ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 19, פרוטוקול מספר 8, 2013-05-12 09:30

עמרם מצנע: שלום רב, אנו בסיור של ועדת החינוך לציון יום ירושלים.

משה טור פז: יש לנו בדיוק חצי שעה.

משה טור פז: אנחנו נעשה "זום אאוט" ו"זום אין", בסדר?

משה טור פז: בחצי השעה הקרובה נדבר על מזרח ירושלים גם מהספקטרום של מה שראינו עכשיו.

משה טור פז: גם בקשנו משני מנהלים ללוות אותנו, כהיכרות רחבה יותר.

משה טור פז: לרה מיד תציג את מערכת החינוך במזרח ירושלים.

משה טור פז: נזכיר שוב את המספרים: אנחנו מדברים על ירושלים, 800 אלף תושבים, כ-300 אלף תושבים במזרח ירושלים.

משה טור פז: 250 אלף תלמידים בירושלים, כ-98 אלף תלמידים במזרח ירושלים, מחציתם במערכת הרשמית ומחציתם במערכת הלא רשמית.

משה טור פז: מיד לארה, הממונה על מזרח ירושלים במנח"י, תציג את המערכת הזאת וניגע בכמה מרכיבים ואתגרים שלה.

משה טור פז: לארה בבקשה.

<קריאה: תוכל להגיד מה זה מוסד רשמי ולא רשמי?

משה טור פז: כן.

משה טור פז: במדינת ישראל יש 3 מעמדות בסיסיים שזה רשמי, מוכר שלא רשמי ופרטי.

עמרם מצנע: הוא כולל בלא רשמי את כל מי שלא בחינוך הרשמי הממלכתי.

<לארה מובאריכי: בוקר טוב לכולם.

<לארה מובאריכי: אני מברכת על הביקור ואני מאד שמחה לארח אתכם במגזר שלנו.

<לארה מובאריכי: אני רוצה להודות לאמל על האירוח.

<לארה מובאריכי: הזכות שלנו לארח אתכם פה ולתת לכם דוגמה לבית ספר שנמצא במזרח ירושלים.

<לארה מובאריכי: יש לנו עוד בתי ספר לתפארת.

<לארה מובאריכי: נעשית פה עשייה מאד חיובית ומצוינת, גם אצל אמל וגם בבתי ספר אחרים במזרח ירושלים.

<לארה מובאריכי: לצערי, המערכת שלנו בימי ראשון סגורה אבל גם לטובתה של אמל ולמזלה, יצא ככה שהיא מלמדת בימי ראשון ויצא לנו לבקר אצלה.

<לארה מובאריכי: תודה לאמל.

עמרם מצנע: יום ראשון סגור?

עמרם מצנע: ביום שישי, לא?

<לארה מובאריכי: אנחנו לא מלמדים ביום ראשון במערכת הרגילה אבל בחינוך המיוחד אכן מלמדים.

<לארה מובאריכי: לכן יצא ככה שאפשר להתמקד - -

עמרם מצנע: שישי וראשון?

עמרם מצנע: ובשבת לומדים.

<לארה מובאריכי: כן.

<לארה מובאריכי: למעט בבית צפאפא, שהם סגורים בימי שישי ושבת ומלמדים בימי ראשון.

<לארה מובאריכי: אז אני אתן סקירה ממש קצרה על המערכת שלנו ואז נעבור לדיון.

<לארה מובאריכי: קצת נתונים על המערכת, גם הרשמית וגם המוכר הרשמי והפרטי.

<לארה מובאריכי: כמו כן, נציין שבמזרח ירושלים יש לנו כ-100 אלף תלמידים כאשר 43 אלף תלמידים נמצאים במערכת העירונית הרשמית שאני ממונה עליה.

<לארה מובאריכי: יש לנו כ-36 אלף תלמידים במערכת המוכר שאינו רשמי וחינוך פרטי, יש לנו כ-20 אלף תלמידים.

<לארה מובאריכי: החינוך הפרטי מנוהל ומפוקח באופן פרטי טוטאלי על ידי עצמו.

<לארה מובאריכי: הוא לא רוצה שום קשר עם המדינה, לא עם משרד החינוך, לא עם העירייה.

<לארה מובאריכי: בקושי אנחנו מצליחים לאתר את הנתונים האלה.

<לארה מובאריכי: אנחנו פונים למנהלים ומתחננים לקבל את הפרטים של בתי הספר האלה.

<לארה מובאריכי: לכן, הנתונים, אפשר להגיד שבערך 20 אלף תלמידים - -

<קריאה: הם לא מקבלים איזה שהוא תקציב?

<לארה מובאריכי: הם לא מקבלים שום תקציב מהמדינה.

<לארה מובאריכי: כמו שאתם רואים, מחצית התלמידים של מזרח ירושלים נמצאים במערכת שלנו ומפוקחים על ידינו ועל ידי משרד החינוך.

<לארה מובאריכי: אני עוברת ישר לאתגרים של המערכת שלנו כי אין לי זמן להתמקד בעוד דברים.

<לארה מובאריכי: אני רוצה לדבר על המאבק בבתי הספר לניהול עצמי.

<לארה מובאריכי: כמו שאתם רואים, לא סתם אני רוצה להתחיל בזה כי אני חושבת שזה הדבר הכי חיובי שנעשה במערכת שלנו השנה.

<לארה מובאריכי: במערב העיר משנת 2000 בתי הספר מתנהלים באופן עצמאי, עברו לניהול עצמי ואני חושבת שזה משאב אדיר.

<לארה מובאריכי: השנה, בתי הספר היסודיים, לא כולם, רק 13 מתוך ה-32 עברו לניהול עצמי.

<לארה מובאריכי: בתי הספר מה-1.1.2013 עברו לניהול עצמי.

<לארה מובאריכי: 13 המנהלים שעברו התחילו לקבל השתלמות איך לנהל בניהול עצמי.

<לארה מובאריכי: התקציבים התחילו לעבור לבתי הספר.

<לארה מובאריכי: היעד שלנו להשלים עוד 19 בתי ספר לשנה הבאה.

<לארה מובאריכי: אני חושבת שזה המשאב היותר אדיר למנהלים.

<לארה מובאריכי: המנהלים רואים בזה משאב מאד חיובי וזה מעצים אותם באופן אישי, מעצים את הצוות הניהולי, צוות המורים של בית הספר.

<לארה מובאריכי: זה גם תקציבים, זה גם באמת משאב לא רק תקציב אלא אני חושבת שזה יכול לתת למנהל וגם לצוות לחשוב אחרת מבחינה חינוכית.

<לארה מובאריכי: כל הזמן המנהלים - -

עמרם מצנע: המעבר לניהול עצמי הוא רק שיטת ניהול אחרת של המשאבים או שזה גם נתן להם תוספת תקציבית?

<קריאה: זו תפיסת עולם.

<לארה מובאריכי: אני רוצה לדבר על זה.

<לארה מובאריכי: המנהלים שלנו קיבלו כ-160 שקל פר תלמיד לשנה.

עמרם מצנע: בנוסף, מעבר לתקציב.

<לארה מובאריכי: עכשיו הם יקבלו כ-550 שקל לשנה.

<לארה מובאריכי: זה התחלה, זה המחיר הכי גדול - -

עמרם מצנע: זה הועמד לרשותם בעירייה.

<לארה מובאריכי: נכון.

<לארה מובאריכי: יש בתי ספר שיקבלו 550 פר תלמיד ויש בתי ספר שיקבלו - - תלוי בגודל בית הספר.

עמרם מצנע: צריך לומר שמשרד החינוך - - -

<לארה מובאריכי: אני רוצה להגיד כאן הערה מאד חשובה: גם העירייה וגם משרד החינוך לא הגבילו אותנו בתשע"ג לגבי מספר בתי הספר שעוברים אלא זו היתה בחירה שלי.

<לארה מובאריכי: אני חשבתי שכפיילוט ראשוני וגם כיכולת של מנהלים.

<לארה מובאריכי: בחרנו מנהלים שיכולים להוביל את המהלך הזה ולהוביל אותו להצלחה.

<לארה מובאריכי: לא היתה הגבלה מבחינת תקציב.

<לארה מובאריכי: זה היה תלוי בנו נטו.

<קריאה: זה נעשה בהסכמה שלא נעשה בבת אחת אלא - -

עמרם מצנע: בזה כלולה גם האפשרות להשתמש במתקנים של בית הספר בשעות שאינן שעות לימוד?

<לארה מובאריכי: גם.

משה טור פז: במבנים עירוניים אנחנו מאפשרים שימוש קודם כל למנהל הקהילתי.

משה טור פז: יש לנו דווקא במזרח ירושלים שיתוף פעולה מדהים.

משה טור פז: בתי הספר רואים את עצמם - -

עמרם מצנע: אבל זה מאפשר למנהל בית הספר - -

<לארה מובאריכי: בתי הספר שכן מאפשרים את זה.

<לארה מובאריכי: האתגר השני שלנו זה לצמצם את המחסור במבני חינוך.

<לארה מובאריכי: אנחנו מאד רוצים להמשיך את התהליך לפיתוח ובינוי מוסדות חינוך.

<לארה מובאריכי: אני הבאתי פה דוגמה ל-5 שנים האחרונות ועוד לשנה הבאה, היעד שלנו לבינוי.

<לארה מובאריכי: כמו שאתם רואים פה גם זה לא בא בקביעות.

<לארה מובאריכי: כמו שציינו בוועדת החינוך שהיתה בשבוע שעבר, זה תלוי גם במגרשים הזמינים שלנו וכל הנושא של הפקעות אבל אני חושבת שאנחנו במצב אופטימי.

עמרם מצנע: את אומרת יעד ל-2013 של 85 כיתות.

עמרם מצנע: זה אומר שזה כבר בקנה.

משה טור פז: זה לא בקנה, זה ודאי.

<לארה מובאריכי: אנחנו כבר נערכים לצייד אותם.

משה טור פז: בשנת הלימודים תשע"ד נפתח לפחות 85 כיתות חדשות.

<לארה מובאריכי: נחנו כבר בהיערכות של ריהוט וציוד המבנים, ואנחנו אוטוטו נקבל את המפתחות בחודשיים הקרובים.

<לארה מובאריכי: אנחנו גם מדברים על עוד 27 כיתות בשכירות.

<לארה מובאריכי: אפשר להגיד שזה בחתימת חוזה.

משה טור פז: בכל נושא הבינוי הוא גם יוכל להגיד לך מה יהיה ב-2014.

משה טור פז: כלומר, העבודה היא כמובן שנים קדימה אז יואל - -

עמרם מצנע: אני שאלתי מה צוואר הבקבוק?

עמרם מצנע: כסף או - -

<יואל לוטפי: - - - במזרח העיר ענין של זמינות כלכלית.

<יואל לוטפי: זה היקף של תכניות מאושרות עם קרקעות ייעודיות - - על מנת לקדם את הענין הזה אנחנו עושים מהלכים של הפקעת קרקעות והסיפור של מורכבות ההפקעה דובר גם בוועדה.

<יואל לוטפי: אנחנו עושים לא מעט פעולות על מנת לקדם את זה.

<יואל לוטפי: והראיה שעשינו, שיש לנו היום מסלול התקציב של הבניה, יש לנו היום 250 כיתות מאושרות על ידי משרד החינוך, פרוגרמות מאושרות, חלקן בשלבי תכנון אדריכלי וחלק בתהליך של ביצוע, וחלק אחר - -

משה טור פז: סליחה חסרים לנו שני דברים: הפקעות ושכירויות כי בסוף משרד החינוך בצדק לא אוהב שכירות.

משה טור פז: הוא אומר: תבנו.

משה טור פז: אני נותן כסף לבניה.

משה טור פז: הבעיה היא שבמזרח ירושלים, ללא שכירות ובדגש על גני הילדים לשנים הבאות, אנחנו בבעיה.

<יואל לוטפי: סליחה, אנחנו נמצאים כאן בבנין שכור.

<יואל לוטפי: בגלל המצוקה והמחסור הגדול אנחנו נותנים מענה לא קטן.

<יואל לוטפי: עיריית ירושלים מתקציבה מתקצבת 15 מיליון שקל בכל שנה לשכירות של מבנים והתאמה שלהם.

<יואל לוטפי: זה מבנה ל-18 כיתות לחינוך המיוחד, שאילולא היינו מאכלסים אותו - -

משה טור פז: למה העירייה ולא משרד החינוך?

<יואל לוטפי: יש על זה דיון ארוך.

<יואל לוטפי: למשרד יש מדיניות של תקצוב שכירויות על פי קריטריונים.

<יואל לוטפי: באופן מזערי הם מכסים 20% מההוצאה.

<יואל לוטפי: זו המדיניות של האוצר והחינוך.

<יואל לוטפי: כל הנטל נופל על הרשות המקומית.

<יואל לוטפי: ככל שסכום השכירות גדול יותר, כדוגמה הנושא של מזרח העיר, ההוצאה היא גבוהה יותר.

<יואל לוטפי: לכן אנחנו ביקשנו לנהוג אתנו באופן יוצא מן הכלל, בגלל המצוקה הגדולה של קרקעות במזרח העיר והיעדר פתרונות.

<יואל לוטפי: יש הבנה והכרה של המשרד בצורך.

<יואל לוטפי: חשבנו שיבואו לקראתנו.

<יואל לוטפי: יש מחנה פליטים בשועפאט, במצוקה גדולה.

<יואל לוטפי: אנחנו מסיעים שם אלפי ילדים מחוץ למחנה.

<יואל לוטפי: זה לעבור את המחסום וזה הוצאות של הסעות.

<יואל לוטפי: אתרנו מבנים לשכירות בתוך המחנה.

עמרם מצנע: יש שם בית ספר של אונר"א?

<יואל לוטפי: יש גם של האו"ם ושל עוד כמה גופים.

עמרם מצנע: כשאומרים אלף כיתות חסרות, מה זה אומר?

עמרם מצנע: האם זה אומר שזה לכל ה-100 אלף?

<יואל לוטפי: זה מורכב משני דברים: ראשית, זה מורכב מכך שכל הכיתות השכורות הן באלף, בוודאי.

עמרם מצנע: זאת אומרת, חצי מהאלף הן כיתות שכורות, כמו המקום הזה.

<יואל לוטפי: זה חסר של השכורות של הגידול הטבעי ואנחנו יודעים - -

עמרם מצנע: זה גם הלא רשמי?

<יואל לוטפי: כן.

עמרם מצנע: איך אתה יודע מה?

<יואל לוטפי: יש לנו הערכה.

<יואל לוטפי: אנחנו מעריכים שאחוז מסוים של הילדים שלומדים ביום במערכת הפרטית הלא רשמית יבואו למערכת הרשמית.

<יואל לוטפי: אגב, אני חושב שמערכת המוכר שאינו רשמי היא מערכת תקינה לכל דבר, כמו שיש במערב העיר.

משה טור פז: זו השאלה כי מוכר שאינו רשמי הוא גם של משרד החינוך.

<יואל לוטפי: בוודאי, אבל במזרח אנחנו מניחים שחלק מהתלמידים במזרח העיר מגיע לשם מחוסר ברירה.

משה טור פז: בא נאמר את זה ככה: לארה אמרה בהתחלה: אני אחראית על המערכת הרשמית.

משה טור פז: אנחנו, כעיר, אחראים על הכול.

עמרם מצנע: בסדר, השאלה מה - -

<יואל לוטפי: אנחנו מאלצים חלק מהתלמידים ללכת לחינוך - -

<לארה מובאריכי: אני יכולה היום 1,000 כיתות להעביר.

<לארה מובאריכי: יש לנו 1,400 כיתות במזרח ירושלים במערכת הרשמית.

<לארה מובאריכי: 700 מתוך ה-1,400 לא תקניות אז זה כאילו מבטל אותן, להביא את ה-700 התקניות ויש לנו עכשיו, עם טרכטנברג, 300 כיתות חסרות.

<לארה מובאריכי: אז זה לחבר את ה-300 - -

עמרם מצנע: זה 1,000.

עמרם מצנע: זאת אומרת, ה-300 שחסרות, איפה הילדים?

<לארה מובאריכי: בבית כי לא נתנו להם מענה.

<יואל לוטפי: אם תחזרי למספר - -

משה טור פז: חלק גדול מהם - -

<לארה מובאריכי: וחלק במוכר הלא רשמי.

משה טור פז: במערכת הרשמית לא פתחנו פתרונות לגילאי 3,4 וכן - -

עמרם מצנע: כשאומרים 1,000, זה מאד מבהיל.

עמרם מצנע: קודם כל אתה אומר ש-700 זה כיתות מהסוג הזה.

עמרם מצנע: זה לא תקני אבל זה לא קטסטרופה.

<קריאה: רק צריך לומר שהוא לא מתמודד עם המוכן הלא רשמי בחלקו.

<קריאה: כלומר, במובן של הלא רשמי, חלק יישאר שם, לא יעזור.

<לארה מובאריכי: כן, נכון.

עמרם מצנע: ב-300 שחסרות, כמה מתוך זה באמת עד גיל בית ספר?

עמרם מצנע: כלומר, גני הילדים זה הרוב?

משה טור פז: 300 גני ילדים חסרים לנו במזרח ירושלים ו - -

עמרם מצנע: זאת אומרת שברשמי, לכולם יש מקום אבל לא הכול תקני.

<לארה מובאריכי: לא.

משה טור פז: זה הולך ככה: בבתי הספר יש לנו מקום לכולם אבל חלק לא תקני ומי שרוצה לעבור, אנחנו לא נוכל לאפשר אין סוף מעבר כי בתי הספר שלנו מפוצצים ובגני הילדים, כמו שלארה הציגה יפה, 600 עד 700 גני ילדים, כשאנחנו נותנים מענה ל-350-300 אנחנו צריכים לבנות 300 חדשים כדי לתת מענה לחוק חינוך חובה כל שנה.

<יואל לוטפי: הטבלה הזאת בדיוק מבטאת שיש כ-8,000 ילדים בשנתון בגיל הרך במזרח העיר כך שבשלושה גילאים יש כ-24 אלף תלמידים.

<יואל לוטפי: אנחנו מניחים, מעריכים, שכשני שליש מהם בסדר גודל יבקשו להיקלט במערכת שלנו.

<יואל לוטפי: לכן, אם אנחנו כבסיס לוקחים את זה, זה ה-300 שהיא אומרת.

<יואל לוטפי: בגילאי חובה אנחנו קולטים, בקדם חובה אין לנו מענה.

<לארה מובאריכי: אני רוצה לתקן משהו לגבי הכיתות התקניות: זה שיש לנו 700 לא תקניות ועוד 300 של גני ילדים, אם יתנו לנו היום 1,000 נוכל באמת להסתדר.

<לארה מובאריכי: אבל יש לנו ביקוש כל הזמן ומעבר מהמוכר הלא רשמי לרשמי ואני לא יכולה לתת מענה.

<לארה מובאריכי: מה-1.5 ועד היום יש לנו 250 בקשות מעבר מהמוכר לא רשמי לרשמי.

<לארה מובאריכי: אני לא נתתי עדין תשובה לאף אחד כי אני לא יודעת אם אני יכולה לקלוט.

<לארה מובאריכי: נכון שאני הולכת לקבל 85 כיתות חדשות בתחילת השנה אבל זה בשכונות ספציפיות.

<לארה מובאריכי: זה בבית חנינא ובראס אל עמוד.

<לארה מובאריכי: מה עם שכונת סוואח שאין לי מענה, מה עם שכונת עיסאוויה, מה עם שכונת צור באהר, ושכונת העיר העתיקה ואחרות?

<לארה מובאריכי: זה לא ממש התמונה הנכונה שזה 1,000 כיתות חסרות.

<לארה מובאריכי: זה לא ממש נכון.

<פפה אללו: אנחנו כוללים את כל מה שלא תקני.

<פפה אללו: לא תקני זה לא רק את זה - - -

<יואל לוטפי: מה זה לא תקני מבחינת מספרים בממוצע?

<פפה אללו: שלא עומדים ב-40 מטר שצריכה להיות כיתה תקנית.

<פפה אללו: יש כיתות יותר קטנות.

<לארה מובאריכי: כל מה ששכור, שזה חדר מגורים כזה.

