום לא ממש ממוגן ירי, נתנו לי אישור וחזרתי לשדרות.

<יעל גולדשטיין: העבירו את המכינה ל"בית הגלגלים" בדרום ודאגו לי גם להסעה שתיקח אותי הלוך וחזור במשך שבועיים.

<יעל גולדשטיין: אני יכולה להגיד היום בהסתכלות אחורה, זאת השנה הכי מספקת שהיתה לי עד היום, באמת.

<יעל גולדשטיין: כל פעם שאני מספרת את זה אני מתרגשת, אני רועדת מהתרגשות.

<יעל גולדשטיין: זאת היתה שנת השירות הראשונה שלי.

<יעל גולדשטיין: בשנה השנייה התחלתי לעבוד במדרשה להעמקת יהדות.

עדי קול: איך קיבלת שנה שנייה?

<יעל גולדשטיין: אצלי זה היה פחות קשה, זה חלק מן התוכנית.

<יעל גולדשטיין: אצלנו מי שרוצה, מצליחים לסדר לו עוד שנה, גם לפי הצרכים הפיזיים.

<יעל גולדשטיין: מי שלא רוצה, מתחיל לימודים.

<יעל גולדשטיין: אני רציתי שנה שנייה.

<יעל גולדשטיין: ראיתי שלא נכון לי להיות במדרשה להעמקת יהדות, לא נכונה לי עבודה ישירה עם תלמידים ועברתי למרכז ההידרו-תרפי בשער הנגב.

<יעל גולדשטיין: מבחינתי זה היה איזו מקפצה ללימודים.

<יעל גולדשטיין: התחלתי ללמוד קורס מדריכי כושר גופני ובריאות, מה שעם ישראל מכיר כמדריכי חדר כושר.

<יעל גולדשטיין: בעצם אני הנכה הראשונה מלידה שניגשה ללמוד את זה במכללת וינגייט.

<יעל גולדשטיין: היום אני בלי תעודה של מדריכי כושר כי אחרי הרבה ניסיונות החלטתי לעזוב את הלימודים האלה.

<יעל גולדשטיין: דרכם הלכתי ללמוד, באותה שלוחה באשדוד, קורס קצת יותר קצר של קידום בריאות ובטיחות לאנשים עם מוגבלויות, זה הנחיית קבוצות.

<יעל גולדשטיין: להגיד שאני עוסקת בזה – עדיין לא.

<יעל גולדשטיין: אני במחשבות או ללמוד קורס להנחיית קבוצות ואז באמת להריץ את הנושא הזה, כי חשוב לי, או – אמא שלי סטודנטית לאחיות אז היא הציעה לי ללמוד ליצנות רפואית.

<יעל גולדשטיין: בגלל שיש לי מגבלה, נולדתי עם מגבלה, אני מאוד מחוברת לזה ובאמת חשוב לי נושא הבריאות לאנשים עם מוגבלויות.

<יעל גולדשטיין: גם אם אלך ללמוד ליצנות רפואית נראה לי שאיכשהו אשלב גם את הבריאות שם, ננסה לשלב משהו, כי זה חלק ממני.

עדי קול: כמה כוח יש פה בחדר אחד מקבוצה של נשים.

עדי קול: מעולה.

שולי מועלם-רפאלי: שלום לכולם.

שולי מועלם-רפאלי: לדבר אחרי האמא ו-4 הבנות זה ניסיון ככה להידבק בדבר.

שולי מועלם-רפאלי: אני חושבת שכל הדוברות לפניי הציגו בעצם את המהות של סיבת ההתכנסות הזאת, מה המשמעות בדיבור על החוזה שבין מדינת ישראל לאזרחים שלה, מה המשמעות של המחויבות ההדדית שלנו לאנשים שהם לא בשביל המרכזי, אגיד את זה בעדינות.

שולי מועלם-רפאלי: אין זה סוד שאני לא באה מעולם החינוך, למרות שאני נוגעת בו ברבדים רבים, אבל כאמא ל-7 ילדים אני שומעת לא פעם את המינוח "לאפשר לילדים לעבור חוויה חיובית", על הילדים שרוכשים שנים רבות בחיים שלהם חוויות שליליות של כישלון אחרי כישלון.

שולי מועלם-רפאלי: הדבר שהכי ריגש אותי ברמה האישית כמי שעושה פעם אחרי פעם בחירות בחיים שלה, זה הבחירה של כל אחת, גם של האמא שמייצגת כאן הורים רבים שמנסים כל הזמן לדחוף את הילדים שלהם אל תוך השיח הרגיל, או המקובל, או האמיתי וגם של כל ארבע הבנות, זה הרצון שעולה כל הזמן להיות משמעותיות לעצמן ולסביבה שלהן.

שולי מועלם-רפאלי: הבחירה הזאת לא קלה, ודווקא כמי שמגדלת 7 ילדים לגמרי סטנדרטיים, בלי הצורך כל פעם לעשות את הבחירה לא ליפול ולא לוותר ולא להסכים להתפנות כי "הכי קל כאילו לפנות אותי כי אני על כיסא גלגלים" – אני מאוד-מאוד מתחברת לאמירות שלכן.

שולי מועלם-רפאלי: אני חושב שמכל הדברים שקראתי ולמדתי, גם שהוועדה העבירה אלינו וגם בבירור שלי על מה זה בכלל השירות הלאומי במדינת ישראל, ומתוך השיח האין-סופי שאנו שרויים בו בתקופה האחרונה על הרצון האמיתי להכניס כמה שיותר אנשים מתחת לאלונקה של החברה הישראלית, של הזכות לשאת בנטל, אני חושבת שצריכה לצאת מפה קריאה מהותית, שאנחנו חייבים לאפשר את הזכות הזאת גם לאנשים שאולי זה עולה יותר למדינה.

שולי מועלם-רפאלי: יש לי את הפריבילגיה להגיד שעל הכסף תיכף ידברו אנשים אחרים, מצד זה או מצדדים אחרים.

שולי מועלם-רפאלי: אני חושבת שצריך קודם כול לשנות את השיח על כך שזו זכות.

שולי מועלם-רפאלי: כפי שגם בית-המדרש שבו אני גדלה ובו אני חיה אומר:

שולי מועלם-רפאלי: בואו רגע לא נדבר על השוויון בנטל, אלא על השוויון בזכות.

שולי מועלם-רפאלי: אותו דבר פה.

שולי מועלם-רפאלי: אני קוראת לנו וגם לתנועות וגם למי שאמור לתת את הדעת איך בסוף מתרגמים את ההצהרות האלה לפועל, לדבר על כך שזאת הזכות של כל מי שרוצה להיכנס תחת כנפי השוויון בזכות, להיות חלק ממי שנושא פה את הנטל.

שולי מועלם-רפאלי: ומתוך שכך, לדבר על הגדלת התקנים.

שולי מועלם-רפאלי: יש הרי דברים בפועל.

שולי מועלם-רפאלי: צריך להגדיל תקנים.

שולי מועלם-רפאלי: צריך לדבר על זכות לעשות שנה שנייה.

שולי מועלם-רפאלי: אני יודעת ומכירה את זה גם מהדברים שמנכ"ל המינהלת העביר לוועדה, שרוב מי שהיום עושה שירות לאומי לא עושה שנה שנייה.

<מלכיאל דהן: 25% עושים שנה שנייה.

שולי מועלם-רפאלי: 25% בשירות הלאומי הרגיל, לא באנשים שהם עם צרכים אחרים.

שולי מועלם-רפאלי: אז איך אנחנו מביאים את הרצון הזה של בנות שאומרות פה:

שולי מועלם-רפאלי: השנה השנייה בשבילי היא לא נקודת בחירה, אלא היא מהות, היא חלק בתהליך שלי לחזור אל החיים האמיתיים שבהם אני רוצה להגיד: וואו, אני לא רציתי ילד ועכשיו הדבר הזה מביא אותי לחשוב שאני כן רוצה, ובעזרת השם להצליח.

שולי מועלם-רפאלי: אז לדבר על יותר תקנים, לדבר על יותר אפשרות לעשות שנה שנייה, בטח בדברים המהותיים, ולדבר הרבה מאוד – ושר-שלום ג'רבי לא סתם הרים לכם להנחתה, אני מכירה אותו – בואו נראה מה המעטפת שניתנת לאנשים האלה עם הצרכים המיוחדים.

שולי מועלם-רפאלי: אם צריך, לדבר על זה שזה לא יהיה רק תקני בית, לדבר על זה שצריך דירות, לדבר מה המעטפת שאנחנו נצרכים לתת בדיור.

עדי קול: רן רידניק, בוא הנה, אנחנו נדבר על המעטפת ותצטרך להתייחס.

שולי מועלם-רפאלי: רן רידניק, אל תשב בצד.

שולי מועלם-רפאלי: איך הגעת בדיוק כשאני מדברת על המעטפת, זה לא מקרי.

שולי מועלם-רפאלי: מדברים על דירות, מדברים על הרכזות שנותנות מענה, מדברים על מכינת "כנפיים", איך אנחנו יכולים להרחיב את הפעילות הזאת, להכניס אנשים במסגרת הזאת.

שולי מועלם-רפאלי: אני גם רוצה להגיד פה אמירה עקרונית.

שולי מועלם-רפאלי: חלק מן האנשים מכירים אותי מקמפיין הבחירות הכללי וחלק מהבית.

שולי מועלם-רפאלי: יושבים פה לא מעט אנשים שבזכותם נושא השירות הלאומי נמצא ב"פרונט" של הציבוריות הישראלית בכלל.

שולי מועלם-רפאלי: אני חושבת שצריכה להיות אמירה, שהשירות הלאומי-אזרחי-קהילתי, איך שהמנכ"ל יחליט לקרוא לזה, הוא שווה לשירות הצבאי וכך עלינו להסתכל עליו.

שולי מועלם-רפאלי: אני לא רוצה לדבר על כמה צריך לעשות פה וכמה צריך לעשות פה, אלא לשנות את השיח.

שולי מועלם-רפאלי: יש כאן רצון של המדינה שיהיה שירות, ועכשיו בואו נראה איך כל אחד נכנס תחת המטרייה שתביא אותו למקום הכי נכון.

שולי מועלם-רפאלי: 4 הבנות שדיברו, וגם האמא שדיברה – עבורם יכול להיות שאין מה לדבר על שירות צבאי.

שולי מועלם-רפאלי: אחת הבנות פה אמרה מפורשות: שירות צבאי לא מתאים בשבילי.

שולי מועלם-רפאלי: אז בואו נאפשר הסתכלות שווה כאמירה מהותית.

שולי מועלם-רפאלי: אני חייבת להגיד שבאתי לפה מדיון בנושא אחר לגמרי בוועדה אחרת בכנסת, שדיברה על הצורך לשנות שיח ביחס לנושא אחר.

שולי מועלם-רפאלי: אני מרגישה שזה אחד הדברים המשמעותיים שבגללם באנו לפה.

שולי מועלם-רפאלי: הרצון להסתכל על תוך החברה הישראלית ולשנות בה חלק מן השיח, והשינוי של השיח הוא שבסוף יהיו יותר דירות לבנות שירות לאומי שהן נערות כמו הבנות שדיברו אתנו עכשיו.

שולי מועלם-רפאלי: אני למשל נורא רציתי לשאול אותך, כמה בנות מ"יפתח בנות" שסיימו אתך הלכו לעשות שירות לאומי?

<נוי נקר: גם בינה ורטהיים באה מ"יפתח".