<פפה אללו: הענין הוא שגם במספרים, יש מספר מעניין.

<פפה אללו: אנחנו הכנו פה את המספרים שיש לנו לפי ה - - אבל יש 10,000 ילדים שלא נמצאים לא פה ושהם קיימים.

<פפה אללו: זה ילדים בגיל חינוך חובה.

<פפה אללו: הבעיה שיש לנו עם השכירות, אני רוצה שתדע.

<פפה אללו: אנחנו עומדים בשתי דילמות: הדילמה של חוק חינוך חובה, שאנחנו צריכים לתת לילד ויש לנו אפשרות להשכיר ובין חוק התכנון והבניה, תתפלאו לשמוע.

<פפה אללו: אנחנו לא משכירים בית שאין לו היתר.

<פפה אללו: במזרח ירושלים רוב הבתים הם ללא היתר.

<פפה אללו: יכולנו לשכור, יש לנו את הכסף.

<פפה אללו: אין לנו בעיה של כסף.

<פפה אללו: כל הזמן בגלל שיש מרפסת או חדרון ואין היתר בניה, אנחנו לא יכולים להשכיר.

עמרם מצנע: יש לי עוד שאלה ששאלתי והתשובה לא היתה שלמה: ילדים מגיל 3 שהולכים לגן פרטי, המדינה מסבסדת?

<לארה מובאריכי: לא, פרטי לא.

עמרם מצנע: הלא מטרכטנברג, המדינה יודעת שהיא לא מסוגלת לבנות ולהעביר את כל הגנים הפרטיים לגנים ציבוריים ואז, נתנו סבסוד.

עמרם מצנע: הגן מקבל את זה, זה לא עובר דרככם.

<יואל לוטפי: זה אפשרי אם הגן הפרטי מוכן לעבור את הפרוצדורה ולהיות בסטטוס מוכר שאינו רשמי.

<יואל לוטפי: לקבל רישיון - - - אתה צריך לעבור מסלול.

<לארה מובאריכי: אבל הם למדו מהר איך לקבל.

עמרם מצנע: אז יש כאלה שמקבלים?

<קריאות: כן, יש.

עמרם מצנע: וזה הוריד להורים את העלות?

עמרם מצנע: הרי בגנים האלה יש גם פיקוח על - - - וזו אחת הטענות, אגב של הגננות, שלא משלמים את הכול.

<פפה אללו: אבל עכשיו יש בג"ץ שעומד כבר בתוקף, שבשנת 2014, אם עיריית ירושלים לא תוכל לקלוט מישהו מבית הספר הלא רשמי.

<פפה אללו: עכשיו אין לנו מקום.

<פפה אללו: אם ב-2014 לא נוכל לקלוט, יהיה לנו צורך לשלם את המחיר למדינה.

<לארה מובאריכי: בגילאי 4-3 יש לנו 138 גני ילדים מוכרים, שיש להם את כל האישורים.

<לארה מובאריכי: נותנים מענה לגילאי 4-3 ויש לנו 134 בגילאי 5.

<לארה מובאריכי: מוכר לא רשמי.

<לארה מובאריכי: אז שתדע באילו היקפים מדובר לעומתנו, ברשמי, שיש לנו 88 גנים.

<לארה מובאריכי: אז מדובר על היקפים מאד גדולים.

<לארה מובאריכי: זה אומר שהמוכר לא רשמי חוגגים שם.

<לארה מובאריכי: הם מודעים והם רוצים וזה הרבה כסף.

<לארה מובאריכי: האתגר השלישי שלנו זה בעצם צמצום ממדי הנשירה, שלא משנה על איזה היקפים מדובר אבל אנחנו מודעים ויודעים שמדובר על היקפים מאד גדולים.

<לארה מובאריכי: מדובר על ממוצע של 13%, ואז באמת - - - מכיתה ז' עד כיתה י"ב הממוצע הוא 13%.

עמרם מצנע: זאת אומרת, אלה שמתחילים את כיתה ז', 13% לא מגיעים ל-י"ב.

<לארה מובאריכי: כן.

משה טור פז: לא, זה יותר.

משה טור פז: אם אני סופר מ-ז' עד י"ב כ-40 אלף תלמידים, 13% מהם לא בבית ספר.

משה טור פז: אבל אם אני מסתכל שהוא מתחיל ב-ז' ומסיים את י"ב, האחוז הוא הרבה יותר גדול.

משה טור פז: בשנתון י"ב קרוב לשליש מהילדים, קשה לנו אולי להגיד, 30% הם לא בבית ספר.

<קריאה: רגע, השאלה מה הם עושים במקום זה?

משה טור פז: בא נגיד ככה:

משה טור פז: עשינו עבודה לוודא שאם הם ברשות הפלסטינית אנחנו כנראה לא נדע.

משה טור פז: גילינו שיש כמה מאות שהם בישראל ואנחנו לא יודעים עליהם אבל כנראה, שהרוב ברחוב.

משה טור פז: עיקר העבודה שלנו היום זה לייצר תכניות למניעת נשירה חדשות, תוספתיות למזרח ירושלים לצמצום נשירה.

<לארה מובאריכי: זה, הדגשתי, פותח חינוך טכנולוגי מקצועי לתלמידים במזרח ירושלים, כי אנחנו רואים שהם פונים.

<לארה מובאריכי: .. יש במוכר הלא רשמי ובפרטי כמה מסגרות שנותנות את המענה הטכנולוגי המקצועי.

<לארה מובאריכי: אז אנחנו רואים את ההגירה של התלמידים האלה מהחינוך הרשמי לחינוך הפרטי.

עמרם מצנע: בתי הספר התיכוניים, יש פה בעלויות?

<לארה מובאריכי: כן, יש.

<לארה מובאריכי: סחנין.

משה טור פז: הרוב זה עירוני.

<קריאה: יש גם רשתות "אורט" ו"עמל"?

<לארה מובאריכי: יש "עמל" אחד בעטרות, שנותן מענה למזרח ירושלים.

<קריאה: יש "אורט" סחנין ויש לנו עוד בית ספר.

<דובר: יש לנו ניסיון לפרוס מגוון מענים כי זה ואקום אדיר.

<אחמד מודלג: יש לך בתי ספר מוסלמים, יש לך בתי ספר תיכוניים, יש לך בתי ספר של הכנסייה ויש לך פרטיים.

<אחמד מודלג: אז יש כל מיני.

<לארה מובאריכי: אז האתגר האחרון זה בעצם הרחבת מעגל המוסדות הפועלים עם תכנית לימודים ישראלית.

<לארה מובאריכי: ממש נגיעה לגבי תוצאות מבחני התאוג'יה קודם, בשנה האחרונה, תשע"ב - -

<קריאה: זה מערכת עירונית.

<לארה מובאריכי: זה המערכת העירונית שלנו.

<לארה מובאריכי: רק לציין שאחוזי ההצלחה שלנו זה 64 לעומת אחוז ההצלחה בגדה.

<לארה מובאריכי: כל התלמידים שעושים את התאוג'יה זה 62.

<לארה מובאריכי: אנחנו מעל לממוצע.

<לארה מובאריכי: התלמידים שלנו, המערכת הרשמית, הממוצע של ההצלחה זה 64 לעומת 62 בכל הגדה.

עמרם מצנע: ה-64, מה זה?

עמרם מצנע: זה מאלה שנגשו לבחינות.

<לארה מובאריכי: כן.

עמרם מצנע: זה לא מהשנתון.

משה טור פז: אנחנו גם מציעים היום בחלק מבתי הספר בגרות ישראלית.

<לארה מובאריכי: תכף אני אתייחס גם לתכנית הישראלית.

<לארה מובאריכי: בעקבות הביקוש שמגיע אלינו על ידי הורים וגם על ידי תלמידים, שרוצים גם ללמוד את התכנית הישראלית, אני יודעת שיש התנגדות גם מהשטח ובמקביל, יש הורים שמבקשים ויש הורים שמתנגדים.

<לארה מובאריכי: אנחנו באמת בשנה הזאת, הנוכחית, תשע"ג, פתחנו עוד מגמת לימודים ישראלית בצור באהר, בית ספר תיכון "אבן רושד".

<לארה מובאריכי: אמרנו להורים: אוקי, יש לכם אפשרות לבחור וחשבנו שבאמת יגיעו כמה תלמידים בודדים לכיתה ז'.

<לארה מובאריכי: פתחנו את האפשרות בכיתה ז' והופתענו לגלות שנרשמו שתי כיתות משכבת ז' ושתי כיתות משכבת ח'.

עמרם מצנע: מה ההבדל, במשפט אחד, בין שתי התכניות?

<לארה מובאריכי: תכנית הלימודים הפלסטינית, קודם כל, זה ריאלי או הומאני.

<לארה מובאריכי: אין לך בחירה.

<מוחמד כנאעני: הומאני, ריאלי או מקצועי.

<מוחמד כנאעני: אין לך יחידות ואין לך חופש בחירה כתלמיד ביחידות לימוד של פיסיקה, כימיה וכולי אלא יש לך ריאלי, עמוד ריאלי, עמוד הומאני וההפניה של המקצועי.

עמרם מצנע: עכשיו בישראלית, הם מחויבים בתנ"ך, בביאליק?

<לארה מובאריכי: הם לומדים ספרות.

<מוחמד כנאעני: תנ"ך כתנ"ך לא.

<מוחמד כנאעני: בבית צפאפא, המנהל כאן של חטיבת הביניים, בכל תכנית ערבית או ישראלית תנ"ך כתנ"ך לא אלא מלמדים שם ספרות, דקדוק.

<מוחמד כנאעני: זה לפי היחידות.

<מוחמד כנאעני: אבל לא מחייבים תנ"ך כיחידה עצמאית.

עמרם מצנע: בבגרות העברית חייבים תנ"ך.

<מוחמד כנאעני: כמו שיש לנו ערבית לערבים ויש לנו ערבית ליהודים, יש לנו עברית ליהודים ויש לנו עברית לערבים.

<קריאה: ואנגלית?

<מוחמד כנאעני: זה כלל ארצי, אנגלית, ביולוגיה, מתמטיקה, זה - -

עמרם מצנע: אם אתה לומד ספרות, אתה חייב לקחת - -

<לארה מובאריכי: כן, ביאליק, רחל.

<לארה מובאריכי: היסטוריה גם כן לוקחים שם לפי יחידות.

<לארה מובאריכי: יש יחידת המאה ה-20, תלוי בבחירת התלמידים.

שמעון אוחיון: לגבי הבגרות אולי תרחיב לגבי אלה שלומדים בגרות ישראלית.

שמעון אוחיון: אמרת שתנ"ך זה לא חובה, ספרות, דקדוק, כל אחד זה יחידה אחת.

שמעון אוחיון: אנגלית, מתמטיקה - - -

<מוחמד כנאעני: אנגלית זה כלל ארצי, ערבי יהודי כאחד.

<מוחמד כנאעני: מתמטיקה זה כלל ארצי, ביולוגיה כלל ארצי, מדעים זה כלל ארצי, זה תרגום בעצם.

שמעון אוחיון: אז למה אנשים רוצים את הבגרות הישראלית?

<דוד קורן: שתי סיבות מרכזיות לביקוש לבגרות ישראלית: 1.

<דוד קורן: בחור שמסיים י"ב רוצה אחר כך ללכת לאוניברסיטה.

<דוד קורן: 2.

<דוד קורן: להתקדם ללימודים גבוהים אחרים ובסוף הוא רוצה איזה שהוא אופק תעסוקתי.

<דוד קורן: סיבה שניה זה מה שאני שומע מהרבה מאד הורים זה שהתאוג'יה בנוי על מתודולוגיה של שינון ולא של חקר והעמקה ויכולת להוציא דבר מתוך דבר, והבגרות הישראלית לוקחת אותם, לטענת התושבים, לכישורים קוגניטיביים יותר טובים.

<דוד קורן: זה שתי סיבות מרכזיות.

<דוד קורן: מה שאני רואה מהרבה מאד ממשקים זה שהשילוב של ההיבט הפרקטי וההיבט של כישורי החשיבה מוביל למסה מאד קריטית.

<דוד קורן: אני היועץ של ראש העיר לענייני מזרח העיר ובהרבה מאד ממשקים מול התושבים עולה הסוגיה של בקשה לבגרות ישראלית.

<דוד קורן: ולכן, פה יש רמת ביקוש ומה שקרה, לדוגמה, בצור באהר הוא דוגמה לזה אבל זה קורה גם באזורים אחרים.

<דוד קורן: שם, דרך אגב - -

עמרם מצנע: תעודת בגרות ישראלית היא מגבלה, אחר כך, כשהולכים נגיד ללמוד בירדן?

<קריאות: כן.

<דוד קורן: זה מתחבר לעוד סוגיה אחת של תגבור לימודי עברית במסגרת הבגרות הישראלית, שזה עוד כלי תעסוקתי.

שמעון אוחיון: למה הוא נדרש כדי להתקבל למוסד אקדמי אם יש לו רק בגרות ישראלית?

שמעון אוחיון: הוא לא מתקבל בכלל?

שמעון אוחיון: הוא נדרש להשלמות?

<דוד קורן: בדרך כלל הם הולכים למכינה של שנה אחת, הרבה פעמים במכינה ללימודי חוץ, ואז הם ממשיכים במסגרת.

<קריאה: ואם זה ההיפך?

עמרם מצנע: ואם הוא בא לרשות הפלסטינית?

משה טור פז: ברשות יותר קל להתקבל לבגרות ישראלית מאשר אצלנו עם בגרות פלסטינית.

משה טור פז: זה ברור.

משה טור פז: ולכן, שוב, חשוב לי מאד להדגיש שכל עשיה היא עשיה של הצעה.

<קריאה: באוניברסיטת ביר זית אין הבדל בין בגרות לתאוג'יה.

<קריאה: יש בחינה להיכנס לאוניברסיטה, ואם הוא לא יעבור את הבחינה הוא - - בלי קשר לבגרות ובלי קשר לתאוג'יה.

<דוד קורן: אנחנו מסיימים ורק נאמר שמה שאנחנו עושים זה מציעים.

<דוד קורן: מציעים לבתי הספר ולתלמידים.

עמרם מצנע: בואו נשמע את מנהלי בתי הספר.

<למעי עיסא: אני מנהל חטיבת הביניים בבית צפאפא.

<למעי עיסא: אני שנה שלישית בחטיבה.

<למעי עיסא: במשך שלוש השנים אנחנו הכנסנו דגם חדש לבית הספר.

<למעי עיסא: יש לנו שתי תכניות לימודים, פלסטינית וישראלית.

<למעי עיסא: 63% שלומדים בתכנית הישראלית ועוד 37% בפלסטינית בתוך בית הספר.

<למעי עיסא: 3 כיתות ז' בישראלית ו-2 פלסטיניות.

<למעי עיסא: האמת, אני כל הזמן מנסה לטשטש את ההבדלים על מנת להוביל את בית הספר.

<למעי עיסא: אנחנו מוזנים מהיסודי, התלמידים בחטיבה.

עמרם מצנע: גם חלק תכנית פלסטינית.

<למעי עיסא: עכשיו הנהגנו דרך של הרכבת ממש, הקרון והקטר.

<למעי עיסא: בית הספר עד לפני שלוש שנים, רוב המשאבים הלכו לכיוון תגבור התלמידים, חיזוק התלמידים המתקשים.

<למעי עיסא: אנחנו המשכנו בדרך הזאת אבל הכנסנו אלמנט חדש – טיפוח מצוינות.

<למעי עיסא: הקרון והקטר.

<למעי עיסא: אז יש לנו שתי קבוצות מצוינות בבית הספר.

<למעי עיסא: יש לנו פרחי רפואה בבית הספר, שזה פרויקטים שנכנסו אחרי שעות הלימודים.

<למעי עיסא: יש לנו לפלסטינים, בשיתוף עם ה"אימד איסט" ו"אמריקן האוס" קבוצות באנגלית מצוינות.

<למעי עיסא: השנה הכנסנו גם את הנוער העובד והלומד, תנועות הנוער, לתוך בית הספר בשעות אחרי הצהרים.

<למעי עיסא: בנוסף, ביום חמישי, חבל שאמצעי התקשורת לא סיקרו את זה.

<למעי עיסא: יש לנו פעילות משותפת עם מוזיאון ארצות המקרא, שמשתתפים 30 תלמידים מבית הספר עם 30 תלמידים מבית ספר "קשת", שחלק מהם היו עם דעות קדומות חבל על הזמן.

<למעי עיסא: הכותרת של הפעילות הזאת זה ללמוד על אברהם אבינו.

<למעי עיסא: הפעילות מתקיימת במוזיאון ארצות המקרא.

<למעי עיסא: ביום חמישי ביקרו פעם ראשונה 30 תלמידי "קשת" בבית צפאפא.

<למעי עיסא: אתם לא תאמינו, עד שעה 15:30 הם לא רצו לעזוב את בית הספר.

<למעי עיסא: היה חיבור חבל על הזמן בין התלמידים.

<למעי עיסא: לא הצהרנו על הערכים שרצינו להנחיל אבל זה בא מתוך עבודה משותפת.

<למעי עיסא: במקביל, היתה קבוצה נוספת, פלסטינית, במוזיאון ישראל.

<למעי עיסא: קבוצה של התכנית הפלסטינית עם כמה בתי ספר.

עמרם מצנע: החלוקה היא גם לפי פחות או יותר הקו הירוק לשעבר?

<קריאה: לא, בית צפאפא היה פעם חצי חצי.

<למעי עיסא: אם אתה מסתכל על בית צפאפא התמונה הפוכה.

<למעי עיסא: אחוזים הפוכים.

<למעי עיסא: 60% מהתושבים, אין להם אזרחות ויש להם תושבות ול-40% יש.

<למעי עיסא: במצב הלימודים זה הפוך.

עמרם מצנע: תסלחו לי לכמה דקות, אנחנו צריכים לסיים.

יוני שטבון: שאלה כללית: הנתונים שהפצתם זה רשמי, מוכר שאינו רשמי ופרטי.

יוני שטבון: זה מדאיג, זה קשה.

יוני שטבון: מתוך 100,000 תלמידים כ-25% ועוד 20% מהמוכר שאינו רשמי שאנחנו בעצם לא יודעים מה קורה אתם.

יוני שטבון: מה התהליכים שכן נעשים, לפחות ברשמי, שקשור אליך, שנעשים ברמת העירייה וגברת יפה ממשרד החינוך כדי להתחיל לאזן את המשוואה הזאת - -

משה טור פז: התשובה היא מאד פשוטה, זה חוזר למשל הקטר של למעי.

משה טור פז: מה זאת אומרת?

משה טור פז: ככל שאנחנו בונים בתי ספר רשמיים, בונים גני ילדים, מחזקים את המערכת הרשמית, מוסיפים לה תקציבים, מכניסים בגרות ישראלית, נכנסים ילדים מהמערכת הלא רשמית למערכת הרשמית.

משה טור פז: יש לנו בית ספר בבית חנינא שהוקם כפרויקט פרטי של איש עסקים והוא במעמד מוכר שאינו רשמי.

משה טור פז: הוא מגיש לבגרות ישראלית מגן חובה ועד כיתה י"א והוא אומר: אני רוצה להיכנס למערכת הרשמית, בואו תעזרו לי.

משה טור פז: עכשיו, אם אנחנו מצליחים עם כל בית ספר כזה, עם כל ילד כזה, ברור שאנחנו יכולים לתת לו יותר וזה הופך את המערכת לרשמית.

משה טור פז: המגמה היא מאד ברורה, בשונה משנים עברו: חיזוק וכניסה, אמרה לארה, ב-12 יום 250 תלמידים הגישו בקשה לעבור לחינוך הרשמי.

יוני שטבון: למה אני שואל את זה?

יוני שטבון: המוכר שאינו רשמי, לדוגמה: החינוך החרדי, רובו נמצא במוכר שאינו רשמי אבל הוא נמצא בפיקוח של משרד החינוך.

<יהודית גידלי: לא כולו.

<יהודית גידלי: יש פטור.

<מוחמד כנאעני: סליחה, אני חושב שה - - באותו צד.

<מוחמד כנאעני: זה שתי רמות של פיקוח שונות.

<מוחמד כנאעני: כמו שאמרת, החינוך המוכר שאינו רשמי מפוקח.

<מוחמד כנאעני: אותם מפקחים של החינוך הרשמי שלנו, יושב כאן המפקח והוא מפקח ברשמי וגם במוכר שאינו רשמי.

יוני שטבון: אז למה אנחנו כל כך לחוצים להעביר אותם מהמוכר שאינו רשמי לרשמי?

<מוחמד כנאעני: לא, אנחנו לא לחוצים מזה.

<מוחמד כנאעני: כמו שאמרה לארה, יש לנו את הפרטי שאין לנו קשר שם ויש לנו את המוכר.

<מוחמד כנאעני: בחלק מהמוכר באמת הם פנו למשרד ואין לנו יכולת קליטה ואז פנו למוכר, ללמוד שם.

<מוחמד כנאעני: בענין סוגיית שכר הלימוד – מבחינת לימודים והישגים הם די טובים, מאד מאד טובים אבל מהבחינה השנייה, שהם צריכים לשלם שכר לימוד של 3000,2500,4000 שקלים - -

יוני שטבון: מי מפקח על המוכר שאינו רשמי?

<מוחמד כנאעני: אני אחד המפקחים.

יוני שטבון: אז החלק המוכר שאינו רשמי מפוקחים - -

<מוחמד כנאעני: כן.

<מוחמד כנאעני: גם התכנים בבתי הספר הם התכנים הלימודיים, יש פלסטיני ויש ישראלי.

<מוחמד כנאעני: יש חלק כך ויש חלק כך.

<מוחמד כנאעני: לפי הבקשה של בית הספר אנחנו בודקים ומשחררים דוח פדגוגי, רואים את תכנית הלימודים שהם מגישים לנו ואז, על פי תכנית הלימודים, אנחנו גם מאשרים את בתי הספר.

<פפה אללו: אני רוצה לומר שאם לפני 7 או 8 שנים - - הלא רשמי ורשמי הם היו נשארים והמצב היה בכלל המצב הכספי.

<פפה אללו: לא היה להם עם מה לשלם.

<פפה אללו: חלק גדול מבתי הספר הלא רשמיים היו עסק.

<פפה אללו: לא היה חינוך, לא היה בית ספר והרמה היתה נמוכה מאד.

<פפה אללו: היום לא.

<פפה אללו: היום אתה יכול לראות שיש העברה.

<פפה אללו: אפילו בבית ספר חדש שאנחנו בנינו הוא עבר מהרשמי ללא רשמי.

<פפה אללו: למה?

<פפה אללו: כי החינוך, כנראה, השתפר בלא רשמי ככה שהילדים בורחים ללא רשמי כשזה היה צריך להיות הפוך.

<פפה אללו: זה לא כל כך פשוט.

<דוד קורן: אם אפשר, כמה דגשים למה אני חושב שהוועדה יכולה לסייע לעיריית ירושלים בכל המאמץ פה.

<דוד קורן: אני בתפקיד שלי בסך הכל שנתיים אבל אני יכול להגיד מה אני שומע מהתושבים, שזה אולי הכי חזק.

<דוד קורן: כמו כן, פפה אמר שיש מעבר מהרשמי למוכר שאינו רשמי אבל יש גם מעבר הפוך, מהמוכר שאינו רשמי לרשמי.

<דוד קורן: זה תלוי מאד באיזו שכונה, זה תלוי מאד מה המצב הכלכלי של ההורים.

<דוד קורן: זה תלוי בהרבה דברים.

<דוד קורן: אני חושב שיש שני תהליכים אסטרטגיים שקורים במזרח העיר: 1.

<דוד קורן: שיפור ברמת הלמידה ברשמי.

<דוד קורן: 2. יותר כיתות.

<דוד קורן: איפה אני חושב שהוועדה יכולה לעזור לעירייה?

<דוד קורן: לדעתי, בשלוש סוגיות מרכזיות: 1.

<דוד קורן: זה סוגיית תקציב השכירות.

<דוד קורן: העלה את זה פה יואל כלאחר יד בתוך הדיון אבל זה דבר קריטי ולכן גם היתה השאלה של חבר הכנסת מצנע על מחנה הפליטים.

<דוד קורן: יש מציאות בירושלים של שכונות שהן מחוץ לגדר אבל בתוך הגבול המוניציפאלי ואנחנו, כעירייה, צריכים לתת להם שירותים.

<דוד קורן: זה גם מ"פ שועאפת אבל זה גם כפר עקב וגם ראס חאמיס וראס שחאדה ושכונת השלום, שהן כולן מ"פ שועאפת.

<דוד קורן: הסיטואציה היא כזאת: אי אפשר לבנות שם כיתות לימוד כי אין שם שטחים חומים לבניה.

<דוד קורן: יש אנשים שבדרכים לא דרכים מגיעים אליהם.

<דוד קורן: אני יושב אתם ואחרים יושבים אתם בשביל להגיע לשכירות.

<דוד קורן: אמנם משרד החינוך בעצם במצב שאומר: אני מעדיף לשלם איקס מיליון שקלים על זה שאני מסיע תלמידים מחוץ לגדר לתוך הגדר, כשבפועל כך בר-דעת ישים לך כסף על שכירות של התלמיד במקום שהוא ייסע, עם כל המורכבות שיש בהסעות.

<דוד קורן: אז זו סוגיה אחת של השכירות.

<דוד קורן: היא הרבה יותר חזקה מחוץ לגדר אבל היא קיימת גם בתוך הגדר.

יוני שטבון: זו גם בעיה בטיחותית.

<דוד קורן: נכון.

<דוד קורן: 2.

<דוד קורן: זו הסוגיה של בתי הספר הטכנולוגיים וזה גם קשור מאד לנשירה.

<דוד קורן: ככל שיהיה עידוד, גם ברמה הממשלתית, לרשתות טכנולוגיות להיכנס למזרח ירושלים ולקדם במגזר הערבי את איכות הלימודים.

<דוד קורן: בכלל, מי שמסתכל על הסוגיה של ערביי מזרח ירושלים רואה שבהרבה מאד תכניות חומש ממשלתיות למגזר הערבי, מזרח ירושלים לא נמצאת.

<דוד קורן: למה?

<דוד קורן: שאלה מצוינת, אין לי שום תשובה.

שמעון אוחיון: פניתם לאורט?

<קריאה: פנינו.

עמרם מצנע: זה מאד קשה, זה לא פשוט.

עמרם מצנע: זה עסק טוב.

עמרם מצנע: כניסה שלהם לפה זה לא הפסד ולכן אני מתפלא שרשתות לא נכנסות.

משה טור פז: כי הרשות הפלסטינית, צריך לומר, היא גם תת מתוקצבת.

משה טור פז: צריך לומר את זה.

משה טור פז: הרי מדינת ישראל, למשל, הכניסה המון כסף לחטיבות הביניים לפני 3 שנים לשיפור הישגים.

משה טור פז: בית ספר שלא מגיש למיצ"ב, אין לו שיפור הישגים.

משה טור פז: ממילא כך תקציב חטיבת ביניים, בית ספר שמגיש לבגרות פלסטינית או בגרות ישראלית – הפער הוא היום פער של 30%.

עמרם מצנע: דרך אגב, הפער הזה בחוק ההסדרים החדש הולך לגדול בצורה משמעותית.

עמרם מצנע: הענין הזה של מי שלא מאפשר את מבחני המיצ"ב - -

<קריאות: זה בגלל החרדים אבל זה ייפול גם על המגזר הזה.

משה טור פז: אני רק רוצה לתרגם לאחוזים את מה שדוד אומר כאן:

משה טור פז: אחד מכל שמונה ילדים במדינת ישראל הוא ירושלמי.

משה טור פז: בשום קנה מידה זה לא היחס התקציבי.

משה טור פז: שום תכנית טובה, ככל שתהיה, לא מופעלת ב-1:8 בירושלים.

משה טור פז: אחד מכל 25 תלמידים במדינת ישראל או בעצם 1:21 הוא מזרח ירושלמי.

משה טור פז: עכשיו, תנסה לבדוק כל תקציב של המדינה הזאת בכל תחום שהוא, בינוי, תכניות חינוכיות, כל דבר, האם 1:21 מהתקציב... שוב, כיתה וירטואלית: יושבים 21 ילדים ואחד הוא מזרח ירושלמי.

משה טור פז: אין לזה שום כיסוי תקציבי.

משה טור פז: אז מה קורה?

משה טור פז: העירייה שמה מכיסה 15 מיליון לתקצוב.

משה טור פז: העירייה באה ואמרה: אני שמה מיליון שקל למניעת נשירה ואז משרד החינוך ומשרד האוצר נעתרו.

משה טור פז: כלומר, יש פה מין סוכן שינוי שזה העירייה, שבאה למדינה ואומרת: בואו תעזרו לי.

משה טור פז: הכלים הרגילים לא עוזרים פה.

משה טור פז: הפקעות - אי אפשר להפקיע, שכירות – אי אפשר לשכור.

משה טור פז: כלומר, כל תהליכי העבודה של מזרח ירושלים דורשים חשיבה אחרת ולכן, הקמנו שולחן עגול להתחיל להניע תהליכים.

<דוד קורן: רק משפט אחרון - - -

<קריאות: אנחנו חייבים לזוז, מחכים לנו.

<דוד קורן: משפט אחרון: מבחינתי, לטובת העניין, אם זה יקרה מכל מה שחשבתי אז אני אשמח מאד.

<דוד קורן: היתה בעבר תכנית חומש שבאה ואמרה: אני מחזקת את החינוך במזרח ירושלים לא רק בהיבט הבינוי אלא בהיבט תכנים.

<דוד קורן: אסביר לכם את הסיטואציה בשני משפטים, שתבינו: אני מגיע עם ועדי הורים לבתי ספר, לדוגמה: בראס אל עמוד, בית ספר מדהים.

<דוד קורן: אני מדבר אתם על הבינוי והם אומרים: אנחנו רוצים תכניות לקידום רמת החינוך במזרח העיר.

<דוד קורן: זה משהו, לטעמי, שאם הממשלה תתגייס להחיות תכנית חומש שאומרת: בגלל גודל האתגר שיש פה, בגלל שמדובר בלפחות 300 אלף תושבים ועם כל האתגרים, נבוא ונבנה תכנית חומש שבאה ואומרת: אני מתקצב מצוינות, אני מתקצב מחשבים, אני מתקצב סביבה לימודית וכל הדברים האלה, יש אנשי חינוך נהדרים במזרח ירושלים, שחלקם נמצאים פה, שאני מלא הערצה על העבודה שלהם.

<דוד קורן: הם צריכים, אגב, תקציבים מעבר לגב שהעירייה נותנת להם ולכן, אני חושב שזה דבר שוועדת החינוך של הכנסת יכולה לסייע בו.

עמרם מצנע: מה שרציתי לומר, שאני רוצה לאתגר אתכם: אם יש דברים שבחקיקה ניתן לסייע, למשל, תהליך הפקעה, וליצור איזו שהיא תכנית חירום לאיקס שנים, שלוקחת את המקום שהוא צוואר הבקבוק, שאני מבין שזה האחיזה בשטח ואני מבין את הבעייתיות הפוליטיות שיש בזה אבל אפשר למצוא מנגנון בעלות הקרקע, שאומרים למשל שאם למבנה אין היתר בניה בגלל איזה צ'ופצ'יק אז אולי לעבור על זה לסדר היום.

עמרם מצנע: זאת אומרת, למצוא כמה דברים שבתהליך של כמה שנים, 3,5 שנים, לוקח את צווארי הבקבוק שזה לא כסף, והיום כולם עוסקים רק בכסף, אז אם זה לא כסף ננסה לפתור אותם.

עמרם מצנע: תבדקו, תגידו לנו אם יש תחומים שהם יכולים בחקיקה של סף שעה כזה או אחר, אז אפשר לגייס כוח לעשות את זה.

<קריאות: אנחנו חייבים לזוז, חברים.

<קריאות: נדבר בדרך כי מחכים לנו ב-12:00.

עמרם מצנע: אני רוצה להודות לאמל.

עמרם מצנע: אני תמיד אמרתי שמנהל טוב וכריזמטי זה דמות המוסד.

עמרם מצנע: בכמה דקות שיצא לנו להכיר אותך, אין לי ספק.

עמרם מצנע: באמת תודה רבה לך ותודה לכם.

<איה מאיר: - - - מפקחת בית הספר - - - הד"ר חיים רובינשטיין - - - בתי ספר יסודיים בירושלים.

<איה מאיר: אם שכחתי מישהו אני מתנצלת מראש.

<איה מאיר: אנחנו מאוד נרגשים היום לקבל את פניכם אנחנו גאים ושמחים שבחרתם להתארח אצלנו.

<איה מאיר: ילדי כיתות ב' קיבלו את פניכם.

<איה מאיר: ועכשיו מקהלת בית הספר תשיר בניכם משהו קצר, רק ככה בשביל התחושה הטובה והאווירה הטובה כי אנחנו מאוד-מאוד שמחים שאתם פה.

<איה מאיר: לאחר מכן אנחנו נתחלק באופן אקראי לשתי קבוצות.

<איה מאיר: קבוצה אחת פה בכיתה ו' תצפה בשיעור "עת הדעת" בנושא מדידת נפח גופים – יש לכם את מערך השיעור בתיקיות.

<איה מאיר: הקבוצה השנייה, במסגרת "עת הדעת", תצפה בשיעור מתוקשב בנושא חינוך לשוני וככה תוכלו לראות איך "עת הדעת" עובד גם במתמטיקה וגם בחינוך לשוני.

<איה מאיר: אז אם יש למישהו העדפה לכאן או לכאן זה בסדר.

עמרם מצנע: מי שמעדיף את שניהם?

<איה מאיר: אז הוא יבוא שוב, אנחנו תמיד שמחים.

<איה מאיר: עוד נמצאים פה נציגות הורים, ועד הורים, וירדנה שטיינמץ הסגנית.

<איה מאיר: לדעתי אפשר להתחיל.

<איה מאיר: מיכל פלדמוס, האחראית על המקהלה, בבקשה.

<איה מאיר: (מקהלת בית הספר שרה)

<איה מאיר: מקהלת בית הספר – זאת המקהלה הבוגרת.

<איה מאיר: יש לנו מקהלה נוספת שהיא מקהלה צעירה לכיתות א' ו-ב' גם כמות זהה של ילדים.

<איה מאיר: המקהלות, כפי ששמעת, הן מקהלות מוצלחות הן מתאמנות אחת לשבוע בתום יום הלימודים – גם הצעירה וגם הבוגרת – בנפרד.

<איה מאיר: שרים הרבה שירים מהמקורות כיוון שאנחנו בית ספר שמחנך על ערכי היהדות.

<איה מאיר: אז הרבה שירים מהמקורות, הרבה שירי ארץ ישראל היפה, הטובה.

עמרם מצנע: - - -

<איה מאיר: ההשתתפות במקהילה היא על בסיס רצוני בלבד.

<איה מאיר: אני יכולה לומר לך שהורים שרושמים את ילדיהם לכיתות א' כבר מבררים איך הילד יכול להיות במקהלה כיוון שהוא מאוד אוהב מוזיקה וכדומה.

<איה מאיר: אנחנו לא מצרפים מיד בתחילת השנה אלא לקראת חודש דצמבר, עד שהילד מסתגל לבית הספר, למסגרת.

<איה מאיר: מי שנמצא במקהלה ממשיך בדרך כלל עד כיתה ו'.

<איה מאיר: יש מחויבות, יש הופעות, יש תלבושת וכל הנגזר - - -

עמרם מצנע: - - - חוג שהוא מיוחד בו?

<איה מאיר: בית הספר שלנו השנה החל עם "עת הדעת".

<איה מאיר: אנחנו לומדים עדיין את התחום ואנו משתפרים בו כל הזמן.

<איה מאיר: אנחנו עדיין בתהליך למידה והטמעה.

<איה מאיר: יש מחשבים ניידים לכל תלמיד, יש סיסמה והילדים לומדים.

<איה מאיר: אני יכולה לספר לך שהשיעור הראשון לקח - - -

עמרם מצנע: - - -

<איה מאיר: מה שעוד מיוחד לבית הספר שלנו – המורות נמצאות בתכנית "מחשב לכל מורה".

<איה מאיר: לפני כשלוש שנים נכנסנו לתכנית, המורות עברו השתלמות על מחשבים ניידים והן עובדות עם המחשבים הללו בכל הכיתות.

עמרם מצנע: - - -

<איה מאיר: כן, קודם כל במסות.

<איה מאיר: הם קיבלו והשתלמנו במשך 3 שנים - - - מעבר לכך יש לנו תכנית מצוינות באומנות, מתמטיקה ומדעים, שוב, על בסיס רצוני בלבד ובהתאמה, כמובן.

<איה מאיר: רמה אקדמית מאוד גבוהה – אנחנו עובדים קשה בשביל לשמור על הרמה הזו ולהצליח - - -

עמרם מצנע: כמה ילדים יש בבית הספר?

<איה מאיר: 333 תלמידים, כאשר יש שתי כיתות של חינוך מיוחד, ילדים לקויי שמיעה.

<איה מאיר: ילדים - - -

עמרם מצנע: שתי כיתות משולבות?

<איה מאיר: כיתה אחת היא רב גילאית, כן.

<איה מאיר: וכיתה אחת לא – זאת כיתה ו' שמסיימת - - - השנה הבאה.

<איה מאיר: כיתה ד' היא כיתה שמשולבת בילדים מכיתה ד' וכיתה ה'.

עמרם מצנע: גם המיוחדות משולבות?

<איה מאיר: רק המיוחדות משולבות גילאים.

<איה מאיר: הכיתות הרגילות הן - - -

עמרם מצנע: המיוחדות הן של לקויי - - -

<איה מאיר: של לקויי השמיעה, נכון.

עמרם מצנע: זה לא בית ספר גדול?

<איה מאיר: נכון.

עמרם מצנע: הוא בעליה או בירידה?

עמרם מצנע: מה המגמה?

<איה מאיר: זאת שאלה יפה.

<איה מאיר: מהשנה התחלנו להיות בעלייה.

<איה מאיר: היינו - - -

ניר ברקת: - - -

<איה מאיר: אני מצטרפת לדברי ראש העיר.

<איה מאיר: אנחנו מרגישים את זה, אנחנו מרגישים משפחות נוספות או למשל משפחות שחשבו לעזוב את העיר ונשארות בעיר, משפחות שתכננו וממש בגלל בית הספר נשארות.

<איה מאיר: אנחנו מרגישים את זה בשטח.

<איה מאיר: יש עוד ביקוש לרישום יותר גבוה.

<איה מאיר: השנה אנחנו פותחים שתי כיתות א' אבל מספר הילדים שנאלצתי לדחות מפאת מספר הילדים בכיתה היה גדול ביותר.

עמרם מצנע: אין לכם אזורי רישום?

ניר ברקת: יש גבול כמה בית הספר יכול לקלוט.

<איה מאיר: נכון, זה גם נכון.

<איה מאיר: אבל עם זאת אתה צריך לתת תנאים, זאת אומרת להכניס 40 ילדים לכיתה כאשר יש - - -

עמרם מצנע: - - - עוד 2 - - -

<איה מאיר: אנחנו מקבלים באהבה את תלמידנו.

<איה מאיר: הם נרשמים, הם באים.

<איה מאיר: פתחנו בשנה שעברה - - -

עמרם מצנע: כמה ילדים באים - - -

<איה מאיר: בערך כמחצית, בערך מחצית מהשכונה ומחצית לא מהשכונה, כאשר היום אנחנו רואים מגמה שהרבה משפחות עוברות לגור באזור מערב ירושלים בגלל הקרבה לבית הספר, זה אומר השכונות בית הכרם, רמת דניה, גבעת שרת, הולילנד.

<איה מאיר: יש מעבר של משפחות - - -

עמרם מצנע: בית ספר תל"י הוא בית ספר על אזורי?

<איה מאיר: נכון.

<איה מאיר: בית הספר שלנו הוא על אזורי – לא כל בית ספר תל"י הוא על אזורי.

<איה מאיר: בית הספר שלנו ספציפית, תל"י בית וגן, מאז ומעולם היה בית ספר על אזורי.