<נוי נקר: את בינה אני מכירה שנתיים או 3 שנים.

שולי מועלם-רפאלי: כמה זה בתודעה של הבנות ב"יפתח" להגיד: אנחנו רוצות לעשות שירות לאומי?

<נוי נקר: זה לא בתודעה בכלל.

<נוי נקר: גם כשאת יוצאת משם את אומרת: או-קיי, יצאתי, מה אני אמורה לעשות עכשיו?

שולי מועלם-רפאלי: כפי שנוי נקר אומרת, אנחנו צריכים ללכת אפילו צעד אחד אחורה.

שולי מועלם-רפאלי: אני בטוחה שגם לארגונים – מכיוון שאני מכירה חלק מהם – וגם למינהלת יש דרכים להגיע גם למקומות הפחות ברורים מאליהם, אם אגדיר את זה בעדינות.

עדי קול: תודה.

עדי קול: רן רידניק, תיכף נגיד עוד דברים בשבילך, כי הפסדת חלק.

<רן רידניק: אני מתנצל על האיחור.

עדי קול: אנחנו שמחים שבאת.

עדי קול: שולי מועלם-רפאלי מנתה את הבעיות ואני מניחה שאנחנו עוד נתעמק בזה.

עדי קול: הזכרת בסוף הדברים את השיווק והפרסום של הנושא הזה.

עדי קול: אנחנו לא מדברים עכשיו על הבעיה, אבל גם על היתרונות של השירות האזרחי-לאומי לא מדברים מספיק.

עדי קול: לא מדברים מספיק על האפשרויות, אין מספיק שיווק בתוך המסגרות לנוער בסיכון ולאנשים עם מוגבלויות.

עדי קול: שוב, מן הסתם לא משווקים כי אין תקנים.

עדי קול: אני חושבת שקודם כול צריך להגדיל את התקנים ולהגיע לאוכלוסייה גדולה יותר.

עדי קול: אנחנו מדברים על בעיה של תקנים, אנחנו מדברים על הבעיה של המעטפת, גם מימון של המעטפת אבל גם הרחבה שלה והתאמה שלה.

עדי קול: נציגים של משרד הרווחה נמצאים כאן.

עדי קול: אנחנו מדברים על מעטפת שצריכה ללוות נער או נערה שמגיעים לשירות לאומי-אזרחי כזה.

עדי קול: וכמובן השנה השנייה, כפי שדיברנו עכשיו.

עדי קול: אני מניחה שיש סוגיות של כסף.

עדי קול: בינה ורטהיים, אולי תוכלי, מכיוון שרן רידניק הוא כרגע האיש של הכסף, רק להגיד לו מה את מבקשת ולמה.

<שלומית אבינח: תחזרי בקצרה על מה את עושה.

עדי קול: תדברי כך שהוא לא יוכל להגיד לך לא...

<בינה ורטהיים: אני עושה שירות לאומי בבית-ספר יסודי, בית-ספר לילדים בחינוך המיוחד.

<בינה ורטהיים: כפי שאמרתי קודם, זה לא שאלה של רצון.

<בינה ורטהיים: אני יודעת שבשבילי, בשביל השפיות שלי, בשביל שאני אמשיך להיות אני, שאוכל להמשיך לבנות את עצמי, שאגיע למשהו בחיים אני צריכה לעשות שנה שנייה.

<בינה ורטהיים: אני לא יכולה שיעצרו אותי.

<בינה ורטהיים: אני באמצע תהליך, אני לא יכולה שיתנו לי רק שנה אחת.

<בינה ורטהיים: אני פשוט צריכה שנה שנייה.

<בינה ורטהיים: זה אפילו לא שאלה של רצון.

<בינה ורטהיים: אני רוצה, אבל זה בעיקר בגלל שאני צריכה.

<בינה ורטהיים: אני חייבת את זה בשבילי, שייצא ממני משהו.

עדי קול: שפרה גולדברג, את רוצה להגיד משהו?

עדי קול: הבטחתי לך שכאשר נציג משרד האוצר יגיע תוכלי להגיד את דבריך שוב.

<שפרה גולדברג: אני אמא לבת שיש לה פי-די-די, שזה על רצף האוטיזם, ילדה בתפקוד גבוה.

<שפרה גולדברג: היא חיה כל החיים במסגרות של שילוב יחידני, חונכה כל החיים שהיא יודעת מה יש לה, היא לא חיה בבועה, אבל היא יודעת ש"זה מה יש ועם זה ננצח".

<שפרה גולדברג: עברנו הרבה-הרבה עניינים עד היום.

<שפרה גולדברג: הגענו לסוף כיתה י"ב.

<שפרה גולדברג: בעזרת ארגון "משלבים", שמשלב ילדים עם צרכים מיוחדים בשירות הלאומי, ב"בת עמי", היא עברה את כל התהליך ואז, אחרי שנמצא לה מקום, התברר שלילדה אין תקן.

<שפרה גולדברג: זה בעצם העניין.

<שפרה גולדברג: הייתי צריכה להסביר לה שלא היו תקנים ללדת ילדים עם פי-די-די, אבל עכשיו יש תקן.

<שפרה גולדברג: זהו, זה מה שאנחנו רוצים לשנות.

<נפתלי גולדברג: אני מבקש להוסיף משהו.

<נפתלי גולדברג: הילדה שלנו רואה בבית שלה, רואה בשכונה שלה, בעיר שלה, בסביבה, אנשים שמתנדבים, שנותנים ותורמים לישראל, תורמים לקהילה.

<נפתלי גולדברג: אח שלה קצין, שמשרת 6 שנים בצבא, תרם לארגון של עיוורים.

<נפתלי גולדברג: כולנו תורמים כל הזמן בכל מיני מסגרות ולא מפסיקים עם זה.

<נפתלי גולדברג: מה קורה עם ילדה כזאת, שרואה מצד אחד את השווי שלה כשהיא מקבלת לאורך כל החיים, ומצד שני את השווי שלה שהיא יכולה להתחיל לתת מעצמה לטובת ערכים מאוד חזקים שחייבים לתרום אותם לעם ישראל.

<נפתלי גולדברג: אם לא תאפשר דבר כזה, יש כאן בעיה רצינית.

<נפתלי גולדברג: בנוסף לבעיה שלה, שהיא חיה במין דיסוננס, בשני עולמות, יש אנשים נורמטיביים ופחות נורמטיביים והיא רוצה להשתלב, וכן תשתלב בדברים האלה.

<נפתלי גולדברג: אבל בנושא הכי חשוב, איזה מימוש ערך שבעינינו חשוב מאוד, זה הערך של התרומה, שהיא מרגישה את זה, היא חיה את זה, היא נושמת את זה בביתנו, נושמת את זה בקהילה שלנו, נושמת את זה – ברוב המסגרות בישראל אני מאמין שאכן נושמים את זה, אז את הנשימה הזאת לא תהיה לה, את היכולת לתרום.

עדי קול: תודה.

עדי קול: נמצא אתנו שר-שלום ג'רבי, מנכ"ל מינהלת השירות האזרחי-לאומי.

<שר-שלום ג'רבי: תודה, צהרים טובים.

<שר-שלום ג'רבי: קודם כול צריך להגיד לך, יושבת-ראש הוועדה, חברת הכנסת עדי קול, תודה רבה על כל העניין.

<שר-שלום ג'רבי: זה בין הדיונים הראשונים שלך, אם מותר לי להגיד.

עדי קול: כבר הספקנו לערוך כמה דיונים.

<שר-שלום ג'רבי: זה עדיין בין הדיונים הראשונים.

<שר-שלום ג'רבי: אני מאחל לך עוד מאות.

<שר-שלום ג'רבי: מכיוון שזה בין הדיונים הראשונים שאת מביאה לכאן אז מגיע לך יישר כוח.

<שר-שלום ג'רבי: אני חושב שיש כאן יושבת-ראש ועדה שמבינה את הצרכים ואת העניין.

<שר-שלום ג'רבי: את גם באה מהרקע הזה.

<שר-שלום ג'רבי: אז באמת, קודם כול להגיד תודה רבה בשם כולם.

<שר-שלום ג'רבי: לחברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי – לצערי לא הגיעו לכאן עוד חברי כנסת ודווקא את הגעת, זה באמת מראה את הצורך ואת הקשר שאת מרגישה ומגיע לך יישר כוח.

<שר-שלום ג'רבי: באמת קשה לשמוע את הסיפורים, מצד אחד השמחים, של מי שהצליחו להיכנס למסגרת הזאת.

<שר-שלום ג'רבי: אני אומר לכם, כל אדם נורמטיבי – ויש לי בת שעושה עכשיו שירות לאומי ובשנה הבאה תעשה שנה שנייה בעזרת-השם – אבל בין מצבה כשהיא התחילה את השירות ובין המצב שהיא נמצאת היום זה הבדל בין שמיים וארץ, אז בטח ובטח לאותו אדם שהוא חריג בשל סיבה כזאת או אחרת, שם ההשפעה הזאת באה הרבה יותר לידי ביטוי.

<שר-שלום ג'רבי: אני חושב שהצורך הזה הוא צורך גדול, וזה מרגש מאוד.

<שר-שלום ג'רבי: אספר לכם סיפור שאתמול בבוקר סיפרתי לצוות שלי.

<שר-שלום ג'רבי: אתמול הייתי בחתונה, לא של חוטובלי, בכרמיאל.

<שר-שלום ג'רבי: הגעתי לחתונה ואבא אחד שלא הכרתי, מהצד של המחותן, אני באתי מהצד של הכלה, אחרי שאמרתי לו מזל טוב הוא לקח אותי לבן שלו, שהוא חריג, ואמר לי: בגללך הוא לא עשה שירות לאומי.

<שר-שלום ג'רבי: זאת אומרת, אני אשם.

<שר-שלום ג'רבי: זה היה מאוד לא נעים, מאוד מביך.

<שר-שלום ג'רבי: אני גם מבין אותו, אבל אני מודה שאחרי כמה דקות יצאתי מן החתונה כי לא היה לי חשק להישאר.

<שר-שלום ג'רבי: אבל בואו נבין גם את העניין, מה קורה.

<שר-שלום ג'רבי: אתייחס קצת ואגע בזריזות במספרים ואתאר מה קורה.

<שר-שלום ג'רבי: עלינו להבין שב-2010 היו בסך הכול 84 מתנדבים בעלי צרכים מיוחדים.

<שר-שלום ג'רבי: היום אנו עומדים על 84 מתנדבים בעלי צרכים מיוחדים ועוד 300 מתנדבים שהם בני נוער בסיכון.

<שר-שלום ג'רבי: היום אנחנו עומדים על 450 תקנים, שמתוכם 150 תקנים של בריאות הנפש, ומגיעה תודה רבה למשרד הבריאות.

<שר-שלום ג'רבי: אגב, נמצא כאן בני פפרמן שעזר לנו עם תקנים גם במשרד הכלכלה אז גם תודה רבה.

<שר-שלום ג'רבי: ועוד נמצאים כ-700 בני נוער בסיכון.

<שר-שלום ג'רבי: אני חייב לומר שבדרך כלל משמיצים את משרד האוצר.

<שר-שלום ג'רבי: רן רידניק נמצא כאן.

<שר-שלום ג'רבי: מאז כניסתי לתפקיד לפני 3 שנים התקנים האלה מספרם גדל לא סתם, אלא בזכותו, בדו-שיח רחב מאוד שערכנו עם משרד האוצר, ואנחנו "רצים" עם זה.