עמרם מצנע: והמשמעות של מימון ההסעות?

<איה מאיר: ההסעות ממומנות רק לחינוך המיוחד.

עמרם מצנע: זאת אומרת, - - - לא פותר את הבעיה של ההסעות - - -

שמעון אוחיון: - - - לגבי תל"י, שזה לא מהאזור - - -

<איה מאיר: - - עדיין - - -

שמעון אוחיון: - - - יש לי באמת שתי שאלות, אולי שאלה אחת והערה אחת - - -

עמרם מצנע: כשהם רושמים - - -

<איה מאיר: הם יודעים את זה מראש.

<איה מאיר: יש פה המון קשרים בין המשפחות והם עושים Carpool וזה יוצר גם קשרים טובים בין ילדים ממשפחות - - -

שמעון אוחיון: שתי הכיתות של בעלי הלקויות, איך הן משתלבות בפעילות הבית ספרית בכלל?

<איה מאיר: שאלה מאוד יפה.

<איה מאיר: הילדים הללו לומדים בכיתה גרעינית, כאשר חלק ניכר מהשעות הם משתלבים בכיתות הגדולות, הרגילות, באותו דרג שהם לומדים אתו – יש שעורים קבועים במערכת שבהם הם משתלבים על בסיס קבוע, ויש שעורים שהם ספציפיים לילדים מסוימים, למשל, ילד שיש לו יותר נטייה למתמטיקה אז הוא משתלב באופן מלא במתמטיקה או ילד עם נטייה לשפה - - -

שמעון אוחיון: - - - הפעילות החברתית - - -

<איה מאיר: מלא, מלא.

<איה מאיר: אין הבדל.

שמעון אוחיון: עוד הערה אחת, זה מאוד מעניין אותך, ראש העיר: האם הפתיחה של כמה שיותר בתי ספר תל"י אולי גם נותנת הסבר לעליה בממלכתי - - - בעצם, אוכלוסייה שהתלבטה והייתה הולכת הרבה פעמים לבית ספר דתי – אז הנה הפתרון: תל"י - - -

<איה מאיר: אתה מאוד צודק.

<איה מאיר: יש לנו סיפורי משפחות מאוד מעניינים מכיוון שיש פה כל מיני משפחות - יש פה משפחות שעברו ממלכתי-דתי, יש פה משפחות מעורבות - - -

ניר ברקת: - - - ראיתי פה טבלה - - - למשל, קח את בית ספר ממלכתי בית וגן: יש לה פה 77 תלמידים רשומים מהשכונה, 2 מחוץ לשכונה ו-6 מהשכונה שרוצים לצאת לבתי ספר אחרים.

ניר ברקת: בנטו, במדדים שעלו מנתוני בית הספר, יש 73 תלמידים רשומים - - -

עמרם מצנע: אתה מדבר על חדשים או על שנה הבאה?

<קריאות: - - -

ניר ברקת: אתה רואה שזה גידול – היו בעבר - - - בשנים קודמות היו 60 - - - 73.

ניר ברקת: יחסית לגודל בית הספר - - - הם במקסימום.

ניר ברקת: עכשיו אנחנו יודעים היום ברמת העיר - - - מנהל המחוז לפני כמה שבועות וראינו שבעצם כשאתה מנהל את היצע בתי הספר, כלומר, אם יש ביקוש לעוד תל"י – בוא נשים עוד תל"י.

ניר ברקת: אנחנו רואים שכמות הכיתות הבלתי תקניות בעיר ירושלים קטנה במהלך השנים האחרונות ולא גדלה.

ניר ברקת: זאת אומרת שחסכנו כסף למדינה - - - כשאתה לוקח את כל בתי הספר - - -

עמרם מצנע: - - - אם יש לך 6 ילדים שרצו או ההורים רצו ואתה לא נותן להם פה מקום אז הם ילכו לבית ספר אחר - - -

<מאיר שמעוני: בדיוק, ברגע שאתה - - - ש-98% מקבלים את מה שהם רוצים – זה בדיוק הקבוצה של 3%-2% - - -

עמרם מצנע: זה נושא מעניין בפני עצמו - - - אני בחיפה התנגדתי – יש שם בעיה של בתי ספר בשכונות יותר חלשות - - -

ניר ברקת: - - - עשינו את זה, פתרנו את זה, הכנסנו בית ספר ניסויי בקריית יובל – אתה מרחיב בתי ספר ממותגים בשכונות היותר חלשות ואז יש להורה בארמון הנציב אפשרות לשלוח את הילדים שלו או לתל"י או לבית הספר הדתי - - - סניף של אפרתה.

ניר ברקת: אלו חדשות טובות – הם לא צריכים לעזוב את השכונה.

ניר ברקת: אותו דבר עם הניסויי בקריית יובל.

ניר ברקת: יש להורים או את תל"י או את הניסויי - - -

עמרם מצנע: אבל איך אתה מנהל את הרישום?

עמרם מצנע: אם יש לך 6 ילדים נוספים שלא יתקבלו בגלל מכסות, אז מה - - -

ניר ברקת: תראה מה אנחנו עושים: קודם כל, אנחנו יודעים שיש כאן – ה-6 שרוצים לצאת החוצה מהשכונה - - -

עמרם מצנע: אבל יש כלה שרוצים לבוא ואי אפשר לקבל אותם.

ניר ברקת: מדובר רק בשניים.

ניר ברקת: בוא נראה את השניים האלה מחוץ לשכונה – יש לי את הרשימה – אני יודע שאחד רוצה - - - לבית הכרם ואחד - - - קריית יובל, בשכונות.

ניר ברקת: אחד רוצה לבית ספר יפה נוף והשני לאגרון.

ניר ברקת: אתה אומר: תקשיבו, אין לנו ברירה, אתה יכול ללכת ליפה נוף או לאגרון או לכל בית ספר אחר שתרצו ויש בו מקום פנוי.

עמרם מצנע: במספרים האלה שהם באמת בודדים אז - - -

<קריאות: - - -

<איה מאיר: - - - סיור בחינוך לשוני - - -

שמעון אוחיון: אני באופן טבעי הולך לשיעור לשון.

<איה מאיר: לכולם יש מקום?

<איה מאיר: נציגי מועצת התלמידים יהיו אתנו בדיון, זה בסדר?

<איה מאיר: התלמידים שלנו חיכו לביקור הזה כל השבוע - - -

שמעון אוחיון: - - - אין בעיה, החלוקה היא לא על בסיס - - -

<איה מאיר: אנחנו בחלק השני של הביקור הזה, ואנחנו מברכים אותך, כבוד ראש העיר, שהגעת לכאן ואתה בעצם מנחה את הדיון.

<איה מאיר: אני מזמינה אותך.

ניר ברקת: נראה לי שאני מהר מאוד רוצה לאפשר למצנע ולחברי הכנסת לשאול שאלות.

ניר ברקת: בקצרה, אני החלטתי להחזיק תיק חינוך מתוך הכרות עמוקה ואינטימית של למעלה מ-15 שנה.

ניר ברקת: בעידן החינוך המתוקשב, באופן טבעי, הקמתי את "סנונית" לפני כ-13 שנה באוניברסיטה העברית.

ניר ברקת: אחרי מחשוב של כמה תריסרי בתי ספר בירושלים, הבנו שיש פה פוטנציאל מאוד-מאוד גדול.

ניר ברקת: אני רוצה להתייחס בקצרה לנושא התקשוב – זה כלי עבודה ואמצעי שחשוב להטמיע אותו בעיקר ביסודי ולכן שמנו דגש גדול מאוד דווקא על בתי ספר יסודיים.

ניר ברקת: בהטמעה יש מחשב לכל מורה, בגדול יש לכל המורים בבתי הספר בירושלים – ממלכתי, ממלכתי-דתי ובמגזר הערבי.

ניר ברקת: מעבר לכך התחלנו להכניס כל מיני תכניות שמטרתן להכניס עמוק את הטכנולוגיה לתוך הפדגוגיה בבתי הספר והפיילוט של "עת הדעת" ב-24 בתי ספר הוא דוגמה לכך.

ניר ברקת: שתי רפורמות גדולות אני הכנסתי לעיר ירושלים.

ניר ברקת: האחת, ניהול רישום.

ניר ברקת: במקום ניהול הביקוש של ההורים מנהלים את היצע בתי הספר; במקום להגדיל את כמות התלמידים ולהגיד לכל אחד איפה הוא לומד, פתחנו את זה עקרונית לחלוטין ולבתי ספר שיש להם ביקוש יתר אנחנו מאפשרים לפתוח סניפים במקומות שאין בקוש יתר.

ניר ברקת: כלומר, במשחק סכום אפס של המבנים הפיזיים, לטובת העניין, אנחנו מנהלים לא את האפשרות של איזה הורה ישלח את ילדו לאיזה בית ספר אלא איזה בית ספר ילך לאיזה מבנה, ובכך הקטנו את החיכוך השלילי, כמעט ואין לנו רג'קטים בתחילת השנה מול התושבים.

ניר ברקת: 98% מקבלים את ההעדפה הראשונה שלהם ומי שלא – הולך להעדפה השנייה.

עמרם מצנע: זה נכון גם לחטיבות ביניים?

ניר ברקת: הכול, הכול.

ניר ברקת: אני לא רב עם התושבים.

ניר ברקת: אני אומר שביר כזאת שבה השונות היא יותר גדולה מהדומה – למשל, תל"י זה בית ספר ממלכתי בקריצה לממלכתי-דתי.

ניר ברקת: יש לנו ממלכתי-דתי בקריצה לממלכתי – בית ספר דרור ואחרים, יש לנו חרד"לים ויש לנו מה שאתם רוצים.

ניר ברקת: יש לנו כזה מגוון שאם היינו צריכים להכניס את כולם לתבניות לא היינו מצליחים.

ניר ברקת: בגדול, כשאתה זורם עם הביקוש של התושבים, אתה אומר להם שלא מתווכחים איתם וזה היצע בתי הספר – זה מאפשר לבתי ספר מצטיינים לבלוט ולרוץ.

ניר ברקת: הרפורמה השנייה היא מדידה והערכה.

ניר ברקת: התחלנו בעל-יסודי והשנה אנחנו רוצים להמשיך ביסודי.

ניר ברקת: המערכת של "עץ הערכים" שמנהלי בתי הספר שותפים בבנייתו ומסכימים היום שזה כלי עבודה ושפה, שפת חינוך.

ניר ברקת: אנחנו מגדירים את הערכים אליהם צריכים לשאוף, את הנושאים הקלסיים, כמו מערכות יחסים בין הורים לבית הספר, מורים לתלמידים ותוצאתיות.

ניר ברקת: הכלים האלה בשקיפות מלאה וניתנים לכל דורש.

ניר ברקת: שתי הרפורמות האלה ביחד יצרו שיח פדגוגי ברמה מאוד גבוהה.

ניר ברקת: בעבר היו מגיעים מנהלי בתי ספר ומבקשים להכתיב להם ולסדר להם מכסות של תלמידים – השיח הזה נגמר, אין דבר כזה יותר.

ניר ברקת: היום השיח הוא מה אני צריך להכניס לבית ספרי על מנת שיהיה לו ביקוש: "עת הדעת", טכנולוגיה כזאת או אחרת, התמחות, מופת, סניפים של בית הספר הניסויי ודברים אחרים.

ניר ברקת: היום השיח במערכת החינוך הוא דרישה גדולה מאוד להשתלמויות בית ספריות, יש דרישה מאוד-מאוד גדולה ללמוד מה מצליח ומה לא.

ניר ברקת: בעצם יצרנו שפה שמעודדת שיח פדגוגי ברמה מאוד-מאוד גבוהה.

ניר ברקת: אני מאמין שצריך לתת למנהלים לנהל.

ניר ברקת: המנהלים מציגים את התכניות הבית ספריות מבעוד מועד על מנת לקבל תקציבי עירייה.

ניר ברקת: הם צריכים להראות לנו איזושהי קורלציה בין המצב הבית ספרי – אני מדבר על בתי הספר העל-יסודיים – מבחינת "עץ הערכים", לאן הם רוצים להשתפר ולהגיע.

ניר ברקת: הם צריכים להראות שתכניות בית הספר מקדמות את בית הספר על בסיס הסכמה משותפת לאותם מטרות ויעדים, והמם מקבלים משובים.

ניר ברקת: בסופו של דבר, אנחנו נותנים למנהלים לנהל.

ניר ברקת: אנחנו פה בקריית יובל.

ניר ברקת: זו שכונה שעד לא מזמן הייתה לה נסיגה גדולה מאוד בציבור הציוני, כולל מלחמות לא מבוטלות עם חשש שעדיין קיים לצביון השכונה.

ניר ברקת: מסתבר שבתי ספר זה אחד האמצעים - -

עמרם מצנע: צביון לכיוון חרדי?

ניר ברקת: כן, כיוון חרדי.

ניר ברקת: - - מסתבר שאחד הכלים החשובים ביותר להתמודדות עם הצביון השכונתי הוא, בין השאר, בתי הספר.

ניר ברקת: מתחילת הקדנציה שלי ביטלתי הקצאת בתי ספר חרדיים שנעשתה בוורבורג ובמקום זה אנחנו בונים להם בשכונת בית וגן יותר ויותר מבני חינוך, בתי ספר.

ניר ברקת: לגופו של עניין, חיזוק בתי הספר הממלכתיים והממלכתיים-דתיים בשכונה זה אחד התהליכים שעובד נפלא, עובד מאוד-מאוד יפה, כמו הניסויי וכמו בית הספר הזה ואחרים שאנחנו מאוד מעוניינים לחזק אותם ולתת מענה ופתרון טוב לצעירים שבחבורה, לזוגות הצעירים, על מנת שיראו את העתיד של השכונה, ולשמחתי הרבה זה מצליח יפה.

ניר ברקת: אני רוצה לעצור פה ולמען האמת - - -

עמרם מצנע: אני רוצה לדבר עם ההורים, אבל אולי ניתן לילדים קודם.

עמרם מצנע: יש פה יושב-ראש מועצת תלמידים?

<איה מאיר: - - - ענבל, את רוצה לספר?

עמרם מצנע: מה הבטחתם כשנבחרתם?

עמרם מצנע: - - - רק הפסקות.

<איה מאיר: יובל, אתה תלמיד כיתה ג', אתה הצעיר ביותר, ספר.

<יובל: כתבנו מצע על מה שאנחנו רוצים לשפר בבית הספר, מה אנחנו רוצים להוסיף ומה הכיתה רוצה ואז הייתה הצבעה והכיתה בחרה אותי.

עמרם מצנע: מה המצע שלך?

<יובל: אני כבר לא זוכר.

עמרם מצנע: תנסה להיזכר, אתה או מישהו מכם, במשהו שהבטחתם במסע הבחירות.

<יובל: אני אנסה להיזכר ואגיד לך - - -

<עידו: הבטחנו לעשות הפסקות פעילות ולעזור לכיתות של בית הספר, לפעמים צריכים עזרה, ודברים מהסוג הזה.

עמרם מצנע: ההבטחה קוימה?

עמרם מצנע: קיימתם אותה?

<עידו: את הרוב כן.

עמרם מצנע: את הרוב קיימתם, טוב.

עמרם מצנע: כן, בבקשה.

<יובל: אנחנו גם מייצגים את הכיתה שלנו ויש המון דברים שהכיתה רוצה אבל לא תמיד אפשר לעשות.

עמרם מצנע: תן לי דוגמה למשהו שהכיתה רוצה ולא הצלחת עד עכשיו לשכנע את מי שצריך.

<יובל: יש המון דברים, למשל שיעשו יותר הפסקות.

עמרם מצנע: טוב.

עמרם מצנע: אבל משהו שאתם חושבים שאפשר, רק לא מקשיבים לכם.

<יובל: למשל, יש טכסים שעושים בחוץ – עכשיו אני נזכר – כדאי לשים שם שמשיה כי לפעמים זה מאוד חם.

<איה מאיר: גם בעניין התלבושת האחידה פניתם אלי.

<יובל: גם את זה.

<איה מאיר: ירדן, אולי את, או שירלי – אתן מתביישות, אבל אם אתן רוצות לדבר - - -

עמרם מצנע: - - -

<איה מאיר: הילדים פנו אלי, מועצת התלמידים קיימה ישיבה בעניין ופנו אלי בבקשה שיום אחד בשבוע להגיע בלבוש חופשי.

<איה מאיר: גם אנחנו קיימנו בעניין דיון, גם במליאת המורים וגם בוועדת ההיגוי עם ההורים בערב.

<קריאה: ההורים התנגדו.

<איה מאיר: ההורים התנגדו, זה נכון.

<איה מאיר: אני חייבת לספר שגם המורים לא אהבו את הרעיון.

עמרם מצנע: אבל הילדים כולם אהבו.

עמרם מצנע: מה החלטתם?

<איה מאיר: החלטנו שבשלב הזה זה לא יעבור.

<איה מאיר: הסברנו לילדים מדוע, הבאנו בפניהם את הנימוקים לאחר שהבאתי אותם בפני ועדת ההיגוי ובפני צוות המורים אבל דיברנו על כך שזה נושא, למשל, שיכול להיות נדון שוב - - -

עמרם מצנע: ילדים, אל תוותרו – יש הרבה בתי ספר בארץ שזה קיים ביום שישי.

<איה מאיר: נעמה, בבקשה, תציגי את עצמך.

<נעמה: יש אצלנו ילדים שרצו שאפשר יהיה להביא בשר אבל בגלל שזה בית ספר שיש בו מי ששומר הפרדה בין בשר לחלב אז לא הסכימו - - -

עמרם מצנע: את מתכוונת לסנדוויץ'?

<נעמה: כן.

עמרם מצנע: כן, שמעון.

שמעון אוחיון: זה מעניין המפגש הזה, זה מרתק, - - - אולי באמת של תל"י ולא צריך לחכות עד לצבא כדי להפריד בין מסטינג למסטינג בקטע הזה.

שמעון אוחיון: אבל המפגש הזה הוא באמת תרומה חשובה אבל קודם כל, תודה רבה - - -

עמרם מצנע: למי שלא מכיר, שמעון אוחיון הוא איש חינוך.

<איה מאיר: השאלות היו על המסטינג – רק הזקנים בינינו יודעים מה זה בכלל.

שמעון אוחיון: הסוגיה של בשר וחלב לא צריכה להידון או לפגוש אנשים רק בצבא.

שמעון אוחיון: זה טוב שאנשים מתוודעים גם לקשיים ולבעיות ומנסים לחיות ביחד במידת האפשר.

שמעון אוחיון: קודם כל, תודה רבה על המפגש שהיה מרשים ועל הפתיחות הזאת.

שמעון אוחיון: אני אפתח בשאלה – ואני מצטרף לגברת עליזה כי גם שנינו מורים בעבר – שאלתי את עצמי מה חלקו של הלפטופ בלמידה, מה אחוז השימוש בו?

שמעון אוחיון: כי אנחנו השתתפנו בשיעור שהוא בעצם שפה, הבעה.

שמעון אוחיון: איך קוראים לך?

שמעון אוחיון: יובל, ההבעה שלו כל כך מרשימה בקטע הזה, בעניין הזה, אולי תסביר לנו כיצד כי בסך הכול כשנכנסנו לכיתה להתרשמות, ראינו תלמידים שיושבים ועוסקים בשיעור הבעה כל הזמן מול הלפטופ והיה חסר לנו קצת הרב-שיח בינם לבין עצמם ולהגיע גם לרמת הבעה, לשמוע ולתרגל הבעה בעניין הזה.

שמעון אוחיון: זה דבר אחד.

שמעון אוחיון: דבר שני, הייתי רוצה לשמוע את ההורים.

שמעון אוחיון: התחלתי לשמוע במפגש שמתוך בחירה הם באו לבית ספר שהוא אמנם ממלכתי אבל נותן איזשהו דגש על לימודי יהדות ושאלתי אם זה לא יותר להם איזשהו קונפליקט בבית כי בכל אופן, כאן מתרגלים משהו שלא תמיד רואים בבית.

שמעון אוחיון: אבקש שההורים ירחיבו על הדבר הזה שמאוד-מאוד מעניין כדי ללמוד קצת על תרומתה של התכנית של תל"י.