<שר-שלום ג'רבי: יש להבין שאנחנו משתדלים, כמובן ביחד עם העמותות של השירות הלאומי, ונמצאים כאן שני מנכ"לים של עמותות, למצוא מסגרת מותאמת שתעזור למתנדב עצמו ולראות איך אנחנו "רצים".

<שר-שלום ג'רבי: דיברו כאן על הפעילות ביום שלישי, שהוא יום יפה.

<שר-שלום ג'רבי: אם בן שירות או בת שירות עושים 40 שעות שבועיות אז אותם נערים בעלי צרכים מיוחדים עושים 30 שעות ועוד 10 שעות מעטפת.

<שר-שלום ג'רבי: גם לגבי הסקר – דפנה ליפשיץ דיברה על זה ורן רידניק מכיר את הסקר טוב מאוד – הפורום ערך מחקר והראה שהמתנדב בשירות האזרחי-לאומי כאשר מסיים את השירות נהיה אדם יצרן, אדם שעוזר לציבור, עוזר לחברה, נהיה נורמטיבי.

<שר-שלום ג'רבי: הוא נותן כסף למדינה במקום לקבל כסף, לעומת החבר'ה שלא עשו שירות לאומי.

<שר-שלום ג'רבי: אז גם מבחינה כלכלית, אם אנחנו לא רוצים לדבר רק מבחינה חברתית, יש מי שמתסכלים רק בחור של הגרוש, ואני לא מכוון חס וחלילה לאף אחד כאן, אבל גם זה נתינה.

<שר-שלום ג'רבי: בכל מקרה אני רוצה לבשר כאן בשורה, שגם לפני שבוע נפגשנו עם רן רידניק, נציג משרד האוצר, והגענו להסדר שמגדילים בעוד 100 תקנים לבעלי צרכים מיוחדים, כך שבשנת תשע"ד, שנת הלימודים הקרובה, נהיה עם 550 תקנים בסך הכול.

<שר-שלום ג'רבי: אני חושב שזה מבורך.

עדי קול: מגדילים ב-100 תקנים.

עדי קול: כמה עוד חסרים?

עדי קול: בנים או בנות?

<שר-שלום ג'רבי: יש גם בנים.

<שלי נורדהיים גולן: מוגבלים או כולל?

<שר-שלום ג'רבי: כולל.

<שר-שלום ג'רבי: ב-100 תקנים זה כולל.

<שר-שלום ג'רבי: גם במשרד הבריאות יש עניין ושוקלים לבדוק להגדיל ולהרחיב את 150 התקנים האלה, וגם ענת לייכטר נמצאת כאן.

<שר-שלום ג'רבי: אבל אני מדבר על בעלי צרכים מיוחדים, לא על בריאות הנפש, וגם שם יגדילו.

<שר-שלום ג'רבי: אבל אני מציין משהו שכבר "סגור", יש כבר תוספת של 100 תקנים.

<שר-שלום ג'רבי: זה דבר לא קל בתקופה שיש קיצוץ בתקציב.

<שר-שלום ג'רבי: ורק אומר לכם, במינהלת קיצצו 11 מיליון שקלים.

<שר-שלום ג'רבי: זה המקום להגיד תודה רבה.

<שר-שלום ג'רבי: הקמנו גם ועדה.

<שר-שלום ג'רבי: מיניתי ועדה בראשותו של מי שהיה בזמנו המשנה למנכ"ל משרד הרווחה, מנחם וגשל, שתבדוק את הצרכים.

<שר-שלום ג'רבי: קודם כול בכלל להגדיר את האוכלוסייה.

<שר-שלום ג'רבי: לפני שקמה הוועדה לא ידענו מי היא האוכלוסייה.

<שר-שלום ג'רבי: כלומר, כל אחד הגדיר באיזו צורה איך שהוא רוצה.

<שר-שלום ג'רבי: להגדיר את האוכלוסייה, להגדיר את הצרכים שלה, להגדיר את הגופים שיכולים לתת מענה, מה שנקרא המעטפת.

<שר-שלום ג'רבי: בזה עסקה ועדת היגוי בין-משרדית בראשות מנחם וגשל, והיו נציגי המינהלת, משרד הבריאות, משרד החינוך, משרד הרווחה, נציגי הקרנות שעושים עבודה באמת נהדרת, וקיבלנו את ההמלצות.

<שר-שלום ג'רבי: רק כדי לסבר את האוזן – יושבת-ראש הוועדה וחברת הכנסת שולי מועלם יודעות את זה – מעבר לתקן הרגיל שאנחנו נותנים לכל מי שעושה שירות לאומי, ביניהם גם התקנים לבעלי צרכים מיוחדים, יש עוד 7,200 שקל עבור מעטפת, 3,600 שקל זה מעטפת ממשלתית שמשרד האוצר מממן ועוד 3,600 שקל בשנה שמחציתו מגיע מהקרנות ומחציתו מהגופים המוכרים.

<שר-שלום ג'רבי: בסך הכול 7,200 שקל.

<שר-שלום ג'רבי: אבל אני אומר לך, חברת הכנסת עדי קול, שזה שווה כל 10 אגורות שיש כאן, ולא צריך להסתכל על כך שזה תקן יקר יותר.

<שר-שלום ג'רבי: זה תקן יקר יותר כי אנחנו מדברים על בעלי צרכים מיוחדים.

<שר-שלום ג'רבי: הגברת גולדברג התייחסה ואמרה שלמשך כל החיים של הילדים האלה משקיעים ונותנים ונותנים ונותנים להם, ויש בין מתנדבי השירות האזרחי-לאומי אלפי מתנדבים כאלה שנותנים עזרה לאותם מתנדבים, והנה כשהם מגיעים לגיל 18 – אחרי שאותם מתנדבים בשירות הלאומי וההורים, קודם כול המשפחה, אבל בכלל הציבור, אם אנחנו מדברים על הפנים לקהילה, אז בקהילה עצמה עוזרים לאותם מתנדבים – הם באים ורוצים לתת ולתרום ולהתנדב, כפי שאמרת – ב"יפתח" אין כל-כך מודעות, וחבל שאין, אבל גם על זה נעבוד – אבל הנה, וכאן אנחנו מגיעים לקושי.

<שר-שלום ג'רבי: אבל צריך להבין, שוב, שבמצב של קיצוצים משרד האוצר עדיין נותן 3,600 שקל לכל מתנדב.

<שר-שלום ג'רבי: אנחנו כמובן קיבלנו את ההמלצות.

<שר-שלום ג'רבי: לצערי אני נאלץ לא פעם – ובזה אני מסיים- - -

עדי קול: חשבתי שאולי תגיד להם כן, למשפחת גולדברג.

<שר-שלום ג'רבי: לא.

<שר-שלום ג'רבי: כבר אגיד.

<שר-שלום ג'רבי: לצערי אני נאלץ לומר לא המון פעמים למשפחות שמבקשות שילדם יעשה שירות לאומי, על שנה ראשונה.

<שר-שלום ג'רבי: אלה סיפורים שהלב נקרע.

<שר-שלום ג'רבי: לראות את הגברת גולדברג ואת אדון גולדברג – הלב נקרע.

<שר-שלום ג'רבי: האמינו לי, לא פשוט לראות.

<שר-שלום ג'רבי: זה כואב מאוד לשמוע, גם על זה וגם על נוער בסיכון.

<שר-שלום ג'רבי: אני גדלתי בכרמיאל וזה אחד היעדים שהצבתי לעצמי, להגדיל את מספר המתנדבים מקרב נוער בסיכון וגם מקרב בעלי צרכים מיוחדים.

<שר-שלום ג'רבי: יש לנו 700 בני נוער בסיכון ויש לנו 400, ועוד מעט 550 בעזרת-השם, בעלי צרכים מיוחדים, וזה יגדל, אבל זה לא פשוט.

<שר-שלום ג'רבי: כל דבר כרוך באמת במשאבים ובתקציב.

<שר-שלום ג'רבי: אני חייב לומר עוד פעם שמשרד האוצר באמת מסייע.

<שר-שלום ג'רבי: אתם רואים כאן את הגידול שיש, אבל באמת זה לא מספיק, נכון.

<שר-שלום ג'רבי: תפקידי להתלונן ותפקידו של משרד האוצר לעצור אותי, ותפקידכם לבוא ולעזור לי להתלונן, וזה בסדר גמור.

<שר-שלום ג'רבי: עליכם לדעת שאני במינהלת קיבלתי שתי החלטות, ובזה אני מסיים.

<שר-שלום ג'רבי: ההחלטה הראשונה, מכיוון שהמשאב מוגבל, לומר שלצערי מתנדבי השירות הלאומי יוכלו לשרת רק שנה אחת.

<שר-שלום ג'רבי: המשמעות לתת למתנדבים לשרת שנתיים היא לומר שמתנדב חדש שרוצה להיכנס לא יוכל להיכנס, ואני אומר את זה בכאב.

<שר-שלום ג'רבי: זאת החלטה לא נכונה, החלטה שגויה, החלטה שפוגעת באנשים כמו בינה ורטהיים שאומרת: "לא שאני רוצה, אני צריכה, זה יותר מזה, יש עניין של רצון ויש צורך".

<שר-שלום ג'רבי: המילה "צריכה" – אני חושב שזו הנקודה.

<שר-שלום ג'רבי: את צריכה לעשות שירות לאומי.

<שר-שלום ג'רבי: אני נאלץ להגיד לך לא, כי אני חושב שאם הייתי מדבר אתך, והילה סופרמן-הרניק תספר לנו את ההבדל, בתחילת השנה בספטמבר איך את דיברת, התבטאת והתייחסת לשירות ואיך את מדברת עכשיו ומופיעה בצורה יוצאת מן הכלל ומרגשת.

<שר-שלום ג'רבי: זה הבדל בין שמיים וארץ, אני בטוח.

<שר-שלום ג'רבי: אבל אני נאלץ להגיד לך להפסיק כדי לתת אפשרות לחבר'ה אחרים להיכנס, כדי שהם יגיעו למצב שבו את נמצאת היום.

<שר-שלום ג'רבי: ההחלטה השנייה, ואני לוקח על עצמי את העניין – אלה החלטות קשות מאוד – שלא יהיו תקני חוץ, יהיו רק תקני בית.

שולי מועלם-רפאלי: אבל מה אתה עושה עם בנות שגדלו ב"יפתח"?

שולי מועלם-רפאלי: מה הבית שלהן?

<צבי במברגר: אין להן בית לחזור אליו.

שולי מועלם-רפאלי: הרי חלק מן הנערות, בעיקר הנערות במצוקה הן נערות שמוצאות מן הבית 10 שנים לפני השירות.

<תמי נחמיאס: אני חייבת להגיד משהו.

<תמי נחמיאס: אני מייצגת את עמותת "עלם".

<תמי נחמיאס: אני לא גוף מוכר.

<תמי נחמיאס: אגיד כמה דברים.

<תמי נחמיאס: באמת, הייתי נורא נרגשת לגבי הגדלת התקנים, ותודה למשרד האוצר ולרווחה ולמינהלת ולכל מי שדאג להגדיל את התקנים.

<תמי נחמיאס: אני היום עומדת מול צעירים וצעירות במצבי סיכון.

<תמי נחמיאס: הגדלת התקנים זה יפה מאוד, אבל התקנים האלה לא יכולים לשמש אותם.