עמרם מצנע: מישהו מההורים רוצה לדבר?

<מיכל בן שטרית: יש לי שלושה ילדים מתוך ארבעה במערכת פה.

<מיכל בן שטרית: בכיתה ו' ו-ג' ובגן חובה.

<מיכל בן שטרית: כפי שאמרתי לך, אני אגיד לוועדה: אנחנו משפחה שמגדירה את עצמה כמשפחה חילונית לחלוטין מכל הזויות האפשריות ובעלי ואני בחרנו בחירה מאוד-מאוד מושכלת ומודעת ומבינה את התכנים, לשלוח את הילדים שלנו דווקא לבית הספר הזה.

<מיכל בן שטרית: הסיבה שהובילה אותנו לשלוח לבית הספר הזה היא דווקא הערך המוסף היהודי שניתן בבית הספר הזה בצורה מאוד-מאוד ליברלית ופתוחה.

<מיכל בן שטרית: לא הייתי בשום אופן שולחת את הילדים שלי לבית ספר ממלכתי-דתי, זה לא החינוך שהייתי רוצה להעניק להם.

<מיכל בן שטרית: האפשרות האחרת, אם לא הייתה האפשרות הזו, הייתה לשלוח אותם לממלכתי רגיל ובעצם לנתק אותם מהזהות היהודית שלהם ולגדל אותם כיהודים פשוט על בסיס זה שהם חיים במדינת ישראל והם חוגגים את החגים כי אז יש חופש.

<מיכל בן שטרית: לא רציתי את זה, מאוד לא רציתי את זה.

<מיכל בן שטרית: הגעתי לפה וזה מאוד-מאוד חשוב לי.

<מיכל בן שטרית: זה לא מעורר שום קונפליקט אלא מביא האדרה והעצמה לכל משק הבית.

<מיכל בן שטרית: זה לא בא בשום קונפליקט עם החיים החילוניים שאנחנו מנהלים אבל זה כן מביא את הדיון של הזהות היהודית-ישראלית לשולחן.

<מיכל בן שטרית: הילדים שלי גדלים, לטעמי, עם בסיס הרבה יותר רחב מזה שאני ובעלי גדלנו עליו בתחום הזה.

ניר ברקת: אני רוצה לספר לך שבירושלים יש 7 בתי ספר תל"י, כל כמה שנים נוסף אחד.

ניר ברקת: חוץ מזה יש לנו את בית ספר "קשת" ואת "זהות" ואת "דרור" שחלקם בא למפגש הזה מהצד הממלכתי וחלקם מהממלכתי-דתי.

ניר ברקת: האיתור והחיפוש אחר הרחבת בסיס הזהות היהודית לצד הזהות הישראלית בירושלים נמצא בירושלים במגמת עלייה ואתה תופתע כמה אנשים רוצים את זה כשזה רך ולא מאיים.

ניר ברקת: ברגע שזה מאיים – דוחים את זה.

ניר ברקת: תקנו אותי אם אני טועה.

<איה מאיר: אתה צודק לחלוטין.

<איה מאיר: הסיפורים מאחורי המשפחות מרתקים.

<איה מאיר: משפחות שמספרות שהן חילוניות אבל יש להן איזשהו עבר דתי או סבא שהיה רב וכדומה והן מחפשות איזושהי מסגרת שתיתן מענה ביניים שהילד יבוא הביתה ויכיר את ארון הספרים היהודי ולוח השנה העברי.

ניר ברקת: אני אומר לך שגם החילוני זה לא החילוני שאתה מכיר ממקומות אחרים.

ניר ברקת: גם לבתי הספר החילוניים יש הרחבות באופן טבעי של התחום.

ניר ברקת: אני חושב שהירושלמים, גם החילוניים, ברמה העקרונית, יש להם הרבה יותר כבוד לנושא הדתי מאשר בממוצע הארצי.

ניר ברקת: זה לידי ביטוי ביותר יותר תכנים כאלה שנכנסים לבתי הספר בירושלים, שאני לא מכיר ממקומות אחרים.

יוני שטבון: לי יש שאלה להורים, ברשותך, ולמנהלת ולמורים: מה קורה אחרי הצהריים?

יוני שטבון: אני שואל את המנהלת, האם יש קשר בין תרבות אחרי הצהריים – יושב-ראש הוועדה הוביל לא מעט את סוגי החינוך הבלתי פורמלי, אנחנו קוראם לזה – וההורים, האם אתם מרגישים צורך שתרבות אחר הצהריים תקבל סיוע מתוך הקטע המוסדי או שאתם אומרים הפוך: בואו ננתק כי אחרי הצהריים זה אנחנו?

<איה מאיר: אין ניתוק בכלל, להפך.

<איה מאיר: אני ממשיכה את המגמה שראש העיר דיבר עליה: פתחנו, זו השנה השנייה, תנועת נוער של התנועה ליהדות מתקדמת, תנועת נוער שממשיכה את רוח בית הספר.

<איה מאיר: התנועה גדלה: בשנה שעברה היו 20 חניכים והשנה יש 40, התנועה הכפילה את עצמה.

<איה מאיר: וזה בנוסף לעוד ילדים שהולכים לתנועות נוער כגון הצופים ועוד.

<איה מאיר: בנוסף גם שנה שנייה יש לנו פה חבורה מתפללת שפתחנו את שעריה לכל תושב ירושלמי.

<איה מאיר: יש לנו הרבה תושבים מהשכונה שמגיעים למרות שהילדים שלהם לא לומדים פה ואין להם קשר לבית הספר.

<איה מאיר: זה נקרא חבורת קריית היובל, ומגיעים לכאן אנשים אחת לשבועיים, גם קבוצות של כ-40 אנשים לתפילות משותפות, לעבודה בגינת בית הספר וסביב לוח השנה העברי.

<איה מאיר: זאת אומרת, גם העבודה במפגש היא בזיקה לרוח בית הספר ואנחנו כל הזמן עודים בדואליות הזו, אנחנו לא סוגרים את בית הספר ב-14:30 ובזה סיימנו את העבודה.

<איה מאיר: יש כאן מורות בבית הספר שהן גם אימהות לילדים פה אז הן גן יכולות לספר לכם.

<קרן מכלוף: אני לא אימא לילד בית הספר אל יש לי סיפור אישי שמלווה אותי לאורך השנים שאני נמצאת כאן כי בשנות ה-90' כשעליתי לארץ, שאלו אותי לאיזה בית ספר אני רוצה ללכת – הגעתי ממקום שאסור היה ללמוד בו יהדות וכל הזמן הסתרנו את יהדותנו – ואמרתי שאני רוצה ללמוד יהדות, לכן שלחו אותי לבית ספר חרדי ושם גיליתי מהר מאוד שאני די שונה:

<קרן מכלוף: אני לא יכולה להזמין חברות הביתה, אני לאיכולה להביא את ההורים שלי לבית הספר בגלל החזות שלהם, בלי כיסוי ראש.

<קרן מכלוף: הרגשתי די שונה.

<קרן מכלוף: כשהגעתי כמורה ללמד בבית הספר מצאתי את היהדות שאז חיפשתי.

<קרן מכלוף: רציתי קודם ללמוד ואחר לעשות את הבחירה של מה שאני רוצה לקיים ובאיזו מידה.

<קרן מכלוף: זה היה מאוד חסר אז כשהגעתי ולא הייתה רשת תל"י ולא יכולתי קודם ללמוד ואז להחליט באיזו מידה ועד כמה אני רוצה לקיים.

<קרן מכלוף: זה הסיפור האישי שלי.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: לפני שייגמר לנו הזמן אני רוצה לשמוע מההורים וגם מהמורים, מה אתם רוצים לשאול אותנו בהזדמנות הזאת, לא כל יום באים אליכם חברי כנסת, לשאול, להגיד מה מטריד אתכם.

<עזרא קוקיא: אנחנו מאוד שמחים שהפורום הזה נמצא פה היום.

<עזרא קוקיא: אני פעיל בבית הספר שנים רבות, יש לי כאן שני ילדים כרגע והייתה אחת שסיימה.

<עזרא קוקיא: כפי ששמעתם, אנחנו באנו לבית הספר בגלל הנושא של היהדות, בגלל הרצון לתת את הערכים הללו של היהדות לילדים ובגלל הייחודיות של בית הספר.

<עזרא קוקיא: מתן ערך נוסף בבתי ספר בירושלים, בייחודיות של בתי הספר בירושלים, ראש העיר והעירייה מאוד עודדו את זה וזה הביא תוצאות: בירושלים במיוחד יש תופעה של בתי ספר ייחודיים – אנחנו בנושא של יהדות, יש אנתרופוסופי, יש קשת לדתיים וחילוניים – יש מגוון רחב.

<עזרא קוקיא: אני יודע שהתופעה הזאת היא גם ארצית ולכן אני מאוד מברך על הפורום שנמצא פה היום.

<עזרא קוקיא: אני חייב לשים על השולחן את מה שקרה כאן כרגע – ההורים באו לבית הספר ואמרו: אנחנו רוצים את הדבר הזה, אנחנו שמחים על זה.

<עזרא קוקיא: אלא מה?

<עזרא קוקיא: אין תקציבים לכל, מה לעשות, וההורים בצורה וולונטרית מוכנים לתמוך כי הם רוצים שישה פה נושא של יהדות – אני מדבר עלינו – ואנחנו מוכנים לשם מכיסנו עבור זה.

<עזרא קוקיא: אנחנו יודעים שאין לתקציב לכל אבל אנחנו רוצים לעשות את זה.

<עזרא קוקיא: זה שנים רבות עבד בצורה הזאת וההורים שילמו.

<עזרא קוקיא: אני גם אומר באופן מפורש ושם על השולחן: אין קורלציה, אין קשר בין תשלום לכניסה לבית הספר – אם אדם לא יכול לשלם, אין מצב שהוא לא ייכנס לבית הספר, זה לא עובד כך.

<עזרא קוקיא: הוא צריך להתחייב ולדעת שלבן שלו יש תפילת בוקר – תפילת הבוקר מעורבת, של הבנים והבנות – הוא צריך לדעת שיש שיעורי תגבור ביהדות, הוא צריך לדעת שיש פרשת שבוע, הוא צריך לדעת שישנם הרבה מאוד תכנים בבית הספר שהם גם מעבר לשעות של בית הספר כמו בית כנסת ודברים מעבר לזה – על זה הוא צריך להתחייב.

<עזרא קוקיא: מה שקרה זה שבמך שנים רבות כל הגורמים עודדו את זה וזה צמח ונעשה לדבר מאוד יפה.

<עזרא קוקיא: אלא מה, מבקר המדינה הוציא דוח שאמר שזה נחמד, יפה, מגדיל את ההרשמה, אין אווירה שלילית – הכול יפה, אבל לפי החוק אסור לשלם ומשרד החינוך צריך לטפל בנושא הזה עכשיו.

<עזרא קוקיא: משרד החינוך – אני שמח שמר שמעוני נמצא פה אתנו – היה מחויב לעניין הזה ואמר שייקבע איזשהו מתווה שיפחית את זה במהלך ארבע שנים - - -

עמרם מצנע: אני רוצה להבין, מה זה "שילמתם"?

עמרם מצנע: את השעות הנוספות?

<עזרא קוקיא: אני אסביר - - -

ניר ברקת: קוקיא, תרשה לי לעזור לך כי אני מכיר את הסוגיה.

ניר ברקת: יש לנו דיון מאוד עקרוני וערכי על גובה תשלומי ההורים בבתי ספר.

עמרם מצנע: המדינה קובעת את זה.

ניר ברקת: לכאורה המדינה קובעת, נכון.

ניר ברקת: האתגר היום הוא כזה: המדינה נותנת משאבים אחידים לפי תלמיד ללא קשר לעיר שבה הילד גודל – עיר חזקה, עיר חלשה – הבסיס הוא אחיד ואנחנו רוצים לשנות אותו לדיפרנציאלי ומיד אני אסביר מדוע.

ניר ברקת: על זה יש את התשלום של הרשות המקומית.

ניר ברקת: יש פערים עצומים בתשלום של עיריית תל אביב, עיריית חיפה או עיריית ירושלים או טירה – אין לנו משאבים, המשאבים שלנו הרבה יותר מדולדלים.

ניר ברקת: מאוד קשה לנו לתמוך בתכניות ייחודיות בית ספריות כי מבחינת הרשות המקומית אין מגבלה על כמה כסף לשים בבית הספר.

ניר ברקת: אז יש לך עכשיו את השכבה של מה שמה הרשות המקומית: בתל אביב זה פקטור 2 – פי 3 יותר מאשר בירושלים כי יש להם מטבע.

ניר ברקת: זאת אומרת, במצב הסוציו-אקונומי הנמוך הרשויות לא יודעות להוסיף כסף – אנחנו פקטור 4 לכן אנחנו חייבים לשים קצת כסף.

ניר ברקת: פקטור 6 עד 10 - - -

עמרם מצנע: - - -

ניר ברקת: פקטור 6 עד 9 ו-10 שמים הרבה יותר משאבים, חוץ מזה שההורים שם גם הם יודעים לשים יותר משאבים.

ניר ברקת: נוצר מצב בו דווקא בית הספר הייחודיים - - - ההורים בירושלים שמים יותר, במירכאות כפולות, מהורים במקומות אחרים כי אתה רוצה חינוך איכותי והעירייה לא יודעת לתת והמדינה נותנת באופן אחיד.

ניר ברקת: אז בשביל להגיע לאיכות חינוכית סבירה הם שמים יותר משאבים מאשר המדינה מאפשרת.

ניר ברקת: אם המדינה תקצץ את זה – זה אומר שאנחנו לא תחרותיים והורסים את בתי הספר הייחודיים בירושלים.

ניר ברקת: הפתרון לכך הוא כמובן תקצוב דיפרנציאלי, ראייה מערכתית.

ניר ברקת: בשלב זה לקפד את ראשם של - - - בבתי הספר הייחודיים הוא אסון לירושלים – לא פחות ולא יותר, אסון לעיר.

ניר ברקת: הלוואי ויכולתי לתת יותר משאבים מהעירייה, אבל יש לנו את חוק נהרי - -

<קריאה: מתבטל החוק הזה.

ניר ברקת: - - עם השלכות רוחב מפה ועד להודעה חדשה.

ניר ברקת: הלוואי ויכולתי להוסיף יותר – אנחנו מוסיפים אבל הרוב בא מתרומות - - -

עמרם מצנע: העניין של מעורבות העיריות והתוספות זה נושא בפני עצמו.

ניר ברקת: אם אני אשים את הכסף במקום משרד החינוך – לזה הם מוכנים.

עמרם מצנע: אני מכיר את זה, הייתי ראש עיריית חיפה וירוחם – שתי קצוות.

עמרם מצנע: אבל אנחנו עדיין חוזרים כי בכל מצב, גם כשהעירייה תשים הרבה כסף, תעלה השאלה אם הורים בבית ספר מסוים רוצים לשלם יותר מאשר המגבלות, האם ניתן לעשות את זה?

ניר ברקת: אם המשאבים הם מספיק גדולים כדי שהם לא יוציאו עוד כסף מהכיס - - -

עמרם מצנע: לא צריכים - - -

ניר ברקת: אני מדבר כרגע - - - אם יידעו החברים שסך המשאבים שנכנסים לבית ספר ייחודי וחשוב בירושלים לא נופל או שווה לבית ספר ייחודי בתל אביב, אני מניח שהדרישה שלנו לא להגדיל את התשלום תתקבל על-ידי - - -

עמרם מצנע: אני מנסה לגעת בנושא שאני חושב שעולה – לא צריך לשכנע אותי שהמדינה צריכה לתת יותר כסף, לא משנה מאיזו סיבה, לנושא החינוך.

עמרם מצנע: אני גם בעד תקצוב דיפרנציאלי – שהילד בירוחם יקבל יותר מהילד בכרמל - - -

שמעון אוחיון: אתה עוד גר בחיפה?

עמרם מצנע: אני גר ואומר את זה ואמרתי את זה גם בפורום שהיה לא מזמן ואני שמח שניר ברקת התגייס לעניין הזה, כי השלטון המקומי שוכח שיש לו כובע ממלכתי הולך אחרי 15 הרשויות הגדולות, אבל אני שם את זה רגע בצד כי לדעתי במהלך השנים הקרובות יהיה מצב שבית ספר והורים רוצים להוסיף.

עמרם מצנע: היום זה אסור.

עמרם מצנע: כשאתה אומר שנתתם כסף עד לא מזמן, למה הלך הכסף?

<עזרא קוקיא: אני אגיד לך אבל אני מבקש את אותם תנאים של בית ספר ממלכתי-דתי.

<עזרא קוקיא: לממלכתי-דתי מותר לגבות 5,000 שקל בשנה.

שמעון אוחיון: מר קוקיא, אני רוצה להבין גם את הנוהל – הכסף הלך לקופת בית הספר, מי ניהל אותו?

שמעון אוחיון: מי העסיק את המורים?

שמעון אוחיון: גם זה חשוב - - -

עמרם מצנע: מה עשיתם עם הכסף?

ניר ברקת: זה רק לתכנים.

עמרם מצנע: מה זה "תכנים"?

עמרם מצנע: שילמתם למורה?

<עזרא קוקיא: יש לנו מצב של תגבור של יהדות, ממש צוות שלם - - -

עמרם מצנע: שההורים שלמו להם כסף?

עמרם מצנע: מי שילם את השכר?

עמרם מצנע: מי העסיק אותם?

עמרם מצנע: אני רוצה להבין - - -

<חיים רובינשטיין: ירושלים הייתה העיר הראשונה שאימצה ניהול עצמי לפני 15 שנה.

<חיים רובינשטיין: יש לנו עמותה עירונית בשם רנה קסין שהוקמה בזמנו, היא בעצם המעביד הפורמלי של המורים.

<חיים רובינשטיין: בית הספר מעביר כסף לעמותת רנה קסין והעמותה משלמת - - -

<עזרא קוקיא: מהתקציב של בית הספר, שההורים שלמו לבית הספר.

<חיים רובינשטיין: כן, כן, נכון.

עמרם מצנע: עכשיו הבנתי.

<עזרא קוקיא: - - - יש דבר שנקרא ייחודי.

<עזרא קוקיא: ובמדינה, כמו שיש ממלכתי-דתי, וההשוואה היא לא מופרכת - - -

עמרם מצנע: וזה אסור על-ידי משרד החינוך?

<מאיר שמעוני: סוגיית תשלמי ההורים, כמו שהעלה ידידי, היא סוגיה מאוד מורכבת וכל עוד המדינה, קרי ועדת חינוך, לא אשררה את נושא תשלומי ההורים בהגדלה ובהכרה בבתי ספר ייחודיים, הנושא הזה כרגע בהמתנה.

עמרם מצנע: אבל הרעיון הזה שיש עמותת רנה קסין - - -

<מאיר שמעוני: הרעיון של רנה קסין כצינור הוא איזשהו פתרון לאכוף את גובה התשלום.

עמרם מצנע: אבל האיסור הוא בעצם על ההורים לשלם לבית הספר.

<מאיר שמעוני: אסור לגבות מעל סכום מסוים.

<מאיר שמעוני: יחד עם זאת אני חייב לציין שלאור הקושי בייחודיות שקיימת כאן, השר הקודם, גדעון סהר, הקים ועדה להכרה בבתי ספר ייחודיים, כי בתי ספר ייחודיים, כמו שאתה יודע, יש לא רק בירושלים אלא בכל הארץ.

<מאיר שמעוני: הנקודה שהם רצו להשוות את עצמם אליה זה החינוך הממלכתי-דתי שבו כל בית ספר שהוא תורני רשאי לגבות עד 5,000 שקל - - -

עמרם מצנע: ביסודי?

<מאיר שמעוני: כן, גם ביסודי.

שמעון אוחיון: גם ביסודי?

<מאיר שמעוני: גם ביסודי.

<מאיר שמעוני: תאמינו לי, עשיתי דוקטורט על תשלומי הורים, חוץ מהדברים האחרים.

<מאיר שמעוני: באו מנציגות ההורים של ירושלים וביקשו התאמה לו החינוך הממלכתי-דתי, לא רוצים יותר - - -

עמרם מצנע: בקשו את הרשות לגבות.

עמרם מצנע: יש בזה סכנה להורים - - -

<מאיר שמעוני: אחריות – לא סכנה.

עמרם מצנע: אתה הופך את בית הספר לבית ספר שיש בו אגרת הורים גבוהה מאוד.

<מאיר שמעוני: זאת מהות העניין וזה נמצא עכשיו בבג"ץ.

<מאיר שמעוני: הדיון התנהל בחודשים האחרונים והוא ימשיך להתנהל.

<מאיר שמעוני: המטרה שלהם היא להשוות לחינוך הממלכתי-דתי.

<מאיר שמעוני: בינתיים התפרסם דוח מבקר המדינה לפני כשנה וחצי-שנתיים ואנחנו חויבנו לעשות פעולות.

<מאיר שמעוני: עשינו פעולות מרככות מאוד ואני הצעתי בזמנו לד"ר שושני ולדלית המנכ"לית הנוכחית לעשות את מה שאנחנו קוראים היום "מתווה המנכ"לית" ל-4 שנים וזה אושר על-ידי בג"ץ.

<מאיר שמעוני: רק לא להרוג, במירכאות, את הכול במכה אחת אלא לעשות משהו מאוד מרוכך ובדיאלוג עם כל מנהל בית ספר.

<מאיר שמעוני: במקביל הוקמה ועדה על-ידי השר לכל נושא בתי הספר הייחודיים.

<מאיר שמעוני: לכשיאמץ השר החדש – בינתיים התחלף השלטון – את ההמלצות של הוועדה, ייתכן ותהיה נסיגה או התאמה למתווה של המנכ"לית.

ניר ברקת: אני רוצה רק לבקש בקשה בנושא הזה: אני מתנגד נחרצות לשינוי המגבלה.

ניר ברקת: למה בירושלים אנחנו צועקים וקופצים ראשונים?

ניר ברקת: כי תקציבי המדינה והעירייה בירושלים משמעותית יותר נמוכים ואני מדבר על החוליה החזקה בעיר, דווקא ההורים החזקים שרוצים חלופה חינוכית טובה ואיכותית, החוליה החזקה – דווקא היא החוליה החלשה שעוזבת אותנו ואותה אנחנו צריכים לשמר.

ניר ברקת: להם התהליך הזה הוא קריטי ואם אנחנו נגביל אותם, מחר בבוקר כולם עוזבים את העיר ירושלים.

ניר ברקת: לכן הרגישות בעיר ירושלים זה לא משהו חינוכי נטו – זה מערכתי.

ניר ברקת: עד שלא נאפשר להם את ייחודיות הזו ונדחף עוד אנשים לייחודיות – נוודא רק שבסיס הקבלה חלילה לא מפלה, לא מייצר אפליה, על זה אני אתעקש, גם אין בעיה עם הערכיות של הירושלמים, הם לא כאלה אגואיסטים, להפך – מבחינת ירושלים זה מערכתי הרבה מעבר לחינוך.

ניר ברקת: לכן אני מתעקש שלא תהיה הקטנה.

ניר ברקת: אני מוכן להוסיף כסף תוספתי, עירוני, באמצעות הדיפרנציאלי ואז במקביל להגיד להם: בואו, נחו נוסיף עירוני ואתם תורידו את שלכם.

ניר ברקת: וזאת כדי להכניס אותם - - -

שמעון אוחיון: ניר, אתה אומר שבעצם באמצעות הדיפרנציאלי אתה תפתור גם את הבעיות - - -

ניר ברקת: אנחנו נתקדם - - -

שמעון אוחיון: מה שעמרם מנסה להוביל בעניין הזה, לנסות שהתקצוב יהיה דיפרנציאלי בכל הארץ - -

ניר ברקת: כן, בוודאי.

ניר ברקת: זה יעזור לנו.

שמעון אוחיון: כלומר, הרשות המוניציפלית תיתן את השירותים הנדרשים וכמובן יבדקו בהתאם לצרכים והמשלה תשלים את החלק שלה.

שמעון אוחיון: מקרה שלך אתה לא תצטרך לעמוד מול ההורים אלא אתה תכניס אותם בתוך התקצוב הדיפרנציאלי.

ניר ברקת: ככל הניתן.

ניר ברקת: המגמה צריכה להיות שיתוף פעולה מקומי-ארצי ומקומי-הורים צריך גם וגם.

ניר ברקת: מצד שני, לבנות את המודל בירושלים במינונים הנכונים זה קריטי.

ניר ברקת: במידה מסוימת אנחנו הסמן הימני כי מה שעובר אותנו כאן – בכל המקומות האחרים בארץ, ברשויות היותר חזקות, יישרו עם זה קו.

ניר ברקת: אני אומר למי שצריך להקשיב – אם זה מצליח או לא מצליח זה דווקא בירושלים ואז פתרת את ירושלים, כמו כל דבר: מציון תצא תורה.

ניר ברקת: מיד אתה תראה שכל הרשויות היותר חזקות לא יתלוננו כי לנו המגבלה היא הכי קריטית, התקרה.

ניר ברקת: היום אני אומר כי אם תגביל, תעשה תקרה נמוכה מידי – זה ייפגע בעיר ירושלים, זה לא ייפגע בהורים.

ניר ברקת: בוא נוודא שהתקרה סבירה, אני בעד להוריד אותה לאט-לאט עם גידול של המשאבים של המדינה והעירייה ולאט-לאט ננהל את התהליך הזה בחוכמה.

ניר ברקת: להערכתי, הכיוון הזה ייתן לנו מענה.

ניר ברקת: היום זה בנתיב הקריטי, יש פה לחץ איום ונורא בעיר ירושלים דווקא של האוכלוסייה החזקה שנושאת על גבה את העיר.

משה טור פז: אנחנו חייבים לסיים כאן ולהמשיך הלאה.

משה טור פז: תודה רבה.

משה טור פז: מנהלת בית הספר, מילת סיום שלך.

<איה מאיר: אני רק רוצה לומר קודם כל תודה שבאתם, תודה על השיחה המאוד מעניינת.

<איה מאיר: הכנו לכם שי קטן ברוח הביקור של הנשיא אובמה בישראל.

<איה מאיר: השי מונח פה, תלמידנו היקרים – תחלקו אותם.

<איה מאיר: זה מיועד לשולחן העבודה שלכם במשרדים.

<איה מאיר: אנחנו מקווים שמציון תצא תורה ובמה שלמדתם כאן ייעשה בזה שימוש.

<איה מאיר: תודה רבה.

עמרם מצנע: תודה רבה.

משה טור פז: צהריים טובים.

משה טור פז: קודם כל תודה רבה לתלמוד תורה ולמנהלים היקרים.

משה טור פז: לי זה הביקור השני כאן – אמרתי ליושב-ראש הוועדה, חבר הכנסת מצנע, שבפעם שעברה התארחתי בסלון, אז אנחנו לאט-לאט מתקדמים אבל זה מראה שאנחנו יוצאים ממקום שמבחינת פדגוגיה, צריך לומר, הוא בעיני אחד מפורצי הדרך והמובילים בחברה החרדית.

משה טור פז: גם לסגן ראש העיר, מר פינדרוס, יש איזשהו חלק חיובי בדרך הלימוד פה - - -

עמרם מצנע: במה הוא פורץ דרך?

משה טור פז: אם אני ארשה לעצמי לומר במשפט: מה ששמעת, הניגונים האלה, זאת שיטה – תפיסת עולם – בלימוד תורה.

משה טור פז: אם מערכת החינוך בגדול היא תמיד שמרנית אז בלימוד תורה היא אולטרה-שמרנית ובתוך החברה החרדית תוסיף עוד כהנה וכהנה.

משה טור פז: מה שהם מוסיפים זה לימוד של חמישה חומשי תורה בניגון טעמים וזה תופס יחסית חלק יותר גדול מלימוד התורה.

עמרם מצנע: ולזה אתה קורא פריצת דרך?

משה טור פז: בתחום לימוד התורה.

משה טור פז: צריך גם לומר ששמענו היום קצת ניסיון לממשקים לא רק בלימוד תורה אלא במובן של, נגיד, למצוא את החשבון בתוך התורה.

משה טור פז: נכון שזה לא לימודי ליבה.

משה טור פז: ואנגלית, מאן דכר שמיה – מי זכר שמה בתרגום לעברית – לא לומדים פה אנגלית ולא לומדים פה מדעים כמו בתכנית הלימודים הישראלית הרגילה, אבל יש פה בהחלט ניסיון וגם חשיבה פורצת דרך בתוך החברה החרדית.

משה טור פז: אני חושב שמה שיפה זה שהיא אמנם פורצת דרך אבל היא זוכה לאמון.

משה טור פז: היא לא נתפסת כמשהו חדש, לפחות ככה אני רואה את זה.

משה טור פז: אנשי חינוך מרשימים בתוך שכונה שהיא שכונה חרדית עם המון-המון גוונים והמון מוסדות ומצוקה לא קטנה בנושא הבינוי.

משה טור פז: אבל, כך אומרים לי האנשים הנכונים פה, עם אופק.

משה טור פז: יש אופק לבית הספר להתקדם אליו.

משה טור פז: בסך הכול מה שאותי מרשים זו יכולתם של אנשי החינוך לעבוד.

משה טור פז: סיפרתי פה שבשנה הראשונה שלי כמורה לימדתי בחדר אמבטיה.

משה טור פז: הכיתה שלי בבית הספר שבו לימדתי, בית ספר ציוני בעיר, הייתה חדר אמבטיה והיו שתי תלמידות שישבו בתוך גומחה ששמשה בעבר לשירותים.

משה טור פז: אלו היו תנאי הלמידה אז.

משה טור פז: אני חושב שחלק מבתי הספר מתמודדים עדיין עם בעיות כאלה ואנחנו כרשות, מעבר למה שאנחנו רוצים מבית ספר, מעבר לשאלות הטובות ששאלת בכיתה, יש לנו עניין משמעותי לעזור בתנאי הלמידה במקום הזה כמו גם במקומות אחרים.

עמרם מצנע: מה הממשקים של העירייה עם בתי ספר מהסוג הזה?

משה טור פז: קודם כל, כמו בקלישאה, כולם היו בני.

עמרם מצנע: בסדר.

עמרם מצנע: מה מעבר לסיסמאות?

משה טור פז: קודם כל אני רואה אותנו כאחראים למגזר הזה, לטוב או למוטב, יש לנו אחריות, אבל האם אני מבקר את תכנית הלימודים פה?

משה טור פז: התשובה היא לא.

משה טור פז: האם אני אומר לראש הישיבה, לראש התלמוד תורה, מה לעשות?

משה טור פז: התשובה היא לא.

עמרם מצנע: בהשוואה לבית ספר ממלכתי, למשל - - -

משה טור פז: קודם כל, בהיבט הפיזי עושים ניסיון לדאוג למקום הזה, לשחרר את צוואר הבקבוק במקום שבו הוא תקוע.

משה טור פז: שנית, האנשים שמובילים את המקום הזה הם אנשי חינוך – אם חס וחלילה קורה פה משהו, גם פיזי וגם לא טוב, זאת אחריותנו חלקית.

משה טור פז: כל המוכר שאינו רשמי יש לו אחריות - - -

עמרם מצנע: - - -

משה טור פז: זה פטור בגיל הזה, נכון.

משה טור פז: עדיין יהודה פינסקי הוא האחראי על המקום הזה מבחינת משרד החינוך וגם אנחנו.

משה טור פז: אבל אני אומר שוב שזו שאלה שסגן ראש העיר אולי יענה עליה אחרת, אבל אני רואה כאן אחריות שלנו.

משה טור פז: ילד שמסיים פה בגיל - - -

עמרם מצנע: הם מקבלים פה שלושים ומשהו אחוז?

<יהודה פינסקי: 55%.

עמרם מצנע: זה לא עובר דרך העירייה?

עמרם מצנע: איך זה הולך?

<יהודה פינסקי: זה הולך לחינוך העצמאי שנותן את זה לעמותה.

<יהודה פינסקי: זה ההסדר הקיים 50 שנה.

עמרם מצנע: אבל מבחינת המדינה - - -

<יהודה פינסקי: המשרד משלם, המשרד מעביר את הכסף לעמותה.

עמרם מצנע: באילו תנאים העמותה צריכה לעמוד כדי לקבל את הכסף?

<קריאה: ראשית, רישוי עם כל התנאים כפי שראית בדלת.

עמרם מצנע: רישוי שאתם מבקשים?

<קריאה: כן, ופיקוח כללי שהם עומדים בכללים המינימליים של משרד החינוך.

משה טור פז: אני אחזור לשאלתך הראשונה, היא מאוד חשובה בעיני, וזה לא משנה בכלל מה דעתו של מישהו, אלה בני.

משה טור פז: גם כשאני אוהב את מה שקורה וגם כשאני לא אוהב את מה שקורה, הם ילדינו.

משה טור פז: אחת הפריבילגיות שלנו כרשות עירונית היא שאף אחד לא שואל אותנו, גם הילד שראינו בבית הספר הראשון וגם הילד שראינו בבית הספר השני, למרות שהם ממעמדות שונים – מבחינה חוקית ומבחינת המדינה הם ילדי העיר ולכן אחריותנו קיימת במידה רבה, אבל אנחנו לא מתערבים בתוכן - - -

עמרם מצנע: זאת אמירה ללא תוכן מעשי.

עמרם מצנע: זה טוב שהעירייה מרגישה ככה אבל - - -

משה טור פז: אתה יודע שלפעמים שאיפה היא גם חלק מהעניין.

עמרם מצנע: בסדר, אני לא אומר שלא, אבל זה הרבה יותר טוב להגיד - - -

יצחק פינדרוס: הרב מוזס, ראשית אני שמח שבאת לכאן היום, לבית וגן.

יצחק פינדרוס: ירושלים היא מיקרוקוסמוס של מדינת ישראל, אפשר לומר שבית וגן היא מקרוקוסמוס של החינוך החרדי בירושלים ושל הקונפליקט והחיכוכים בירושלים.

יצחק פינדרוס: בבית וגן לומדים היום מעל 4,500 תלמידים כשיותר שליש מהם באים מהשכונות שמסביב כמו קריית יובל, רמת שרת, גבעת מרדכי, מורדות בית וגן.

יצחק פינדרוס: החינוך החרדי מחולק בגדול – יש אחרי זה תתי-חלוקה – לבנים ולבנות.

יצחק פינדרוס: הבנות לומדות ברשתות חינוך בהם לומדים את כל לימודי הליבה, מפוקחות על-ידי משרד החינוך, האגף לחינוך מוכר שאינו רשמי בהנהלת יהודה פינסקי.

יצחק פינדרוס: תכניות הלימודים מפוקחות והכול מפוקח באופן מלא אבל מבחינה פורמלית המשכורות לא עוברות ממשרד החינוך ישירות למורים אלא עוברות דרך חשבון הבנק של החינוך העצמאי שם יש רפרנט של האוצר, חשב ממונה מטעם האוצר, וחותם מטעם החינוך העצמאי – זאת מן שותפות כזאת.

יצחק פינדרוס: זאת המערכת בגדול אבל תמיד יש יוצאי דופן.

יצחק פינדרוס: מערכת הבנים בנויה ממוסדות הפטור – זאת מערכת שבהגדרה שלה היא לא מפוקחת, היא גם לא שייכת למערך המוכר שאינו רשמי.

יצחק פינדרוס: היא אומרת שאת תכנית הלימודים היא מכינה לבד.

יצחק פינדרוס: הנושא היחידי, כפי שאמר מר פינסקי שהם צריכים לקבל אישורים בשביל להיות מוכרים, זה הנושא הפיזי, זאת אומרת: אישורי משרד הבריאות, אישורי קצין בטיחות ורישיונות בנייה.

יצחק פינדרוס: בירושלים, דרך אגב, זה אחד הנושאים הכי מסובכים שיכולים להיות.

יצחק פינדרוס: אחד המוסדות שלקח לו 3 שנים לקבל רישיון זה המוסד שאנחנו יושבים בו עכשיו כי היו לו בעיות לקבל את רישיונות הבנייה.

יצחק פינדרוס: בסופו של דבר - - -

עמרם מצנע: - - -

יצחק פינדרוס: העמותות מפוקחות על-ידי רשם העמותות בנושא הכלכלי ולא בנושא החינוכי.

יצחק פינדרוס: עכשיו אני אגע בנושא עיריית ירושלים.

יצחק פינדרוס: בשנת 1993, בעת הקפת אגף לחינוך חרדי, אמרה עיריית ירושלים כדלקמן:

יצחק פינדרוס: אנחנו נכנסים לנושא הפיזי שבאחריות עיריית ירושלים בכל המוסדות בצורה אחת ברורה, אלה הם בני – בדיוק העמדה שהציג קינלי הייתה עמדת עיריית ירושלים בשנת 1993.

יצחק פינדרוס: לאחר עשור הגיע יועץ משפטי לעיריית ירושלים, יחד עם אמנון דה-הרטוך, ואמר: זה לא חוקי ומכיוון שמדובר בעמותות אנחנו עוצרים את כל התהליך הזה.

יצחק פינדרוס: מאז נעצר כל המערך הפיזי שעליו מערכת החינוך החרדי יכלה לעבוד.

יצחק פינדרוס: בעזרתו של ניר, בתחילת הקדנציה, החינוך העצמאי חזר לתוך המערכת הפיזית אבל מוסדות הפטור נשארו מחוץ למערך הפיזי.

יצחק פינדרוס: האתגרים שעומדים בפנינו בבית וגן הם האתגרים של כל מערך החינוך בירושלים, כפי שאמרנו.

יצחק פינדרוס: מערך החינוך החרדי בירושלים מונה היום כ-100 אלף תלמידים, הוא בהיקף של 60% מהחינוך בירושלים במגזר היהודי, ברמה הארצית הוא 20%.

יצחק פינדרוס: אלה הפערים 100 אלף תלמידים מול 62-61 אלף או 63 אלף במערב העיר.

יצחק פינדרוס: אבל מכיוון ש-80% מהשכונות החרדיות בירושלים לא מוגדרות כשכונות חרדיות ואין להן הגדרת גבולות, יש חוסר בכיתות לימוד.

יצחק פינדרוס: אני אקח את בית וגן כדוגמה: בבית וגן יש היום כ-2,000 תלמידים נוספים מהשכונות באזור ויש תלמידים חרדיים מבית וגן.

יצחק פינדרוס: בעבר, בית וגן לא הייתה שכונה חרדית ב-100%, אף אחד לא רוצה לפגוע במוסדות הקיימים – המוסד הכי גדול בבית וגן לצורך העניין הוא בית ספר הימלפרב.

יצחק פינדרוס: הימלפרב הוא מוסד גדול שקיים בבית וגן, ולא רק שהוא המוסד הכי גדול שקיים - - -

עמרם מצנע: איזה מוסד הוא?

יצחק פינדרוס: הוא מוסד דתי-לאומי.

יצחק פינדרוס: הילדים לא מפה אלא מכל העיר.

יצחק פינדרוס: הוא מוסד מאוד מכובד ונחמד.

יצחק פינדרוס: עכשיו, לא רק הבניין של הימלפרב משועבד להימלפרב אלא המגרש המרכזי בבית וגן גם משועבד להימלפרב לטובת תכניות עתידיות לבנייה והרחבה.

יצחק פינדרוס: בסופו של דבר, התוצאה של זה היא שאנחנו צריכים להצטמצם בתוך הגבולות המקובלים על השכונות החילוניות בתוך המגזר החרדי ברמה כזאת או אחרת, כולל המגרש שהראיתי לך פה למטה שעד עכשיו יש לגביו דיונים בבית המשפט.

יצחק פינדרוס: ראש העיר מנסה להוביל שם פשרה שחלק מהמגרש ילך לשכונת רמת שרת.

יצחק פינדרוס: רציתי שתראה את הבעיה – יש פה 500 תלמידים.

יצחק פינדרוס: בכללי משרד החינוך מדובר בהיקף של 16 כיתות ואם נתרגם את זה לדונמים זה יוצא 8 דונמים.

יצחק פינדרוס: בוא נגיד שבמגזר החרדי, בעקבות פעילותו של יעקב אשר בבני ברק, הורידו את הרמה ל-300-250 מטר.