<תמי נחמיאס: אם הם היו מתגייסים לצבא הם היו מוכרים כחיילים בודדים בצורה מובהקת ומקבלים תנאי שירות נרחבים.

<תמי נחמיאס: כאשר אתה למעשה אומר:

<תמי נחמיאס: אני נותן תקני שירות לאומי לצעירים ונוער במצבי סיכון, אתה בעצם אומר שהם לא יגיעו לצעירים האלה, כי הצעירים האלה – אנחנו מלווים את בוגרי חסות הנוער – לצעירים האלה אין בית להיות בו, אין להם את הפריבילגיה.

<תמי נחמיאס: יש המון צעירים, יש לי רשימה מפורטת שמית של צעירים שאומרים: בספטמבר אני רוצה להתחיל שירות לאומי-אזרחי כי הצבא הדיר אותי פעם אחת, ואנחנו נאלצים להגיד להם: אתם תודרו עוד פעמיים בחיים שלכם בזמן הקרוב – פעם אחת מהשירות האזרחי, מכיוון שאין תקני דיור, ופעם שלישית, ואני פונה פה למשרד האוצר, מהברז הכי מרכזי שמנותב לצעירים, זה היחידה לחיילים משוחררים.

<תמי נחמיאס: ביחידה הזאת נמצאים כל הכספים שמנותבים היום במדינת ישראל לטובת צעירים.

<תמי נחמיאס: אני אומרת להם: אתם לא תהיו חלק מזה.

שולי מועלם-רפאלי: הם יודרו עוד פעם.

<תמי נחמיאס: הם יודרו בפעם השלישית.

שולי מועלם-רפאלי: במדינת ישראל כחלק מקורות החיים אתה נשאל שוב ושוב האם עשית שירות, איזשהו שירות.

<תמי נחמיאס: לא רק זה, גם כספי הפיקדון, גם התעסוקה, גם הלימודים, גם המלגות.

<תמי נחמיאס: אותן בוגרות "יפתח", אותה מיכל שליוותה את נוי ותיווכה לה את השירות הלאומי, הרכזים שלי היום בפירוש אומרים: אנחנו לא יכולים לתווך את השירות הלאומי כי אם אין תקני דיור אין לנו מה לתווך ואותו צעיר נדרש ללכת ולהתחיל בגיל 18 לכלכל את עצמו, לפרנס את עצמו, בלי אותם מיומנות וכישורים שהם רוכשים במהלך השנתיים האלה.

<תמי נחמיאס: זה מה שאתם אומרים פה.

<תמי נחמיאס: אז חשוב להגיד שהתקנים האלה, 700, 1,000, כמה שהם יהיו, לא יגיעו לצעירים במצבי סיכון אם לא יהיו תקני דיור.

<שר-שלום ג'רבי: לצערי אני שותף למה שאת אומרת ונאלץ להסכים אתך.

עדי קול: אני רוצה לשאול שאלה.

עדי קול: דיברת על שתי החלטות.

עדי קול: השאלה מופנית גם אליכם.

עדי קול: בתור מי שעסקה עם נוער בסיכון זמן רב וגייסתי המון משאבים, תמיד היתה השאלה האם לתת משהו עד הסוף או לתת ליותר אנשים, שזו שאלה גדולה.

עדי קול: מעניין אותי גם מה אתן חושבות.

עדי קול: אחר-כך נשמע, אם אתן חושבות שעדיף לתת לכן עוד שנה או לתת הזדמנות לאנשים שאחרת לא היה להם בכלל.

עדי קול: אבל השאלה היא גם שאלה טיפולית בעיניי.

עדי קול: האם חשוב לסיים תהליכים ולהבטיח שמישהו באמת מסיים ויוצא עם כוחות, או להגיע לכמה שיותר אנשים.

עדי קול: אני לא בטוחה שזה נכון.

עדי קול: יכול להיות שאם אתה משקיע משהו ומפסיק אותו באמצע – איבדת את ההשקעה ועדיף להגיע עד הסוף עם אנשים מאשר להתחיל עם מספר גדול יותר של אנשים ולהפסיק באמצע והתהליך ייפגע.

עדי קול: אשמח לשמוע מנציגות משרד הרווחה.

<שלי נורדהיים גולן: אנחנו נציגות שונות.

<שלי נורדהיים גולן: אני מייצגת את המוגבלים, נרד בראון מייצגת את הנוער ויש פה מטפלת שמייצגת את השירות הלאומי בכלל.

<שלי נורדהיים גולן: אני אדבר על המוגבלים כי זאת הזווית שלי.

<שלי נורדהיים גולן: אני מלווה את הנושא כבר שנים רבות.

<שלי נורדהיים גולן: אני חייבת להגיד שאנחנו רואים את זה כחלק מרצף של שירותים.

<שלי נורדהיים גולן: אנחנו בהחלט לא רואים את זה מבודד.

<שלי נורדהיים גולן: אנחנו מפתחים יותר ויותר – וגם שם יש לנו בעיה קשה מאוד של תקנים ומכסות – תוכניות מעבר.

<שלי נורדהיים גולן: כל תוכניות המעבר, כאשר את השירות הלאומי אנחנו רואים כחלק מהן ומכינת "כנפיים" היא חלק מהתוכניות שלנו – הן תוכניות של הכנה לחיים.

<שלי נורדהיים גולן: כולן הכנה לחיים.

<שלי נורדהיים גולן: אני אחראית על השיקום התעסוקתי במשרד הרווחה למוגבלים, ובכלל על שיקום תעסוקתי במשרד.

<שלי נורדהיים גולן: לא סתם אנחנו דווקא עושים את זה, כי אנחנו רואים את זה גם כהכנה לעבודה, לעולם העבודה.

<שלי נורדהיים גולן: אנשים שעושים תפקיד כזה לומדים כלים ומיומנויות של תעסוקה ולכן יש לנו אינטרס מאוד-מאוד בולט בנושא הזה.

<שלי נורדהיים גולן: כל תוכניות המעבר מטרתן בעצם להכין לעולם העבודה.

<שלי נורדהיים גולן: זה לא הדיון כאן, אבל אנחנו עושים פרויקט מקביל של התנדבות גם עם הצבא.

<שלי נורדהיים גולן: יש לנו פרויקט שנקרא "שילוב מנצח".

<שלי נורדהיים גולן: אנחנו עוזרים לאנשים עם מוגבלויות מורכבות בכל מיני שיטות וצורות לעשות שירות צבאי ושם, אני חייבת להגיד, השירות מלא כי זה בהתנדבות, זה שנתיים, מקבלים זכויות של חייל משוחרר באופן מלא, עם כל מה שדיברנו כאן, ובאמת יש להם יתרון.

<שלי נורדהיים גולן: אבל גם בהתנדבות בצבא – הצבא ממיין.

<שר-שלום ג'רבי: רק אתקן אותך אם מישהו כאן לא מבין.

<שר-שלום ג'רבי: כל מי שמתנדב בשירות האזרחי-לאומי מקבל זכויות של חייל משוחרר.

<שלי נורדהיים גולן: אבל רק עבור שנה אחת.

<שלי נורדהיים גולן: בצבא מקבלים עבור שנתיים.

<שר-שלום ג'רבי: אני רק אומר, שלא יובן משהו לא נכון.

<שלי נורדהיים גולן: אבל גם הצבא ממיין ולא מקבל את כולם להתנדבות ולכן זה שירות שלא יכול לכלול את כולם.

<שלי נורדהיים גולן: המיומנויות הללו אנחנו רואים בהן חשיבות מאוד-מאוד גדולה.

<שלי נורדהיים גולן: אבל אני חייבת לדבר על השנה הזאת.

<שלי נורדהיים גולן: אני מסכימה עם מה שאמר שר-שלום ג'רבי.

<שלי נורדהיים גולן: אני חושבת שצריך לתת ליותר אנשים ולא בשירות מלא, כי אין מה לעשות.

<שלי נורדהיים גולן: בכל שנה מסיימים את בתי-הספר לחינוך מיוחד, ואני מדברת על כל המכלולים, כולל שילוב פרטני, כולל שילוב כיתתי בתוך מסגרות רגילות, 4,500 תלמידים.

<שלי נורדהיים גולן: צריך להבין על מה אנחנו מדברים פה.

<שלי נורדהיים גולן: מסיימים 4,500 ויש 400 תקנים.

<שלי נורדהיים גולן: ברור שלא כולם באותה רמה ויש שם רבים עם פיגור קשה מאוד, לא כולם באמת מתאימים לעשות שירות לאומי, אבל אין ספק שאנחנו רחוקים מאוד מלתת מענה.

שולי מועלם-רפאלי: יש לכם איזו פירמידה, או איזו דיאגרמה של תוספת של תקנים במהלך X שנים?

<גלית שאול: אני מנהלת את תחום ההתנדבות במשרד הרווחה וממונה גם על נושא השירות הלאומי-אזרחי.

<גלית שאול: יצאנו כאן למהלך משותף ביחד עם משרד האוצר, ביחד עם כל האנשים ששר-שלום ג'רבי דיבר עליהם, מהלך באמת חריג בהיקף שלו, בוועדת היגוי שנפגשת עם קרנות ועם הרבה רצון טוב מצד גופים רבים, מהלך שכלל כמה פעימות.

<גלית שאול: התוספת שדיברנו עליה פה היא חלק מהפעימה.

<גלית שאול: זו השנה האחרונה.

<גלית שאול: זאת אומרת, מבחינתנו אין עכשיו עוד פירמידה להמשיך הלאה.

<גלית שאול: בהחלט היינו שמחים להמשיך הלאה.

עדי קול: את אומרת שההגדלה הזאת היתה מתוכננת ממילא, זו לא איזו הגדלה חריגה.

<גלית שאול: זאת פעימה נוספת של 100 התקנים האחרונים.

<רן רידניק: זה בנוסף.

<גלית שאול: מצוין.

<גלית שאול: על-פי הנתונים שלנו, אנחנו חושבים שבשנה הבאה נגיע ל-800 תקנים בערך, זה מצוין.

שולי מועלם-רפאלי: אבל ה-800 האלה, מבחינת משרד הרווחה זה המענה?

<גלית שאול: כן.

<גלית שאול: כרגע.

<גלית שאול: לא יהיה לנו יותר תקנים.

<גלית שאול: היינו רוצים יותר, בוודאי.

עדי קול: ואין יותר פירמידות?

<גלית שאול: אין יותר.

<גלית שאול: זה הסיום של המהלך אבל משרד האוצר באמת יצא פה לתהליך לא פשוט.

<גלית שאול: מממנים כאן את המעטפת הממשלתית, שהיא בנוסף.

<גלית שאול: אני חייבת לומר שבוועדת ההיגוי הבין-משרדית שמונתה עשינו עבודה מאוד רצינית על עיגון העבודה המקצועית, מה בעצם אנחנו רוצים שהאנשים האלה יקבלו, שיקבלו דברים זהים.

<גלית שאול: המון תכנים שאנחנו מדברים עליהם ושהזכירו פה בצורה כל-כך יפה, כי כך אנחנו רואים לאיפה זה יכול להוביל אותנו – הכנה לעולם העבודה, הכנה לעולם האמיתי.

עדי קול: גם את מסכימה עם הקביעה שצריך לתת שנה אחת ליותר אנשים?

<גלית שאול: אני מסכימה עם הקביעה שצריך לתת ליותר אנשים, בהחלט, מכיוון שההזדמנות הזאת היא הזדמנות נפלאה.

<שלי נורדהיים גולן: רציתי לסיום להגיד עוד משפט שמתקשר לשאלה הזאת.