יצחק פינדרוס: אפשר להגיע גם ב-3-2.5 דונמים.

יצחק פינדרוס: יש שם 3.5 דונמים אבל הם משועבדים להימלפרב.

יצחק פינדרוס: בית הספר הזה הולך לשבת על דונם אחד כדי שלא לריב ולא לעורר מדנים ולא לעורר ויכוחים.

יצחק פינדרוס: אנחנו מתמודדים עם בעיות ביורוקרטיות שאנחנו מקווים לפתור אותם בשביל לאשר את אותו דונם.

יצחק פינדרוס: אומר המהנדס – נמצאת פה העוזרת של שר החינוך – אומר המהנדס של משרד החינוך: איפה מגרש הכדורגל?

יצחק פינדרוס: אני לא יכול לאשר בית ספר בלי מגרש כדורגל.

יצחק פינדרוס: זאת אומרת שבדונם אחד אני אשים גם כיתות וגם מגרש כדורגל – כרגע זה הדיון ואני מקווה שגם זה ייפתר בימים הקרובים.

יצחק פינדרוס: איפה יהיה מגרש כדורגל בתוך דונם?

יצחק פינדרוס: כולנו מבינים שאין אפשרות.

יצחק פינדרוס: על הגג אתה כבר עושה את החצר הראשונית.

יעקב אשר: לנו בבני ברק יש מתחם יפהפה של 5 תלמודי תורה.

יעקב אשר: מתחם של 5.5 דונמים שעליו יש 5 תלמודי תורה, בניינים חדשים שהוקמו על-ידי משרד החינוך.

יעקב אשר: קומת הגג שלהם היא חצר, הקומות מפולשות באמצע, לצערנו הרב, כי אין קרקע.

יעקב אשר: פה הסיפור הוא קצת אחר – פה יש קרקע אבל השאלה היא למי הולכת הקרקע.

יעקב אשר: אבל איך שלא יהיה, בוודאי לא בפרמטרים של הפרוגרמות של החצי דונם.

עמרם מצנע: בשכונה הזו, בית וגן, יש עוד בתי ספר חרדים.

יצחק פינדרוס: אני אדבר על זה עכשיו.

יצחק פינדרוס: יש פה כ-2,000 בנות בבית ספר אחד.

יצחק פינדרוס: הוא מתחיל בין 9-7 כיתות א' - - -

עמרם מצנע: בית ספר אחד?

יצחק פינדרוס: בית ספר אחד שלומדים בו כולם מכיתה א' עד כיתה ח'.

יצחק פינדרוס: החלוקה, אגב, במגזר החרדי – גם בבני וגם בבנות – זה א' עד ו' אלא א' עד ח'.

יצחק פינדרוס: זה נותן למפרסמי הפרסומים תמיד את האפשרות להסביר שהחינוך החרדי בעצם ירד ועלה כי פעם מחשיבים את כיתה ח' ופעם לא - - -

<קריאה: תלוי מה רוצים להציג.

<קריאה: בלי פוליטיקה פה.

עמרם מצנע: גם מספרים זה פוליטיקה.

<אריאלה רג'ואן: - - - הגענו לבנות רק מכיוון שהיינו תל"י סטון, אז בואו רק נספר שתל"י סטון היה פה גם ונספר במגזר החרדי.

עמרם מצנע: איפה תל"י סטון היה?

<אריאלה רג'ואן: בבית וגן.

<אריאלה רג'ואן: זה מה שהיה - - -

יעקב אשר: איפה הוא היה, באיזה מבנה?

יעקב אשר: תעזרו לי.

יעקב אשר: איפה תל"י סטון היה?

<קריאה: מה זה משנה?

יצחק פינדרוס: אני אומר שוב, צריך לקחת בפרופורציות.

יצחק פינדרוס: אנחנו מדברים על פרופורציות.

יצחק פינדרוס: את זה, דרך אגב, הראיתי לו את המגרש הזה עם המבנה פה למטה.

יצחק פינדרוס: אבל בעצם אנחנו אמורים לתת פתרון עם הדבר הזה ל-2,000 בנות ול-2,000 בנים.

יצחק פינדרוס: אני לא מדבר על גני ילדים, יש לי פה 24 גני ילדים, שניים מהם במבנים.

עמרם מצנע: שניים במבנים תקניים.

עמרם מצנע: השאר בדירות?

יצחק פינדרוס: היתר בדירות.

יצחק פינדרוס: בדירות כמובן רצים ומגישים תלונות והיועץ המשפטי לעירייה יושב ומנהל דיונים מה עושים עם הנושא של שימוש חורג.

יצחק פינדרוס: על הנושא הזה של שימוש חורג , אני רוצה לספר לך: בירושלים יש מאות משרדים בבתי מגורים ואף אחד לא בדק שימוש חורג, זה לא עניין אף אחד.

יצחק פינדרוס: אבל פה הלך יועץ משפטי גאוני – דרך אגב, גיליתי שאותו יועץ משפטי, הוא בעצמו יושב בבית שעשה שימוש חורג – והגיש תלונות לעירייה מכאן ועד להודעה חדשה על שימוש חורג.

יצחק פינדרוס: המצוקה שלנו היום, ואני חייב לומר, וזה הפרדוקס הגדול ואני אתן לו גם להראות את המצגת עם המסמכים, המצוקה הגדולה, המציאות הזאת שאנו נמצאים בה, שמצד אחד חסרות לי 1,000 כיתות, זאת אומרת ש-33 אלף תלמידים נמצאים במצב שראית פה היום, פחות או יותר.

יצחק פינדרוס: מצד שני, אנחנו צריכים לעבור תהליך רישוי מאוד-מאוד קשה כי דואגים שלפינסקי יהיה פיקוח מאוד קשה כל פעם בנושא הבטיחות, בניגוד לממ"ד, לממלכתי, שלא עוברים את הגיהינום הזה בשביל רישיון – הוא קיים כי הוא קיים.

יצחק פינדרוס: יש בית ספר – הוא קיים ואחר כך נראה איך להתמודד.

יעקב אשר: לא.

יעקב אשר: בגלל חוק ישן שאנחנו ביקשנו להחיל את זה.

יעקב אשר: אגב, הייתה החלטה של ועדת החינוך של הכנסת בקדנציה שעברה להחיל את זה גם על כיתות גן לא רק של הממלכתי-דתי.

יעקב אשר: אני, כראש העיר בני ברק, הייתי אחראי על כל הגנים, גם הרשמי וגם שלא – בבני ברק הכול תחת כובע אחד, אין שני כובעים, אין חינוך חרדי ולא חרדי.

עמרם מצנע: כן, אנחנו החילוניים מסכימים שתנהלו אותנו.

יעקב אשר: יפה.

יעקב אשר: אגב, אני חושב שיש כאלה שישמחו גם כן לזה במקומות מסוימים, ויש גם הפוך.

יעקב אשר: הייתי אחראי על שני מבני גני ילדים, אחד היה צריך לעבור ויה דולורוזה של רישיונות מפה עד להודעה חדשה והשני לא – הוא אושר אוטומטית כי הוא היה ממ"ד, רשמי או ממלכתי.

יעקב אשר: הוא לא היה צריך לעבור את כל - - -

משה טור פז: בית ספר רשמי צריך להוציא רישיון פעם אחת בחייו, כשהוא קם.

משה טור פז: בית ספר מוכר שאינו רשמי – גם אם הוא תיכון ציוני, זה לא חשוב – צריך כל שנה לחדש ולפעמים כל שנתיים.

יעקב אשר: תיכונים ציוניים אלו הישיבות הקטנות.

יעקב אשר: אני אגיד לך את האבסורד כאן – העירייה לא חייבת לתת פה שקל, משרד החינוך עצמו לא נותן שקל לקטע הזה של רישיונות למרות שמדובר בהרבה מאוד עבודה פיזית בבניין: גלאי עשן וכל מיני דברים מפה עד להודעה חדשה, דברים חשובים מאוד.

יעקב אשר: זה כמו: תעשה את הלבנים אבל תביא לבד את החומר ואת התבן – זה בעצם המצב.

עמרם מצנע: אתה מדבר עוד פעם על הפטור?

יעקב אשר: גם במוכר שאינו רשמי.

יעקב אשר: אם הוא לא ממלכתי, למרות שלומדים שם ליבה ב-100%, כמו במוסדות הבנות, ומבחינת כל הדברים מפוקח – בקטע הזה של רישיונות צריך להסתדר לבד.

עמרם מצנע: הבנות שלומדות ליבה עושות בגרות?

יעקב אשר: זה אקוויוולנטי - - -

מנחם אליעזר מוזס: שר החינוך הקודם הוציא הנחייה.

מנחם אליעזר מוזס: שר החינוך הקודם כבר הודיע שהוא מכיר בזה לבגרות.

יעקב אשר: אתה יודע מה, תיקח שתי בנות כאלה משני המגזרים ותביא אותן ביחד למבחן מסוים במקום מסוים – לא תראה הבדלים ביניהן כי חומר הלימודים כמעט זהה לחלוטין, והידע והכישרון זה עניין אישי, כך שלא צריכה להיות שום בעיה.

עמרם מצנע: יצטרכו להסביר את זה כדי - - -

יעקב אשר: יש הרבה דברים שאתה לא מסכים איתם.

יצחק פינדרוס: האתגר המרכזי שלנו, כפי שאמרתי, הוא כל שנה מלחמה מחדש, בעיקר באזור הזה כשנפתחות כיתות חדשות.

יצחק פינדרוס: חצי מהשנה הולכת כדי להשיג רישיונות גם לגני הילדים, גם לבתי הספר היסודיים וגם פתרונות כאלה ואחרים לבתי הספר האחרים.

יצחק פינדרוס: הרב מוזס, עד לא מכבר ישב במשרד החינוך והיה לנו לפה ולאוזן - - -

עמרם מצנע: אז איך זה שלא נפתרו הבעיות?

יצחק פינדרוס: איך לא נפתרו הבעיות – זאת שאלה מאוד-מאוד מעניינת.

יצחק פינדרוס: כפי שאמרתי לך, אנחנו מדברים על היקף של 33,000 תלמידים במצב הזה, עם הבירוקרטיה של עיריית ירושלים שלא טומנת ידה בצלחת בעניין הזה – גם בעיריית ירושלים לקח לנו שנתיים-שלוש להתחיל בכלל לפתח את העגלה הזאת.

יצחק פינדרוס: יש לנו תכנית בנייה ל-1,000 הכיתות האלה אבל אנחנו נצטרך בסופו של דבר סיוע גם של המשרד וגמישות בנהלים כפי שתיארתי עכשיו.

יצחק פינדרוס: זאת אומרת שאם לא הייתה בעיה פוליטית, היו לי שם 4 דונם, אבל מכיוון שיש בעיה פוליטית – יש לי שם דונם אחד.

יצחק פינדרוס: עם דונם אחד, שמשרד החינוך ייתן את הדחיפה שלו, יבין שהוא צריך לתת פה יותר כיתות כי אנחנו מדברים פה על מחסור.

יצחק פינדרוס: אני הכרתי רשויות חרדיות אחרות והכרתי מערכות – מה שיש בירושלים אין באף מגזר ואני אומר את זה באחריות, אני מוכן שתבדוק אותי: לא במגזר הערבי, לא במגזר הבדואי, אין מצב של 33,000 תלמידים בתנאים שראיתם פה היום.

יצחק פינדרוס: אני מוכן גם לעבור אתך במבחן סיכה – תראה לי רדיוס בכל שונה בירושלים, פחות או יותר, זה המצב.

יצחק פינדרוס: תיכנס לבית הספר לבנות פה, בניין שבנוי ל-16 כיתות אם אני לא טועה, מכיל היום מעל 33 כיתות, וכן על זאת הדרך בכל מקום שלא תיכנס, בכל שכונה ובכל מקום - - -

יעקב אשר: - - - בית ספר חרדי אחד - - - אין בית ספר אחד כזה - - -

יצחק פינדרוס: אבל החלק הזה שאין בירושלים שיש לך ממ"דים תת-קרקעיים – אלו דברים שאתה לא פוגש באף מקום – זה מה שיש לך בירושלים.

יצחק פינדרוס: אנחנו נמצאים היום בתכנית עבודה, תכנית שאנחנו יודעים.

יצחק פינדרוס: אנחנו נצטרך את הסיוע של משרד החינוך.

עמרם מצנע: בסדר, אנחנו נראה את המספרים, אני גם קיבלתי אותם בדיון שהיה בוועדה.

יצחק פינדרוס: אחד הדברים המעניינים שעשינו בקדנציה הזאת זה הנושא של רישום.

יצחק פינדרוס: לקחנו אחריות על מגזר הבנות, גם כיתות א' הפכו להיות אזוריות וגם בכיתה ט' אנחנו לוקחים אחריות על הרישום – מה שלא היה בעבר.

יצחק פינדרוס: זאת יחד עם ועדת הרבנים שיש לנו בירושלים, שהוקמה בעיקר על-ידי הרב אלישיב זכרונו לברכה.

יצחק פינדרוס: לקחנו אחריות בנושא של רישום כיתות ט'.

יצחק פינדרוס: יחד עם החינוך העצמאי עשינו במשך שנה וחצי פיילוט בשנה הראשונה ובשנה השנייה זה כבר נכנס לרוטינה – היום יש רישום אזורי.

יצחק פינדרוס: התמונות שהכרת כשהיית בחיפה, אני לא יודע אם אתה זוכר, אבל היו מסיעים פה משכונה לשכינה בנות כאלה או בנות אחרות – זה הסתיים.

יצחק פינדרוס: היום כל בת משובצת בשכונה שלה, באזור שלה, ברחוב שלה, יחד עם העירייה, למרות שהעירייה לא חייבת למוסדות האלה דבר, היא אומרת להם: אתם בעצם פרטיים.

עמרם מצנע: בעניין הזה מתקיימות מכסות של תלמידות אשכנזיות ומזרחיות.

יצחק פינדרוס: אין מכסות.

יצחק פינדרוס: נגמר הסיפור הזה – יש כללים מאוד ברורים של רישום.

יצחק פינדרוס: גמרנו את הסיפור הזה.

יצחק פינדרוס: בנושא של היסודי בכלל אם אתה גר באזור הזה – אתה רשום פה ולא בודקים מי אתה ולא מה אתה ולא למה.

עמרם מצנע: - - - יש מכסות, יש - - -

יצחק פינדרוס: לא, לא.

יצחק פינדרוס: אין הגבלה.

יצחק פינדרוס: נגמר.

יעקב אשר: היו תלונות השנה שנבדקו על-ידי משרד החינוך, על-ידי צוות - - -

<דוברת: - - - גם במגזר הציוני-דתי, כל אחד היה רוצה ללמוד - - - מה לעשות לו?

<דוברת: עדיף בעיני – לי מותר להגיד את זה כי אני לא מהמגזר – דווקא אפליה היא של אשכנזיות - - - הולכות לעדיפות שנייה ושלישית - - - יוצר שבנות ספרדיות שלא מתקבלות לאופציה הראשונה מאוד מתעקשות, זה בסדר, אבל זה יוצא את הרעש.

<דוברת: אנחנו יודעים להגיד שבירושלים לכל תלמידה יש מקום וכיסא ושולחן בהתאם.

יצחק פינדרוס: בנושא של תקצוב העירייה קרו שלושה דברים: בגני הילדים הבנות מתוקצבות ב-100%, אלו גנים עירוניים לכל דבר; בבתי הספר היסודיים, המוכר שאינו רשמי והפטור, העירייה נותנת להם כסף באמצעות תמיכות.

יצחק פינדרוס: זה תלוי כל שנה כמה כסף מוקצב בתקציב וכמה יש בתמיכה.

יצחק פינדרוס: הנושא של רשת החינוך העצמאי ומעיין החינוך התורני – יש ניסיון, מאז שראש העיר נכנס, ואנחנו כל שנה משדרגים את הניסיון הזה לקחת אחריות והעירייה די לוקחת אחריות על העניין הזה, כמה שהיא יכולה – אתה יודע, ב-4-3 שנים לעשות שינויים תקציביים המשמעויות הן גדולות, בעיקר הנושא של הרישיונות, שהעירייה לא מכירה את זה מהממלכתי ופתאום פה, בחינוך החרדי, נופל להם תקציב של 12 או 13 מיליון שקל רק על רישיונות.

יצחק פינדרוס: בעל יסודי עיריית ירושלים לא מסייעת בשום דבר לאף מוסד – לא בנים ולא בנות – ובעצם מתייחסת אלינו כאל מוסדות פרטיים.

עמרם מצנע: בוא נתקדם כדי שלא יגמר לנו הזמן.

יעקב אשר: - - - ברשותך, אדוני היושב-ראש.

יעקב אשר: קודם כל, טוב תמיד להסתובב בשטח ולראות דברים למרות שלא הספקתי להיות בכל המקומות.

יעקב אשר: אני יכול לומר, גם בתור ראש עיר גדולה לשעבר שהיא בהחלט יכולה להשליך על הרבה דברים, אנחנו רואים פה דבר שאנחנו מסכימים אתו במשך שנים וזה הדבר הכי גרוע.

יעקב אשר: המצב של מוסדות החינוך החרדיים בחלק הפיזי הוא הרבה פעמים בכי רע.

יעקב אשר: גם כשזה נראה יותר טוב זה בכי רע וזאת משתי סיבות – אחת אובייקטיבית כביכול, גם אותה אפשר לפתור, וסיבה אחת סובייקטיבית.

יעקב אשר: סובייקטיבית: קודם כל, אתם בחרתם לעצמכם דרך מסוימת שלא להיות רשמיים – איך אומרים במילים אחרות?

יעקב אשר: אכלת אותה.

יעקב אשר: זה דבר שאני חושב שלא יכירנו מקומו כי בסופו של יום הציבור החרדי הוא ציבור לומד, הילדים האלה לומדים לא פחות אלא הבנים לומדים עוד הרבה יותר מבחינת שעות לימוד מאשר בתי ספר אחרים.

יעקב אשר: זה לא שמתחמקים פה מלימוד או שלא רוצים ללמוד דברים קשים או דברים מהסוג הזה.

יעקב אשר: יש לנו השקפת עולם.

יעקב אשר: אבל בהשקפת עולם לא יכולים לשלם בחיים של ילדים, באיכות חיים של ילדים, במחלות חלילה או בדברים מהסוג הזה שקורים בגלל צפיפות.

יעקב אשר: אני לא צריך להסביר לך כפדגוג, כאיש שמכיר את המערכת וכראש עיר מוצלח מאוד לשעבר כמה השפעות יש למקום שאדם לומד בו, לתנאים הפיזיים, הצפיפות בחדר ודברים מהסוג הזה.

יעקב אשר: הסיבה השנייה, שהיא יותר אובייקטיבית, היא שהגידול הטבעי של הציבור החרדי הוא גם גדול מאוד ולפעמים המדינה לא משיגה את עצמה מבחינת הביקוש לכיתות חדשות.

יעקב אשר: אם זה בערים ישנות אז יש גם חוסר גדול בקרקע שזה אחד הדברים שקורים כאן.

יעקב אשר: אני אומר דבר אחד: ילד הוא ילד הוא ילד.

יעקב אשר: ילד צריך שיהיה לו מקום לימודים בצורה הסבירה ביותר, בצורה הטובה ביותר.

יעקב אשר: לא יכול להיות שעירייה לא תהיה אחראית בכלל – אני רוצה לשבח את דבריו של מנהל האגף שמרגיש אחריות - - -

משה טור פז: ראש המנהל, לא מנהל אגף.

יעקב אשר: ראש המנהל, סליחה.

יעקב אשר: אני עוד בבני ברק שם יש אגפים לא מנהלים.

יעקב אשר: אם הייתי נשאר ראש עיר שם גם היו מנהלים.

יעקב אשר: ויש איזושהי אחריות מסוימת.

יעקב אשר: יש את אגף המוכר שאינו רשמי בראשותו של מר פינסקי, שהוא בעצם מנהל המחוז של החרדים בכל הארץ.

יעקב אשר: יש מנהלי מחוזות בחיפה, יש מנהל מחוז בתל אביב – כל אחד דואג לאזור שלו.