<שלי נורדהיים גולן: שירות לאומי לא יכול לפתור את כל הבעיות.

<שלי נורדהיים גולן: חייב להיות פה רצף, ולכן לא סתם מקשרים את זה פה לעולם התעסוקה.

<שלי נורדהיים גולן: יש לנו תוכניות גם לשירות שנרד בראון אחראית לו, שהוא לנערות במצוקה ולצעירים, שירותי תעסוקה.

<שלי נורדהיים גולן: אנחנו צריכים להמשיך איתם.

<שלי נורדהיים גולן: זה לא דבר שנגמר.

<שלי נורדהיים גולן: אני שומעת כאן שאין להן לאן ללכת – זה הדבר המעציב בעיניי, כי גם בעוד שנה אני אשאל אותך לאן תלכי.

<שלי נורדהיים גולן: לכן חייבים למצוא מענה המשכי, ועל זה אנחנו עובדים.

<אפרת ולדימירסקי: אני מבקשת לומר משהו בעניין הזה.

<אפרת ולדימירסקי: דבר ראשון, הודיעו לנו על כך שאולי לא תהיה שנה שנייה לא בתחילת השנה.

<אפרת ולדימירסקי: באתי לשירות הלאומי בידיעה שאעשה שנתיים ואז פתאום אמרו לי לפני זמן קצר שלא יהיה המשך, אז עכשיו אני צריכה להתחיל לחשוב במהירות מה אני עושה עם עצמי, וזה לא שיש לי כל-כך הרבה זמן כי הראש שלי עסוק בדברים אחרים של השירות הלאומי ולא במה אני אעשה בשנה הבאה.

<אפרת ולדימירסקי: דבר שני, שר-שלום ג'רבי, אמרת שהבת שלך עושה שירות לאומי שנה שנייה.

<אפרת ולדימירסקי: היא לא צריכה יותר מדי להתאמץ בשביל לעשות שנה שנייה, אוטומטית היא עוברת לשנה שנייה, היא לא צריכה להילחם בשביל זה.

<אפרת ולדימירסקי: לי אישית יש דברים שאני נלחמת בהם, דברים אישיים עם עצמי, דברים אחרים.

<אפרת ולדימירסקי: למה אני צריכה להילחם בשביל שנה שנייה?

<שר-שלום ג'רבי: אני מסכים אתך.

<אפרת ולדימירסקי: שמו אותי כבר בתוך תהליך של שנה ראשונה.

<אפרת ולדימירסקי: אני באה לעשות שנה שנייה ואני צריכה להילחם?

<אפרת ולדימירסקי: לא מספיק הדברים שיש לי עם עצמי, אני צריכה להילחם בשביל לעשות שירות לאומי שנה שנייה.

<אפרת ולדימירסקי: אנשים כל-כך אמרו: וואו, כל הכבוד, את עושה שנה שנייה.

<אפרת ולדימירסקי: אבל לא, אני צריכה להילחם בשביל זה.

<אפרת ולדימירסקי: אני מבקשת לעשות שנה שנייה ולא בטוח שנותנים לי.

<אפרת ולדימירסקי: זה לא נראה לי הגיוני בכלל.

<אפרת ולדימירסקי: למה בנות רגילות שעושות שירות לאומי במקום אחר יש כל-כך הרבה תקנים לשירות לאומי רגיל ואוטומטית הן עושות שירות לאומי שנה שנייה?

<אפרת ולדימירסקי: למה אצלנו, שזה היקף מצומצם, לא נותנים את האפשרות?

<אפרת ולדימירסקי: או-קיי, אתה אומר לתת יותר אפשרות להרבה בנות לעשות שנה ראשונה, אבל מה עם אלה שהתחילו תהליך כבר?

<אפרת ולדימירסקי: אם עכשיו לא תיתן להן אפשרות לסיים אותו, מה יהיה איתן?

עדי קול: אני רוצה להוסיף, עובדה שברגע שהן מסיימות אלה בנות שאין להן לאן ללכת.

עדי קול: זה לא שמדינת ישראל מספקת להן מענה אחר.

<נוי נקר: זה לא שאנחנו דוחים.

<נוי נקר: אנחנו לא אומרים: טוב, נחשוב על זה עוד שנה.

<נוי נקר: אנחנו לא באים להתבזבז בשירות עוד שנה ולהגיד: נסיים ואז נראה מה נעשה כי עדיין אנחנו לא יודעים לאן נלך.

<נוי נקר: אנחנו פשוט יודעים שבשנה הזאת רוב הסיכויים, 99% שהשנה הנוספת הזאת תכוון אותנו ותיתן לנו ידע: או-קיי, מפה עכשיו אני כן יודע לאן אני הולך.

<נוי נקר: כי שנה אחת זה המון, אתה עובר הרבה, אתה מתבגר, אתה לומד, אתה משתנה, אבל שנתיים זה כבר באמת וואו.

<נוי נקר: כל מסגרת שהייתי בה מאז בית-הספר היסודי הייתי בה בדיוק שנתיים, שנתיים הספיק, שנתיים ועברתי, שנתיים ועברתי, וזה עשה את שלו, לטוב ולרע.

<נוי נקר: זה לא הרגיש לי מהר מדי, אבל זה גם לא הרגיש לי מתבזבז ו"התרגלתי למקום, עכשיו קשה לי לעזוב".

<נוי נקר: שנתיים זה בדיוק מה שאתה צריך לפעמים בשביל לסיים תהליך שהתחלת בשנה ראשונה.

<נוי נקר: גם נכון מה שאפרת ולדימירסקי אמרה.

<נוי נקר: אחת הסיבות שלא התגייסתי היא כי לא הרגשתי למה אני צריכה ללכת ברחוב עם מדים כאשר כל העולם יצדיע לי, כי אני יכולה גם להתגייס ולהיות ג'ובניקית ומה בסך הכול אני אעשה בצבא?

<נוי נקר: מה שונה השירות הלאומי?

<נוי נקר: בגלל שלי אין מדים, כאילו?

<נוי נקר: זה לאו דווקא מחייב.

<נוי נקר: יש המון-המון חיילים שמסכנים את חייהם ותורמים המון, וזה מה שאני רציתי להיות, אבל כאשר הבנתי שלא אקבל שירות קרבי אמרתי: לא, אני אתבזבז בצבא.

<נוי נקר: אני גם בחורה שקשה לה לסתום את הפה ולעמוד בצד והייתי מסתבכת ומגיעה לכלא צבאי לדעתי.

<נוי נקר: לא, רציתי למנוע את זה.

<נוי נקר: אני לא מרגישה יותר תורמת בשום מקום אחר.

<נוי נקר: אני חוויתי והייתי וטיילתי בארץ ואני מכירה ולא נראה לי שיש עוד מקום בו אוכל לתרום ככה.

<נוי נקר: גם אחרי יום הכשרה, שנחשב יום שירות שלם, בימי שלישי, אני ממשיכה משם לשירות ואני ממש לא חייבת את זה, כי אני רוצה.

עדי קול: אנחנו מדברים כאן הרבה על נטל, ההרגשה שיש נטל אחד, שהוא נטל של שירות צבאי.

עדי קול: יש מצוקה קשה מאוד בישראל, אנחנו רואים פערים חברתיים זועקים לשמים.

עדי קול: משרד הרווחה, שאני מאוד מעריכה את העומד בראשו, השר החדש, שאני חושבת שהוא תקווה גדולה, אני עדיין חושבת שאנחנו מדברים על סכנה אמיתית לקיום של מדינת ישראל – נוער, אוכלוסיות בסיכון, משפחות שחיות מתחת לקו העוני.

עדי קול: וכאן יש קבוצה של אנשים שרוצה לעזור, לעזור לשאת בנטל הזה, שהוא נטל אמיתי של המדינה.

עדי קול: רן רידניק ואני דיברנו בעבר על נושא התעסוקה, כי אנחנו רוצים לשלב כמה שיותר אנשים בתעסוקה, כי זה הבסיס – בן אדם יכול לפרנס את עצמו, לחיות בכבוד.

עדי קול: אני חושבת שזה בסיס שאנחנו לא יכולים לוותר עליו.

עדי קול: אני רוצה לתת את רשות הדיבור לשני אנשים שהבטחתי להם לדבר קודם.

שולי מועלם-רפאלי: אני רק רוצה להתנצל, אני חייבת לצאת.

שולי מועלם-רפאלי: תודה רבה לכולכם.

<משה רוטמן: אני מזכ"ל ארגון הפעולה של הנכים.

<משה רוטמן: אני מרכז את תחום המשפחות והילדים.

<משה רוטמן: באתי להשמיע את הקול של רז.

<משה רוטמן: רז בן 19.

<משה רוטמן: לפני שבועיים חילקו תעודות בגרות לכל החבר'ה.

<משה רוטמן: נורא התרגשתי לשמוע ש-78% היו זכאים.

<משה רוטמן: אבל אתם יודעים ממה התרגשתי?

<משה רוטמן: אולי אתם תרגישו היום שלא קיבלתם שום דבר פרט לטיפה בלב ים.

<משה רוטמן: 45% מהמחזור שלו הלכו לתת תרומה של שנה לקהילה.

<משה רוטמן: אני בא ושואל: למה רז לא קיבל את הבגרות?

<משה רוטמן: כי כאשר הוא קיבל את הפטור מהצבא הוא נכנס לדיכאון, סגר את הפה, סגר את העיניים וחצי שנה הייתי אתו ב"תל השומר" עד שהשבתי אותו לחיים.

<משה רוטמן: אני מדבר על בחור שהוא משותק, מונשם, אפילפטי וגם בעל נכות נפשית מאוד גבוהה כתוצאה מתאונת דרכים שבה הוא איבד את אחותו.

<משה רוטמן: הוא גר בבית שבו לימדנו אותו על החובות ועל הזכויות, לא להיפך.

<משה רוטמן: כפי שקנדי אמר: "מה אני יכול לעשות למען המדינה" ולא להיפך.

<משה רוטמן: אבל פה אנחנו מקבלים במדינה הזאת סטירה אחרי סטירה.

<משה רוטמן: לא נותנים לו בעצם הנגשה להשתלב בחברה לבעלי צרכים מיוחדים.

<משה רוטמן: חבר'ה, ברוב המקרים הנכות שלנו מתחילה ונגמרת פה, ואני לא מדבר על בעלי הצרכים המיוחדים אלא עלינו כחברה.

<משה רוטמן: למדינה אין זכות קיום אם היא לא דואגת לחלשיה.

<משה רוטמן: ואני אומר, הם לא חלשיה.

<משה רוטמן: מה שאנחנו מקבלים פה מעיד בפירוש על חולשה של המדינה כי אנחנו מפה צריכים לצאת ולא לאפשר שהילדים האלה, בעלי הצרכים המיוחדים, יגיעו לכל מיני עבודות בשקל, עבודות מונגשות בכל מיני מפעלים שמתעשרים על גבם.

<משה רוטמן: אנחנו צריכים לאזרח אותם, לתת להם הרגשה של אזרחים.

<משה רוטמן: רז היה יושב בתחנה של השומרים ששם היו עוצרים חיילים.

<משה רוטמן: זו המחויבות האישית שלו.

<משה רוטמן: אם תיכנסו לפורום לשוויון בנטל תראו שהוא גם קיבל צל"ש.

<משה רוטמן: הוא עשה המון דברים.

<משה רוטמן: הוא היה אתי בהפגנות, בהפגנה שהייתי אחד ממוביליה להורדת מחירי הדלק.

<משה רוטמן: בהפגנה מתחת לביתו של שר הביטחון לשעבר ברק הוא גם היה.

<משה רוטמן: למה הוא צריך בכלל לחשוב פעמיים למה לא להתגייס כאשר הוא עושה הכול כאזרח והוא חושב שהוא אזרח שווה?

<משה רוטמן: למה לתת לו הרגשה שהוא כלום?

<משה רוטמן: למה לשבור אותו?

<משה רוטמן: אז עשו את זה במכתב סתמי כאשר הגיע פטור מן הצבא.

<משה רוטמן: מישהו במדינה לא חשב שאנשים שמקבלים פטור גם צריכים הכנה לפני זה להתמודדות?

<משה רוטמן: אז עכשיו מוסיפים עוד חטא על פשע, גם לשירות הלאומי לא מוכנים לקבל אותו.

<משה רוטמן: אני מוכן לשלוח אתו עוד שני מטפלים ורכב על חשבוני לכל מקום שבו יעשה מה שיוכל, שירגיש שהוא עושה שירות מהותי.

<משה רוטמן: למה הוא צריך להיאבק על זה, לעזאזל?

<משה רוטמן: היום אני בן 51, זה יום ההולדת שלי ובאתי לפה.

<משה רוטמן: אני מפקד בסיס במשמר הגבול בהתנדבות, אני קצין שעושה מילואים ועושה פעילות למען משפחות ונכים בהתנדבות, בלי שום תשלום, הכול מהכיס של המפרנסת שלי.

<משה רוטמן: נהפכתי ב-7 השנים האחרונות להיות גם האמא של הילדים, התחלפו היוצרות.

<משה רוטמן: אני רק אומר שלא מגיע לנו כמשפחה, כאזרחים שרוצים לשרוד ולהיות חלק מן המדינה ולא לקחת את הפתרונות הקלים ולעשות הגירת הון לאנגליה או לאוסטרליה או לארצות-הברית, זה הפתרון הכי קל שיכולתי לקבל.

<משה רוטמן: החלטתי להישאר פה ולהתמודד.

<משה רוטמן: למה לריב על מה שמגיע לנו, לעזאזל?

<משה רוטמן: אם הייתם מאיימים שעכשיו הקואליציה הולכת לבחירות היו מוצאים את התקציב הזה, האמן לי, בשנייה אחת, במזנון היו סוגרים את זה.

<משה רוטמן: אנחנו לא צריכים לקבל את זה כמובן מאליו.

<משה רוטמן: אסור לנו לשמוע "לא" ואסור לנו להגיד שזה מה שאפשר.

<משה רוטמן: עם כל הכבוד, אנחנו קוראים, ולא נזכיר את המיטה במטוס של ראש הממשלה ורעייתו ועוד דברים.

<משה רוטמן: חבר'ה, השחיתות נעשתה כבר חלק מן החברה שלנו ואנחנו פה צריכים לשים לזה סוף, לדאוג לילדים שלנו, גם בעלי הצרכים המיוחדים וגם אותם אנשים יקרים.

<משה רוטמן: כאשר אני יושב בקופת-חולים אצלנו ושומע מבטא ערבי ויש שם בחורה שגרה בישוב בשמת-טבעון, שנותנת שירות לאנשים קשישים אז אני חש גאווה שאני במדינה הזאת.

<משה רוטמן: יש לזה משמעות, הרבה יותר מאשר להיות בצבא, ואני קצין ועושה מילואים ואני אומר לכם: השירות הלאומי הוא יותר.

<הילה סופרמן הרניק: שלוש נקודות שאני מבקש להדגיש.

<הילה סופרמן הרניק: יש איזו תחושה שכולם פה שותפים להבנה של החשיבות, של הצורך בשירות הלאומי.

<הילה סופרמן הרניק: אין כאן סימן שאלה, זה לא לשכנע את המשוכנעים.

<הילה סופרמן הרניק: אבל נטינו לכיוון של דיון על שנה א' ושנה ב', אם יותר שנה א' ויותר שנה ב'.

<הילה סופרמן הרניק: לא נראה לי שזו הנקודה.

<הילה סופרמן הרניק: הבנות כאן מייצגות גם את התהליך שהן עברו וגם את הצורך שלהן בשנה ב'.

<הילה סופרמן הרניק: וכאן הפנייה היא למשרד האוצר, אליכם כאמצעי ומתווך.

<הילה סופרמן הרניק: בתוך הגדלה של מספר התקנים אני חושבת שכולנו כאנשי מקצוע, יש כאן את הפיקוח שלנו שנכנס בצורה אינטנסיבית מאוד לנושא, נפעיל את שיקול הדעת.

<הילה סופרמן הרניק: אחוז הבנות שעושות שנה ב' ומוכנות לצאת לדרך בסופו של דבר הוא קטן ושיקול הדעת המקצועי כאן הוא משמעותי.

עדי קול: לכם יש אפשרות לקחת את התקן ולהעביר אותו לשנה ב' או לתת למישהי חדשה?

<הילה סופרמן הרניק: בעקבות ועדת היגוי שהיתה במשרד הרווחה קיבלנו לגיטימציה להפעיל שיקול דעת, עם אישור של הפיקוח, לאחוז קטן מאוד של צעירות שזקוקות לשנה ב'.

<הילה סופרמן הרניק: כל צעירה כזאת תהיה על חשבון בת חדשה בשנה א'.

<הילה סופרמן הרניק: היום יש לי 35 תקנים באזור ירושלים.

<הילה סופרמן הרניק: אנחנו בסוף חודש מאי ויש לי כבר 50 פניות לשנה א'.

<הילה סופרמן הרניק: 50 הפניות הללו לא כוללות את הבנות האלה שמחכות לשנה ב'.

<הילה סופרמן הרניק: יש לי 50 פניות לשנה א' ו-35 תקנים, לא כולל את הבנות האלה.

<הילה סופרמן הרניק: ברור שיהיה כאן איזה חיתוך שנצטרך לעשות, עם המון שיקול דעת מקצועי.

<הילה סופרמן הרניק: ככל שה-pool של התקנים יהיה גדול יותר שיקול הדעת יהיה מקצועי יותר ולא יצטרך להיות תלוי במרכיבים אחרים.

<הילה סופרמן הרניק: עוד מרכיב כלכלי, ואני בטוחה שבמשרד האוצר מכירים, הוֹעָדָה של צעירה ב"מחולה" – הוֹעָדָה זה אומר התשלום של המדינה עבור צעירה כזאת לחודש – הוא כ-6,000 שקל.

<הילה סופרמן הרניק: כאן אנחנו מדברים על 7,000 שקל לשנה.

<הילה סופרמן הרניק: הצעירות האלה עד לפני שנה, עלות השהות שלהן ב"מחולה" היתה 6,000 שקל לחודש.

<הילה סופרמן הרניק: צעירה ב"מסילה" לחודש עולה 9,000 שקל.

<הילה סופרמן הרניק: קצת כדי לסבר את האוזן, מדובר בצעירות שטופלו במסגרות האלה וקיבלו מענה "מטורף" מן המדינה, חלקו סופר מקצועי, חלקו אפשר לחלוק עליו.

<הילה סופרמן הרניק: בנקודת הזמן הזאת העלויות אחרות לגמרי, שלא לדבר, יושב כאן עודד ברמה, אני לא יודעת אם הוא יספיק לדבר, הן חוסכות הרבה מאוד כסף למדינה ככוח אדם משמעותי ומקצועי.

<הילה סופרמן הרניק: ומשפט אחרון, אמשיך את דבריה של תמי נחמיאס ואני חושבת שאהיה נודניקית עם זה עד הנקודה שהעניין הזה ייפתר.

<הילה סופרמן הרניק: שלוש הבנות שיושבות כאן, והן דוגמה לעוד 30 צעירות אצלנו בתוכנית, לא יכלו לעשות את התהליך הזה בלי דיור.

<הילה סופרמן הרניק: ברורה לי הדילמה והמורכבות, אני חיה את זה אתכם, ועדיין זו האוכלוסייה שצריכה מענה ופתרון לדיור וזה לא יעבוד אחרת.

<הילה סופרמן הרניק: אז בתוך שיקול הדעת צריך לראות איך לתת לזה מענה.

עדי קול: היום כל התקנים הם תקנים ללא דיור?

<הילה סופרמן הרניק: היום כל התקנים הם ללא דיור.

<הילה סופרמן הרניק: "ספגנו" את זה כעמותה.

<הילה סופרמן הרניק: יש כאן עוד עמותות שאני יודעת ש"ספגו" את העניין הזה: "עמינדב", עיריית ירושלים.

<הילה סופרמן הרניק: כולם שותפים ו"סופגים" את זה.

<הילה סופרמן הרניק: המשמעות של זה, שהעובדות שלנו מקבלות פחות כסף, המשמעות של זה שמרחב ההתפתחות המקצועית שלנו מצטמצם.

<הילה סופרמן הרניק: אנחנו משתמשים בשיקול הדעת המקצועי שלנו, אחרת הן לא היו יכולות לעשות שירות.

עדי קול: אני רוצה לשאול אותך, רן רידניק.

עדי קול: אני יודעת שיש מקרים רבים שהמדינה אומרת: אין לנו, אנחנו לא נותנים אבל אנחנו יודעים שהעמותות ישלימו, כי פה יש מקרים רבים שהעמותות משלימות כי הן יודעות שאחרת זה לא יהיה.

עדי קול: אז המדינה נותנת, נכון, היא נותנת מעט, אבל היא נותנת משהו לא מספיק.

עדי קול: אני רוצה התייחסות גם לזה.

עדי קול: התקן הזה כשלעצמו לא מספיק.

עדי קול: האם אתם מרגישים שהמדינה נותנת?

עדי קול: איזו מין אמירה זאת על האחריות החברתית?

<משה רוטמן: ולמה העמותות צריכות להחליף את המדינה?

<רן רידניק: שלום, שמי רן, רכז תחום תעסוקה במשרד האוצר.

<רן רידניק: אנסה להתייחס לכמה סוגיות.

<רן רידניק: מבחינה תקציבית התייחסתם כאן לכמה סוגיות, האם צריך לתת לשנה שנייה או לתת ליותר אנשים, מה היקף המעטפת, האם להוסיף תקנים.

<רן רידניק: אלה הכול סוגיות תחליפיות לאותה סוגיה של עוגה מסוימת, יהיה גודלה כפי שיהיה.

<רן רידניק: גם אם יגדילו אותה ויגדילו אותה צריך יהיה להחליט איך מחלקים אותה בצורה המקצועית הנכונה.

<רן רידניק: זה כבר סוגיה מקצועית ואני חושב ששיקול הדעת לא צריך להיות במשרד האוצר, זה סוגיה מקצועית שגורמי המקצוע צריכים להעיר לגביה.

עדי קול: וגם הבנו שיש להם שיקול דעת לגבי שנה שנייה לפחות.

<רן רידניק: לגבי גודל העוגה אני מניח שאתם רוצים לשאול אותי, אז בואו נדבר על זה.

עדי קול: גם הבנו שנגמרו הפעימות.

עדי קול: זאת אומרת, עכשיו הגענו למקסימום ואומרים "לא" למשפחות שמבקשות תקנים?

עדי קול: או אולי יש לנו אופק?

<רן רידניק: אפרט בקצרה.

<רן רידניק: קודם כול, תמונת מצב של השנים האחרונות.