יעקב אשר: לפינסקי יש את כל המיעוטים, הבעייתיים, הפרטיים, בית הספר הדמוקרטי ועוד כמה כאלה וערבים.

עמרם מצנע: בתי ספר ערביים שהם לא ממלכתיים.

יעקב אשר: לא.

יעקב אשר: ממלכתי שלא רשמי.

יעקב אשר: האם אותה הגדרה כמונו.

<דובר: לא, לא.

<דובר: בירושלים, למשל, תכנית הלימודים שלהם היא פלסטינית.

יעקב אשר: את זה אני מבטיח לך שלא נכניס אצלנו לתכנית הלימודים – לא ליבה ולא זה.

יעקב אשר: בסך הכול, הוא אדם אחד שעומד בראש מערכת כל-כך גדולה עם תקציבים יחסית קטנים, דבר שפוגע בהרבה מאוד דברים.

יעקב אשר: קח את הנושא של חינוך מיוחד, זה אחד הדברים שאני פריק שלהם בעניין הזה.

יעקב אשר: חינוך מיוחד, מוסד פטור, אם הוא היה רוצה מחר לפתח כיתה משלבת אצלו במוסד – הוא לא היה יכול לעשות את זה.

יעקב אשר: הוא לא יקבל תקציב לזה, הוא לא יקבל בינוי לדבר הזה אם הוא צריך כיתה לילדים מחינוך מיוחד.

יעקב אשר: ולא רק מוסד פטור – גם מוסד שהוא מוכר שאינו רשמי הרבה יותר מוגבל מבחינת סלי שעות.

יעקב אשר: כל מנהלת מחוז או מנהל מחוז יודעים שיש סל שעות למנהל או למנהלת המחוז, שיכולים להוסיף לכיתות גן עם ילדים יותר קשים, לילדים ברמות סיווג של חינוך מיוחד יותר קשה מוסיפים שעות.

יעקב אשר: בחינוך הזה, להלן: המיעוטים, אין את הדברים האלה.

יעקב אשר: למען השם, לא נפתור את הכול במכה אחת.

יעקב אשר: עמרם, גם אתה לא תצליח לפתור את הכול, ואני יודע שתמיד יבואו ויתריסו ויגידו: בואו, נצמצם לכם בתקציבים, נהרוג אתכם, מה שנקרה, ובסוף אתם תקבלו תכניות - - -

עמרם מצנע: תתחזקו.

יעקב אשר: תתחזקו ותקבלו תכניות כאלה ואחרות.

יעקב אשר: זה לא יהיה.

יעקב אשר: החינוך הוא הדבר באמת הכי חשוב.

יעקב אשר: אני לוקח את חוק ההסדרים, ובזה אני מסיים אדוני, מילא אם היו פוגעים רק באותם מוסדות שלומדים רק על טהרת הקודש עוד הייתי מבין מאיפה זה מגיע, מאיזו שנאה.

יעקב אשר: אבל פוגעים גם בסמינרים, גם בבתי הספר של הבנות.

יעקב אשר: בת חרדית שמסיימת 12 שנות הלימוד שלה יכולה להתחרות עם כל בת אחרת כמעט בכל נושא שבעולם, בכל נושא שבעולם.

עמרם מצנע: איזה אחוז מבוגרות הסמינרים עוסקות בהוראה?

יעקב אשר: יש אחוז גדול שהולך ופוחת עם השנים.

יעקב אשר: יש הרבה יותר במקצועות הייטק היום, יש הרבה יותר קלינאיות תקשורת ודברים מהסוג הזה.

יעקב אשר: יש המון, אבל אוהבים לשחק אתנו בתעודה; אם זה סולד ולא תעודת בגרות – לא תקבלו.

יעקב אשר: סולד ותעודת בגרות זה אקוויוולנטי?

יעקב אשר: זה לא משנה, גם פה מחפשים לפגוע.

יעקב אשר: אני לא מתבכיין, למרות שאולי קולי נשמע ככה – זה מהסיגריות – אני לא מתבכיין חברים, ילד זה ילד זה ילד.

יעקב אשר: אי אפשר לנסות להעניש ילד שנולד להורים שחינכו אותו על דרך מסוימת ולא יעזור בית דין.

יעקב אשר: שמעת את הילדים – זאת האמונה שלהם, מה לעשות?

יעקב אשר: רוצים לשנות את כל האמונה – בוא נתחיל את זה בחדר הלידה.

יעקב אשר: אולי לקחת אותם מההורים לשנה-שנתיים וללמד אותם דברים אחרים.

יעקב אשר: אני לא אדם קיצוני, עמרם, אני ראש עיר שהיה מקובל ועדיין מקובל בהרבה מסגרות ומקומות אחרים, אבל אי אפשר על-ידי תקציבים לנסות ולהשפיע על אוכלוסייה לחשוב אחרת, ואי אפשר לקחת את הילדים האלה כבני ערובה.

יעקב אשר: אנחנו מסתפקים במועט.

יעקב אשר: אם אני יש לי בבני ברק 5 בתי ספר על 5.5 דונם, ששי כנעני ממשרד החינוך זרק אותי מכל המדרגות כשבאתי עם הרעיון הזה, ודווקא יגאל צרפתי, מנכ"ל משרד הפנים, היה זה שתמך בפרוגרמה הזאת כי הוא אמר שזה עדיף מאשר קרוונים\

יעקב אשר: זה עדיף מאשר להיות בתוך מקלטים ובתוך מקומות לא מוסדרים.

עמרם מצנע: בואו נתקדם.

עמרם מצנע: חבר הכנסת מוזס, סגן שר החינוך עד לפני חודשיים.

מנחם אליעזר מוזס: לא צריך להזכיר את זה כל הזמן.

עמרם מצנע: עכשיו אנחנו עוסקים במי אשם כל הזמן.

עמרם מצנע: לא מי השם אלא מי אשם.

מנחם אליעזר מוזס: סגן שר החינוך לשעבר – את ה"לשעבר" אף אחד לא ייקח לי, כמו שלא ייקחו לך את ראש עיריית חיפה.

מנחם אליעזר מוזס: ברשות היושב-ראש, ברשות ידידי הטוב רבי יעקב אשר מעיריית בני ברק, ממלא מקום ראש העיר, הרב פינדרוס.

מנחם אליעזר מוזס: מה אני אגיד לך על היהודי הזה?

מנחם אליעזר מוזס: בבניין הזה, לקח לנו שנה וחצי עד שהשגנו את הרישיון.

מנחם אליעזר מוזס: אין לך מושג מה שעברנו כאן.

מנחם אליעזר מוזס: עם כל הקשרים שלי, ותאמין לי, הייתי חזק במשרד - - -

עמרם מצנע: מדינה מתוקנת.

מנחם אליעזר מוזס: אילו קשיים נערמו לנו.

מנחם אליעזר מוזס: כבר חשבנו שהנה יש כבר רישיון – ושוב מתחיל הסיפור.

מנחם אליעזר מוזס: איתמר, מה אתה עומד שם ככה ונותן לי הנחיות?

מנחם אליעזר מוזס: יש לו פלוס אחד – הוא אף פעם לא מתייאש.

מנחם אליעזר מוזס: הרב הלפגוט ופוקס, איפה כל החברה, הנשים הצדקניות?

מנחם אליעזר מוזס: כולם ברחו לי.

מנחם אליעזר מוזס: אני רוצה לומר לכם משהו: יש פתרון.

מנחם אליעזר מוזס: כאשר התעורר פתרון ל-180 אלף תלמידים במזרח ירושלים שלומדים בתכנית הלימודים הפלסטינית.

מנחם אליעזר מוזס: אין להם שטחים, אין מקום, אין בתי ספר – לומדים במצוקה.

מנחם אליעזר מוזס: הייתי בסיור עם המפקחת והיה נורא ואיום המצב.

מנחם אליעזר מוזס: מה עשו?

מנחם אליעזר מוזס: החליטו להקציב 300 מיליון ₪ מתקציב משרד החינוך לרכוש מגרשים פרטיים.

מנחם אליעזר מוזס: מגרשים פרטיים רוכשים היום.

מנחם אליעזר מוזס: איפה המגרשים הציבוריים?

מנחם אליעזר מוזס: הם בנו עליהם בתים פרטיים, מתרחבים בכל האזורים.

מנחם אליעזר מוזס: 300 מיליון אנחנו מוציאים מהמשרד, המשרד מוציא היום בשביל לתת פתרון לילדים האלה.

מנחם אליעזר מוזס: אני רוצה להזכיר לכם: תראו את דוח מבקר המדינה ב-2009 ותראה ש-311 כיתות בירושלים, לא שהן לא תקניות, הן מסוכנות, מסוכנות ממש.

מנחם אליעזר מוזס: ויש פתרון.

מנחם אליעזר מוזס: זה הפתרון – רק להביא כספים.

מנחם אליעזר מוזס: כמו שהשכילו להביא ללומדי הנכבא, להביא לאלו שלא לומדים את הנכבא.

מנחם אליעזר מוזס: תודה רבה.

עמרם מצנע: עוד מישהו רוצה להגיד משהו חשוב?

עמרם מצנע: אריאלה?

משה טור פז: אני רוצה קודם כל לומר שחבר הכנסת יושב-ראש הוועדה וגם הרב אשר שהצטרף אלינו, ראיתם היום טעימות ממערכת החינוך בירושלים.

משה טור פז: בחרנו תפריט טעימות איכותי במיוחד שמהווה מדגם.

משה טור פז: אמרתי לך גם שראש העיר שפגשת היום מאמין בכנות בהצגת הבעיות ולא רק את היתרונות.

משה טור פז: אם היינו רוצים לעשות סיבוב כדי להרשים – יכולנו בקלות, כולל תלמודי תורה שנראים מיליון דולר, יש גם כאלו בעיר וכולל מקומות שמלמדים ליבה, אם זה היה חשוב לנו להראות – גם את זה היינו עושים.

משה טור פז: רצינו להראות את הקשיים, את האתגרים, את שלושת המגזרים במורכבות של העיר ירושלים.

משה טור פז: הרב-תרבותיות הזו בהחלט מאתגרת אותנו.

משה טור פז: הרב פינדרוס תיאר פה את הבעיות של שכונת בית וגן אבל כמעט בכל שכונה שניכנס אליה נמצא את עצמנו בדיונים דומים – האם המגרש הזה צריך ללכת לציבור החרדי הגדל או לציבור הציוני שבחלק מהשכבות רוצים לשמור עליו שיישאר באותו גודל ולפעמים הוא גם גדל.

משה טור פז: ראינו את מזרח ירושלים ואת המאמצים ליצור את החיבור הזה של הציבור המזרח ירושלמי כחלק ממדינת ישראל, ממערכת החינוך הירושלמית.

משה טור פז: בחלק גדול מהמקומות כבר לא לומדים נכבא אלא לומדים דברים אחרים.

מנחם אליעזר מוזס: בתכנית הלימודים הפלסטינית לומדים.

משה טור פז: עדיין, גם זה אתגר שלנו בהחלט.

משה טור פז: אני חושב שכרשות זה אתגר מאוד גבוה.

משה טור פז: פגשת פה סגני ראש עיר, לכל אחד יש חלק במגזר או של ציבור בצורה מאוד יפה וחשובה.

משה טור פז: בסוף אני חושב שירושלים תרוויח אם נדע לעבוד ביחד.

משה טור פז: ראש העיר אומר זה לא אחד על חשבון השני – בוא נייצר לכולם.

משה טור פז: אנחנו בונים 250 כיתות במזרח ירושלים ויש עוד כמה מאות כיתות מתוכננות.

משה טור פז: עברנו לשכונה שיש בה הרבה גנים ממלכתיים חדשים לילדים בני 3 – גם להם צריך לתת מענה.

משה טור פז: כל אלו אתגרים שלנו וזה עוד לפני שדיברנו על אחוזי בגרות.

משה טור פז: עכשיו ראיתי שיש פרסום של מיצ"ב – מישהו לקח משרד שישווה את תוצאות מבחני המיצ"ב בכל הארץ והנה הפלא ופלא, בחמישייה הפותחת של בתי הספר יש בית ספר ירושלמי וגם בחמישייה הסוגרת יש בית ספר ירושלמי.

משה טור פז: וזה עוד לפני הציבור הערבי וחרדי, זה רק מי שניגש למיצ"ב.

משה טור פז: כלומר, אנחנו רואים פה את ירושלים, הרים סביב לה, יש לה גם הרים וגם גאיות מכל הכיוונים.

משה טור פז: אני חושב שזה בהחלט האתגר שלנו.

משה טור פז: נעשו כמה דברים גם ברמה ההתנהגותית בשנים האחרונות.

משה טור פז: ציין הרב פינדרוס את תהליכי ההסדרה שנעשים על מנת לייצב את המערכת ולתת לה אופק צמיחה.

משה טור פז: אני חושב שגם בנושא ההישגים היא עולה היום על דרך המלך ועובדה שהצמיחה הדמוגרפית היא עדות לזה שיש זוגות מכל המגזרים שרוצים בירושלים ולא משהו אחר.

משה טור פז: האתגר שלנו הוא להשיג את הקצב – גם פדגוגית, גם ערכית, גם חינוכית, גם עם השקפות עולם כל כך שונות ובסוף לתת מערכת מעולה כדי שאנשים יהיו גאים להיות ירושלמים.

עמרם מצנע: באמת תודה לכל מי שאירח אותנו לאורך כל היום.

עמרם מצנע: אני אגיד כמה מילים על הנושא החרדי ואחר כך כמה מילים כלליות.

עמרם מצנע: אני לא זר למערכת החינוך החרדית, גם בחלק הלא רשמי שלה וגם בחלק הפטורי שלה.

עמרם מצנע: למרות זאת, כל סיור וכל ביקור – גם חלפו כמה שנים מאז שהייתי בחיפה – בהחלט מלמד.

עמרם מצנע: יש גם ויכוח בחברה הישראלית ואנחנו קצת התעלמנו ממנו כי הוא ויכוח שיש לו סממנים פוליטיים כמובן על איך משתלבים בתוך החברה הישראלית.

עמרם מצנע: כל הנושא של לימודי הקודש, לימודי ליבה, בנים, בנות, הוא נושא שעכשיו על השולחן גם בכנסת ואני לא מערב אותו כאן, אבל הוא ויכוח קיים שמשפיע גם על נושא ההתייחסות הממסדית של הממשלה ושל העיריות ויש בו איזשהם הקשרים, אין בזה ספק.

עמרם מצנע: תפקידה של ועדת החינוך הוא לעשות כל מאמץ שיהיה חינוך שוויוני, שוויון הזדמנויות, לכל אחד על פי דתו, אמונתו ותפיסת עולמו.

עמרם מצנע: את הדעות והוויכוחים על הדברים האחרים נשאיר, ואני מניח שבחדר הוועדה נעסוק בזה לא מעט.

עמרם מצנע: יש פה מצוקה, אין בזה ספק, מצוקה גדולה.

עמרם מצנע: התרשמנו, ראינו, ננסה לעזור כמיטב יכולתנו.

עמרם מצנע: חלק מפעילות הכנסת זו החקיקה וחלק אחר זה הפיקוח והצבעה על נקודות תורפה במערכת.

עמרם מצנע: אנחנו גם מציגים שאלות בפני הממשלה וזרועותיה.

עמרם מצנע: מבחינה זו הכנסת היא גם הפה שלכם וגם האוזן שלכם.

עמרם מצנע: אנחנו יכולים ליצור תהודה יותר גדולה, חוזק, עוצמה, ונעשה את זה בכל המקומות שנידרש.

עמרם מצנע: אבל בנושא החקיקה הצעתי, ונצטרך לחשוב היטב, איך באמצעות החקיקה אפשר להתמודד עם בעיות צוואר הבקבוק.

עמרם מצנע: העלינו את זה במגזר הערבי ואני חושב שזה נכון גם פה, בין אם זה בעניין הרישיונות כפי שאני מבין ואני גם מכיר את זה – כשראיתי על הדלתות את הפס הזה אז הבנתי שעברתם פה ביקורת.

עמרם מצנע: אני מבין שצוואר הבקבוק הוא לא תמיד הכסף אלא יותר איתור המבנים או השטחים הפנויים או שינוי ייעוד שטחים מייעוד אחד לייעוד אחר ולנסות באמת להתמודד.

עמרם מצנע: גם פה הריבוי הוא כזה שרק כדי לעמוד במקום, אני מניח, צריך לעשות פעולות גדולות מאוד.

עמרם מצנע: אני אישית תומך ואני חושב שבוועדה תהיה תמיכה רחבה לתקצוב דיפרנציאלי שבו יישובים חזקים יקבלו פחות מהמדינה ויישובים חלשים יקבלו יותר.

עמרם מצנע: זה הולך להיות גם כן ויכוח די גדול.

עמרם מצנע: יש דרכים להניע את זה קדימה אבל לדעתי לפחות המונח הזדמנות שווה הוא לא רק שוויון.

עמרם מצנע: שוויון היא מילת סיסמה.

עמרם מצנע: המונח צריך להיות שוויון הזדמנויות.

עמרם מצנע: בשוויון הזדמנויות המשמעות היא לתת יותר למי שאין לו ופחות למי שיש לו, עם כל הבעיות המוסריות והערכיות שיש גם בתחום הזה.

עמרם מצנע: אנחנו לא ננהל פה את הדיונים, בשביל זה יש לנו את הכנסת.

עמרם מצנע: אתם גם קל"בניקים כך שאין בעיה לראות ולהיות מעורבים.

עמרם מצנע: אני מבטיח שהוועדה בראשותי, חברי הוועדה, נהיה לשירותכם במקומות שבהם אנחנו יכולים לתת את חלקנו בניסיון הזה לעשות את החיים שלנו יותר תקינים ונורמטיביים.

עמרם מצנע: אני גם לא יכול שלא לומר שצריך למצוא דרך להשתלבות ולנשיאה בנטל בחברה הישראלית, בין אם זה בשירות הצבאי, הלאומי, האזרחי, בין אם זה בכוח העבודה שהוא לא רק לתועלת למדינה אלא לתועלת כמובן המשפחות והקהילות וכל הדברים האחרים שנוגעים בדבר ואני בטוח שאפשר למצוא דרכים יותר טובות מבלי שפוגעים בקווים אדומים שיש לכל אחד בגזרה שלו.

עמרם מצנע: אבל זה דבר שהפך היום להיות נושא מרכזי בחברה הישראלית ואני חושב שצריך להיות רגישים וקשובים.

עמרם מצנע: איך בדיוק פותרים ומה עושים?

עמרם מצנע: כמו בכל דבר אחר, ברצון טוב ובנכונות לוותר על דברים שהם לא קווים אדומים כי כששמים את הכול כקווים אדומים אז אי אפשר לעשות שום דבר.

עמרם מצנע: לפחות מניסיוני, בעיקר בחיפה, אני משוכנע שניתן.

עמרם מצנע: אז ברוח אופטימית זו, עוד פעם תודה רבה לכל מי שלקח חלק בביקור שלנו וזה לא הביקור האחרון.

יעקב אשר: הביקור הבא יהיה בחנוכת הבניין הזמני לפחות?

עמרם מצנע: לא.

עמרם מצנע: אני רוצה שהביקורים יהיו לעיתים יותר תכופות.

יצחק פינדרוס: אני מקווה שמשרד החינוך יסיים את העניין הזה ונוכל להתקדם.

יעקב אשר: עמרם, אתה רוצה להגיד את זה?

יעקב אשר: תקבע מועד לישיבה שתהיה בבניין החדש.

עמרם מצנע: תראה, אני אגיד לך, הנחת אבן הפינה זה האקט הכי חשוב.

יעקב אשר: אני אמרתי זמני אבל התכוונתי לקבוע.

עמרם מצנע: אם הנחתם אבן פינה אז יש לכם תכנית, יש לכם כסף.

עמרם מצנע: זאת אומרת שמתם אבן פינה כדי להאיץ את התהליך.

עמרם מצנע: תודה רבה לכם.

יצחק פינדרוס: אני חייב לומר לך אדוני יושב-ראש הוועדה, תודה רבה לך, ואני חייב לומר שזה יעלה לך ביוקר.

עמרם מצנע: אין שום בעיות.

עמרם מצנע: תודה רבה.