<רן רידניק: הממשלה בשנים האחרונות הפגינה אקטיביות בכל עולם הפעילות ובעולם השירות האזרחי, גם לגבי המגזר החרדי והערבי וגם לגבי שתי קבוצות האוכלוסייה שאנחנו מתייחסים אליהן כאן.

<רן רידניק: זה בא לידי ביטוי, קודם כול, בזה שלא הוחלו שום קיצוצים או הפחתות.

<רן רידניק: גם בתקופות קשות מאוד לא חלה שום הפחתה בסוגיות האלה, וזה לא בנלי בעולם שבו הופחתו 18 מיליארד שקלים רק לפני שבועיים, וגם היו תוספות משני כיוונים.

<רן רידניק: אחד, במסגרת דוח טרכטנברג ויישומו.

<רן רידניק: לאחר מכן היתה החלטת ממשלה להוסיף 300 תקנים, כאשר הפעימה האחרונה של 100 תקנים נוספים תיכנס לתוקף השנה.

<רן רידניק: מעבר לכך, במסגרת הסיכום התקציבי שנחתם בהחלטת הממשלה שנתקבלה לפני שבועיים, היתה החלטה על תוספת של 100 תקנים נוספים מעבר לכך בתקציב הקרוב.

<רן רידניק: זה האופק.

<רן רידניק: אני חוזר לאנשים עם מוגבלות.

עדי קול: לא הוספו תקנים לנערות בסיכון?

<רן רידניק: זה מה שהממשלה החליטה לגבי התקציב הקיים.

<רן רידניק: חשוב לי לשקף פרספקטיבה קצת אחרת.

<רן רידניק: הסוגיה שמתוארת כאן היא סוגיה מאוד-מאוד חשובה.

<רן רידניק: לאף אחד אין ספק ששירות אזרחי, שירות לאומי יש לו ערכים תעסוקתיים, יש לו גם השלכות ערכיות משמעותיות.

<רן רידניק: אני שומע מה שכולם אומרים ומאוד-מאוד מזדהה ברמה האישית.

<רן רידניק: אבל יש לא מעט דיונים מאוד-מאוד דומים לדיון הזה שמתקיימים על הרבה מאוד צרכים.

<רן רידניק: משרד הרווחה עוסק בשנה נתונה בעשרות רבות של סוגיות שזועקות ללב, מאוד-מאוד חשובות, מאוד-מאוד טובות ובסוף איכשהו כן צריך להחליט, הממשלה צריכה להחליט, לא אני ולא משרד האוצר וגם לא פקיד כזה או אחר, הממשלה מחליטה על סדר העדיפויות הנכון בנוגע לכלל הצרכים בכל הסוגיות.

עדי קול: תוכל להגיד לנו כמה תקציבים הוקצו עכשיו לשילוב חרדים בצבא?

<רן רידניק: כרגע עדיין לא הוקצה כלום.

<רן רידניק: כשיוחלט נדבר על זה.

<רן רידניק: אנסה להציג כיוון פרקטי בהמשך.

<רן רידניק: חשוב להבין שבעולם של הגבלה במשאבים, ולא משנה כמה נגדיל את העוגה, עדיין גודלה יהיה נתון, צריך להחליט איך לתעדף את זה, אז גם כאן צריך להחליט מה כיוון ההקצאה הנכון ביותר.

<רן רידניק: אמרתי שלא אביע עמדה מקצועית.

<רן רידניק: אני חושב שאנשי המקצוע צריכים להביע עמדה.

<רן רידניק: אגיד גם שהעוגה גדלה בשנים האחרונות, היא לא הופחתה כאשר היו לחצים להפחית ויש אופק להמשך.

<רן רידניק: אני מבין את האמירה שיוצאת מן הוועדה, את האמירה של כל האנשים, שיש מקום להגדיל את התקנים.

<רן רידניק: שוב, זה סוגיה שצריך לראות במסגרת כלל סדרי העדיפות.

<רן רידניק: אפשר פשוט לבקש תוספת תקנים, זה מה שעושים בדרך כלל.

<רן רידניק: מבקשים עוד כסף, רואים את זה.

<רן רידניק: זה כיוון אחד.

<רן רידניק: בדרך כלל זה הכיוון הפחות יעיל והיותר פשוט.

<רן רידניק: כיוון שני, שאני חושב ככיוון יותר מעניין ויותר נכון גם, צריך להשתמש בהקצאה הקיימת בצורה נכונה יותר.

<רן רידניק: אפרת ולדימירסקי אמרה שיש הרבה מאוד תקנים בשירות הלאומי שמקבלים ועושים גם שנה שנייה ושאלה למה היא לא יכולה.

<רן רידניק: אני חושב שבעולם של תיעדוף הקצאה של חלק מן התקנים של אוכלוסיות חזקות יותר והעברתם לאוכלוסיות הקשות יותר כאן תפתור את הבעיה ותיצור הקצאה נכונה יותר של המשאבים הקיימים.

<רן רידניק: אם, לדוגמה, משרד החינוך, שיש לו כמה אלפי תקנים לכלל האוכלוסייה, יסיט חלק, ולו קטן, מן התקנים הקיימים לטובת האוכלוסיות האלה, זה יפתור את הבעיה שמציפה הוועדה.

<רן רידניק: זה יופנה בכיוון הנכון ובטח ייצור כלי מיטבי יותר לשילוב בתעסוקה ושילוב בחברה של האוכלוסייה הזאת.

<משה רוטמן: כמו שמיכה שמעלים למעלה ואז הרגליים נשארות חשופות כי השמיכה נותרת באותו גודל?

<משה רוטמן: אני מתנצל שאני מקשה עליך.

<רן רידניק: זה בסדר.

<רן רידניק: זה תפקידך, וזה גם תפקידי.

<משה רוטמן: אני מרגיש שאני יושב פה ואתה כאילו מדבר למטומטם, ואני לא.

<רן רידניק: אני משתדל לדבר בכבוד לכולם.

עדי קול: משה רוטמן, אני מניחה שאתה מתנצל.

<רן רידניק: זה בסדר.

<רן רידניק: כבר קראו לי בשמות גרועים מכך.

<רן רידניק: בסופו של דבר תמיד יש עוגה נתונה.

<רן רידניק: בכל אופן, בעולם שתמיד יש בו גודל עוגה נתון, גם אם מגדילים אותו מחליטים איך לחלק אותו.

<רן רידניק: עמדתנו המקצועית שחלוקה נכונה יותר תתעדף אוכלוסיות שיש להן קשיים גדולים יותר בשילוב בתעסוקה ובחברה, כמו האוכלוסיות האלה.

<רן רידניק: יכול להיות שיוזמה בכיוון הזה היא יוזמה ברוכה של הוועדה.

<רן רידניק: בעבר ניסינו לדחוף לכיוון הזה.

<רן רידניק: לא תמיד זה הלך, היו התנגדויות בכיוונים שונים, אבל זה כיוון הרבה יותר חזק.

<רן רידניק: שאלת האם השמיכה קצרה ומזיזים אותה ממקום למקום.

<רן רידניק: אני לא בטוח שהשמיכה קצרה במקומות האחרים, וגם אם כן, צריך להחליט מה נכון ויעיל יותר.

<רן רידניק: אני חושב שהקצאה של תקן למתנדבת עם מוגבלות או לצעירה בסיכון או לצעיר בסיכון נכונה ויעילה יותר מהקצאה לאוכלוסייה חזקה יותר.

<רן רידניק: זאת עמדתנו המקצועית.

<רן רידניק: כמובן אפשר לחלוק עליה, זה בסדר גמור.

עדי קול: קודם כול, אני מבקשת, רן רידניק הוא רק השליח.

עדי קול: אנחנו לא פוגעים בשליח.

עדי קול: זה לא כסף שלו, זה כסף של משרד האוצר.

<משה רוטמן: אני מצטער שאמרתי את הדברים, גם אם הם כואבים.

<רן רידניק: ברור שאתה מדבר מדם לבך.

<משה רוטמן: זה לא אישי.

<משה רוטמן: פשוט אנחנו שנה אחרי שנה בוועדות וכל פעם מרגישים שדורכים במקום.

עדי קול: רן רידניק, אתה יכול להתייחס להגדרה של התקן?

עדי קול: כלומר, היום התקן הוא ללא תקן דיור וללא מעטפת מספיקה.

עדי קול: השאלה אם אתם שוקלים להגדיר מחדש את התקן.

<רן רידניק: זאת שוב שאלה מקצועית.

<רן רידניק: התקן עצמו כיום מתוקצב בעלות גבוהה יותר מאשר תקן רגיל.

<רן רידניק: למיטב זכרוני, זה כ-23,000 שקלים לעומת 20,000 שקלים, כאשר לפי דעתי דיברת על המצ'ינג, 3,600 שקלים.

<רן רידניק: שוב, זה החלטה מקצועית שאפשר לקבל.

<רן רידניק: אפשר להגיד שאנחנו רוצים לייקר את התקן, ואפשר להגיד שרוצים גם שנה שנייה.

<רן רידניק: עדיין בעולם נתון של עוגה, ולא משנה מה גודלה, זה מקטין את מספר התקנים.

<רן רידניק: זה החלטה מקצועית שצריך לקבל.

עדי קול: במקרה נמסר לי כאן פתק ממישהו וכתוב שאם ניקח 15% מהתקנים מכל משרד מהאוכלוסיות החזקות לאוכלוסיות המוחלשות יותר נוכל לפתור את הבעיה.

עדי קול: השאלה אם יש כאן נציגים של משרד החינוך.

<שר-שלום ג'רבי: לא כל המשרדים שנותנים שירות לאומי נמצאים כאן.

<שר-שלום ג'רבי: רוב המשרדים נותנים.

עדי קול: נכון, רוב המשרדים.

עדי קול: אנחנו רוצים קודם כול לפנות לנציג משרד החינוך.

עדי קול: אני לא יכולה להגיד במילים נוספות מה שכבר אמרתי, להבהיר את הצורך והחשיבות להעדיף את האוכלוסייה הזאת ולתת לה את הכלי הזה, כאשר לא קיים כלי אחר למענה.

עדי קול: כאשר מדובר על האוכלוסיות החזקות יש להן הרבה אפשרויות.

עדי קול: יכולים ללכת ללמוד, יכולים ללכת לעבוד, יכולים להשתלב בחברה.

עדי קול: פה יש אנשים שיכול להיות שלא יוכלו בשום דרך אחרת.

<תמי נחמיאס: האוכלוסיות החזקות יכולות להתגייס לצבא.

עדי קול: יכולים להתגייס לצבא, נכון.

עדי קול: אשמח לשמוע.

<דוד פלבר: אני מנהל האגף לשירות לאומי במשרד החינוך.

<דוד פלבר: דבר ראשון, אין כמו להביא את העדוּת מהשטח ותודה רבה לבנות.

<דוד פלבר: הן גם מרגשות וגם אני בטוח שהן מודעות לצעד הענק שהשנה הזאת עשתה להן.

<דוד פלבר: אנחנו במשרד מתקצבים כמה עשרות תקנים מן הסוג הזה.

<דוד פלבר: כפי שנאמר, השמיכה קצרה ואפשר למשוך אותה לכל כיוון.

<דוד פלבר: למעלה משליש מן הבנות שלנו משרתות בחינוך המיוחד.

<דוד פלבר: כבר נאמר כאן שמלווים אותם לאורך השנים ואז כשהם מגיעים לבגרות חסר להם מענה.

<דוד פלבר: אבל מה האלטרנטיבה?

<דוד פלבר: אתם אומרים לי: לא, אז אל תיתן בנות שירות בחינוך המיוחד ותתקצב את אותם תקנים לדבר אחר.

<דוד פלבר: אני חושב ששאלת התיעדוף הזאת היא לא לדיון בפורום הזה.

<דוד פלבר: כלומר, משרד החינוך קבע את התיעדופים שלו.

<דוד פלבר: יכול להיות שאפשר לשפר אותם, יכול להיות שאפשר לשנות אותם.

<דוד פלבר: אני לא בטוח שנכון לפגוע בגזרה אחת על מנת לתגמל גזרה אחרת.

<דוד פלבר: כל תקן מיועד ובכל תקן נעשה השימוש הכי טוב שאנחנו יכולים, מה גם שלאוכלוסיות האלה באמת יש משרדים יותר ייעודיים, כמו משרד הרווחה שמלווה אותן לאורך כל הדרך, גם אחר-כך בהשתלבות בתעסוקה, כמו משרד הבריאות שאמון עליהן.

<דוד פלבר: אני חושב שמשרד החינוך עיקר עניינו בשירות בתוך מערכת החינוך, ובמסגרת הזאת אנחנו כן מקצים סדר גודל של עשרות תקנים שעולים לנו, ואנחנו עושים את זה בשמחה ובאמת מתפעלים.

<דוד פלבר: עוד לפני שידעתי שיעל גולדשטיין תהיה פה רציתי להביא אותה כדוגמה, שמאוד התפעלתי ממנה והיא מאוד ריגשה.

<דוד פלבר: באמת ב"עופרת יצוקה" יצאנו מירושלים לדרום לראות מה קורה והיא ממש ניהלה שם חמ"ל וזה היה מצמרר.

עדי קול: דיברנו על פגיעה.

עדי קול: כאן זה פגיעה של חיים וכאן זה פגיעה במישהי שקודם כול יכולה לעשות שירות, ודבר שני, יש לה אופציות אחרות.

<דוד פלבר: אני לא מקבל את האמירה של תמי נחמיאס מ"עלם".

<דוד פלבר: מה זה "היא יכולה ללכת לצבא"?

<דוד פלבר: אם היא הצהירה שהיא לא משרתת בצבא אז היא לא משרתת בצבא.

<דוד פלבר: נקודת המוצא של מי שהגיע לשירות לאומי, שקיבל פטור מאיזו סיבה, אם זה בריאותית, אם זה דתית, אם זה מצפונית או מכל סיבה אחרת.

<דוד פלבר: זה לא שיש לה ברירה.

<דוד פלבר: היא באה לשירות לאומי משום שזאת הדרך שהיא בחרה.

עדי קול: אבל במקרה הזה השירות הלאומי עבורה לא יהיה הצלה, ופה זה הצלה.

<תמי נחמיאס: שם זה כיוון של תרבות תורנית.

<דוד פלבר: מה זה שייך?

<דוד פלבר: היא יכלה להצהיר ולנסוע לחוץ-לארץ.

<דוד פלבר: במה זה נוגע?

<תמי נחמיאס: מצב שיש בו חלופות לעומת מצב שאין שום חלופות.

<דוד פלבר: אין חלופה.

<דוד פלבר: בת שהגיעה לשירות לאומי רוצה לשרת את האומה.

<דוד פלבר: היא יכלה להחליט לנסוע לחוץ-לארץ, היא יכלה ללכת לאוניברסיטה.

<דוד פלבר: היא באה לשירות לאומי לא בשביל שתגידי לה שתלך למקום אחר.

<דוד פלבר: היא רוצה לשאת בנטל, זה הרי השיח היום.

עדי קול: אני מסכימה שזה לא העניין.

עדי קול: אני רק אומרת, פה אנחנו מתארים מצב של באמת פגיעה באנשים שאין להם מקום, אין להם בית, אין להם שום מסגרת – מערכת החינוך סיימה את האחריות שלה, וכאן אנחנו אומרים שאתה מעדיף לתת לאנשים שיש להם לעומת אנשים שאין להם.

<דוד פלבר: כמו כל משתתפי הדיון אני מזדהה עם המצוקה הזאת.

<דוד פלבר: אני מבין אותה וכואב אותה.

<ירון לוץ: הם קיימים היום במערכת.

<דוד פלבר: אני פותר אותה במה שאני יכול.

<דוד פלבר: אני אומר שוב, יש לנו הרבה התייחסות לאוכלוסיות מוחלשות, בין אם זה חינוך מיוחד, בין אם זה עוד עשרות רבות של תקנים, לא רק לבעלי צרכים מיוחדים אלא לנערות עולות חדשות שלא לגמרי יכולות להשתלב בחברה בלי תגבור, אנחנו עוסקים בזה.

<דוד פלבר: יכול להיות שבעקבות קריאת הוועדה משרד החינוך יכול לערוך בתוכו דיון על תיעדוף אחר.

<דוד פלבר: אני בטח לא אתחייב על זה כאן.

<דפנה ליפשיץ: המשרד להגנת הסביבה עשה את זה.

<דפנה ליפשיץ: יצא עכשיו- - - לאוכלוסיות שלנו.

עדי קול: נשמע את נציגת משרד הבריאות ואז נסכם.

<ענת לייכטר: אני מנהלת את תחום ההתנדבות במשרד הבריאות.

<ענת לייכטר: אני רוצה לציין בהמשך לדבריו של שר-שלום ג'רבי על 150 התקנים של משרד הבריאות, בעצם משרד הבריאות מתקצב בשני אופנים.

<ענת לייכטר: אחד, זה 150 תקנים עבור צעירים נפגעי נפש כמתנדבים, זה תקצוב אחד.

<ענת לייכטר: תקצוב שני, משרד הבריאות כגוף מפעיל, או בתי-החולים כגוף מפעיל כן קולטים מתנדבים שהם בעלי צרכים מיוחדים.

<ענת לייכטר: בעצם כשדובר על 150 – זה הרבה יותר.

עדי קול: השאלה היא על הגדלה.

<ענת לייכטר: ברור, אבל גם קולטים מתנדבים כגוף מפעיל, בעצם קונים תקנים שמעבר ל-150.

עדי קול: את זה אנחנו יודעים.

עדי קול: אני גם פניתי לשרת הבריאות להגדיל את מספר התפקידים שהשירות האזרחי-לאומי עושה.

עדי קול: אני מצטערת שלא כולם דיברו.

עדי קול: אני מודה למי שכן דיבר.

עדי קול: אני גם מודה לרן רידניק.

עדי קול: אני עוברת מוועדה לוועדה ובכל מקום אנחנו שומעים על הגירעון הקשה שהמדינה נמצאת בו, על הקיצוצים הקשים, ומצד שני גם על הנטל הגדול שהולך לשאת הציבור – מס הכנסה, ומע"מ והוצאות שונות.

עדי קול: לכן כל קריאה כזאת לעוד תקנים, שדורשת עוד כסף כדי להגדיל את העוגה, אני מניחה שכרגע היא קריאה מאוד-מאוד בעייתית.

עדי קול: ובכל זאת, אני חושבת שעכשיו נעשה תהליך מאוד משמעותי, שאומר שהשירות הצבאי וגם השירות האזרחי והלאומי צריך להיות פתוח לכולם ולחייב את כולם.

עדי קול: אני יודעת שהוקצו משאבים רבים כדי לאפשר שילוב של האוכלוסייה החרדית, ובהמשך גם שילוב של יותר נציגים מן האוכלוסייה הערבית בשירות האזרחי-הלאומי.

עדי קול: זה אומר שיש עכשיו דיון כזה על השולחן ומוקצים לו משאבים.

עדי קול: אני חושבת שחייבת להיות קריאה להגדיל במסגרת התקציב הזה גם את מספר התקנים לצעירים בעלי מוגבלויות ולצעירים בסיכון.

עדי קול: הקריאה הראשונה שתצא מהוועדה הזאת, היא קודם כול קריאה להגדלת מספר התקנים במסגרת ההסתכלות החדשה על נושא השוויון בנטל.

עדי קול: להגדיר את הנטל לא רק כנטל צבאי אלא גם נטל לטיפול באוכלוסיות.

עדי קול: אמרתם איפה האוכלוסיות מתנדבות – מערכת החינוך, מערכת הבריאות.

עדי קול: אנחנו צריכים ידיים עובדות-תורמות, והנה יש פה קבוצה שרוצה, ואנחנו צריכים לאפשר לה לעשות את זה.

עדי קול: הקריאה השנייה, ופה ארצה לדבר גם עם שר החינוך, אבל לכל המשרדים, אנחנו נשלח להם את הפנייה והבקשה להגדיל את התקנים שלהם לפחות ב-15%, התקנים שמוקצים לאוכלוסיות בסיכון כדי לאפשר גם לבנות האלה, ובכלל, להמשיך את השנה השנייה, אבל גם לעוד משתתפים להיכנס לתהליך הזה.

עדי קול: אני חייבת להגיד, אני יודעת את המצוקה.

עדי קול: אני יודעת שהצורך הוא לתקנים לדיור.

עדי קול: אני מכירה ומוקירה את התרומה של העמותות.

עדי קול: אני רוצה להגיד מכאן שאני חושבת שאחריות המדינה לעשות את הדברים האלה ולא לבנות על העמותות שישלימו ויגדילו את התקנים ויתנו את המעטפת.

עדי קול: ההנחה שאנחנו שומעים בכל מקום, שיהיה מי שיעשה את זה, יהיה מי שישלים, היא הנחה מוטעית בעיניי כי אני חושבת שזה לא מקום שאנחנו צריכים להעמיד לא את העמותות, לא את הפילנתרופיה ובטח שלא את הנוער במצב הזה.

עדי קול: עוד דבר שחשוב לי מאוד להגיד, יש פה מענה שהציבור לא מכיר, לא מכיר מספיק את האופציה הזאת.

עדי קול: כמי שעובדת עם נוער בסיכון במשך שנים אני יודעת שהם לא מכירים מספיק את האופציה הזאת, ובצדק, כי העמותות לא רוצות לפרסם משהו שהן לא יכולות לעמוד מאחוריו.

עדי קול: אני קוראת למדינה לקחת אחריות על נוער, שבמקרים רבים, אני אומרת בריש גלי, הפקירה בשלבים מוקדמים יותר של החיים וזאת הזדמנות לתקן ולאפשר להם לעשות תיקון בחיים שלהם.

עדי קול: אני רוצה לאחל לבנות בהצלחה.

עדי קול: אני יודעת שזה החלטה קשה מאוד.

עדי קול: אני מבינה שזה עניין של תקנים.

עדי קול: זה החלטה מאוד-מאוד קשה, האם לתת לכן לסיים את התהליך, שאני חושבת שהוא משמעותי וחשוב ודרוש, או לאפשר לעוד בנות כמוכן את ההזדמנות להיחשף בכלל לחוויה הזאת, להרגיש תורמות אפילו לרגע.

עדי קול: כאשר אתה מרגיש תורם פעם אחת אתה נתרם בעצמך.

עדי קול: אנחנו נוציא את הדרישה הזאת מן הוועדה ונשלח אותה למשרדים.

עדי קול: אנחנו נמשיך ונעקוב, ככל שהדיונים על שוויון בנטל יתקדמו, כדי לראות שהנושא הזה מטופל.

עדי קול: תודה לכולם ובהצלחה.