ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 19, פרוטוקול מספר 23, 2013-06-04 09:00

עמרם מצנע: בוקר טוב, אני מתכבד לפתוח את הישיבה.

עמרם מצנע: אנחנו שמחים היום לצאת קצת מהשגרה של עיסוק בנושאים סנסציוניים, רודפי כותרות וסיסמאות, או דיונים ו-וויכוחים כמעט עד זוב דם והצבעות שיש לנו מדי יום בכנסת.

עמרם מצנע: אתמול המליאה נמשכה עד כמעט 02:00 לפנות בוקר בנושאים שונים.

עמרם מצנע: נציין את הפגישה הבוקר לזכרה, לכבודה של הסופרת וסופרת הילדים דבורה עומר.

עמרם מצנע: אני מוכרח להודות שבגילי המופלג, כשהייתי ילד, קראנו ספרים אחרים, אבל את ספריה של דבורה עומר ואת המיוחדות שלה אצל כל הילדים – אלה שהם עכשיו ילדים ואלה שהיו פעם ילדים – אני למדתי דרך הילדים שלי, שהם היום כבר אנשים בוגרים, ובעיקר בשנים האחרונות דרך הנכדים.

עמרם מצנע: משם ספגתי, הבנתי, הפנמתי את העוצמה הבלתי-נתפשת וההשפעה על דורות שלמים של ילדים בספרים הכל כך מיוחדים, כל כך, מצד אחד, קשורים למציאות, הם לא בעננים, ומצד שני, נתנו לילדים את התחושה שמדברים בדברים שהם מכירים, שהם מבינים ורואים ביום-יום.

עמרם מצנע: אנחנו בוועדה מאז שהיא כוננה בכנסת ה-19 עוסקים הרבה מאוד בנושא היחס לאחר, לשונה, הכבוד לזולת.

עמרם מצנע: הבחנתי בתקופה האחרונה, כשעיינתי בספרים, שבמידה רבה מאוד זה די חוט שני שעובר בספרים של דבורה ז"ל.

עמרם מצנע: ראיתי בזה דבר מאוד מיוחד, שכן חברה שאין בה כבוד הדדי, יחס לזולת, קבלת האחר באשר הוא, היא חברה לא בריאה.

עמרם מצנע: ואנחנו גם היום, כמו בשנים אחרות, עושים מאמצים גדולים מאוד, כדי שנוכל להתמודד עם הבעיה הזו באופן אמתי וישיר.

עמרם מצנע: רק בימים האחרונים הנושא הזה היה בכותרות ביחסים יהודים-ערבים.

עמרם מצנע: ואני משוכנע – דבורה עומר אמנם אינה אתנו בגופה, אבל אין דבר יותר ממשיך ועובר מדור לדור כמו ספרים, סיפורים, שמסתבר, גם אם נכתבו לפני עשרים ושלושים וארבעים שנה, הם רלוונטיים ליום-יום שלנו כאן.

עמרם מצנע: תודה רבה שבאתם, תודה למשפחה ולאנשים נוספים שהגיעו.

עמרם מצנע: בנינו סדר-יום, אבל כמובן, הוא אינו מחייב, וניתן יהיה להוסיף ולספר ולדבר.

עמרם מצנע: אני מבקש מציפי שתפתחי, בבקשה.

<ציפי גון גרוס: בוקר טוב.

<ציפי גון גרוס: קודם כל, אני מאוד מתרגשת.

<ציפי גון גרוס: מאוד אהבתי את דבורה - את דבורה האדם, את דבורה היוצרת.

<ציפי גון גרוס: על דבורה היוצרת, הכותבת, לא צריך לדבר בלשון עבר; אפשר לאהוב אותה גם כשהיא ב"כוכב ממתק", כמו שקראה לאחד הספרים.

<ציפי גון גרוס: אתם יודעים שהנשיקה לכוכב ממתק לא הולכת לאיבוד.

<ציפי גון גרוס: התבקשתי לדבר על האחר בכתיבה של דבורה עומר.

<ציפי גון גרוס: מיהו האחר?

<ציפי גון גרוס: זה תלוי בנקודת הראות, תלוי בתרבות, תלוי בתקופה, תלוי בסיטואציה.

<ציפי גון גרוס: כדי לדבר על האחר צריך להגדיר מיהו הנורמטיבי, מיהו "משלנו".

<ציפי גון גרוס: עבור הילד ממאה שערים האחר הוא החילוני, הריקני, הנהנתן.

<ציפי גון גרוס: עבור הילד החילוני האחר הוא ה"דוס", או ה"אדוק פיסטוק", כפי שקראנו לזה בילדותנו.

<ציפי גון גרוס: עבור מי שתופס את עצמו כבעל החזקה על המקום, כ"שייך", האחר הוא החדש, זה שמכבר הגיע.

<ציפי גון גרוס: כשהייתי ילדה היתה לידנו משפחה הונגרית, והיינו קוראים לה "איגן מיגן חפטא פליגן", - תופס זבוב, להקטין אותם עוד יותר.

<ציפי גון גרוס: עבור מי שרואה עצמו כ"המין החזק", האחר הוא "המין החלש", או "המין היפה".

<ציפי גון גרוס: והאחר הוא לפעמים "אחר" ברגע נתון, ואיננו "אחר" ברגע שונה.

<ציפי גון גרוס: למשל, כשכולם עולים לרכבת הרים, ואחד פוחד – הוא האחר לאותו זמן, ולפעמים גם להמשך, אם הילדים זוכרים לו.

<ציפי גון גרוס: כשכולם הולכים לישון בנחת ובשמחה, פחות או יותר, ורק אחד במשפחה פוחד ממפלצות – הוא עכשיו האחר.

<ציפי גון גרוס: לילדים במיוחד – אבל לכולנו – מאוד-מאוד חשוב להיות "כמו כולם".

<ציפי גון גרוס: להשתקף במראה הקבוצתית כשייכים, כחלק מהקבוצה.

<ציפי גון גרוס: אני חושבת, אחרי שבימים האחרונים העמקתי עוד יותר בכתיבה של דבורה, נראה שדבורה עומר הצליחה לזהות בחושיה החדים, בכאבים שהיא עצמה חוותה והפכו למגנט קולט כאבים, את האחר האוניברסלי.

<ציפי גון גרוס: לזהות את הכאב של מי ששונה, שחלש יותר, ולתת לו קול, צבע ונוכחות.

<ציפי גון גרוס: לתת לו אהבה והזדהות – שלה, ולכן גם של הקורא.

<ציפי גון גרוס: היתה בה רגישות לסוגים של ילדים או לסוגי אוכלוסיות שאינם המרכז, שאינם חווים את הדברים בדרך המלך, גם רגשית וגם התנהגותית.

<ציפי גון גרוס: אפשר לומר שבכל אחד מהגיבורים של דבורה יש אחרות.

<ציפי גון גרוס: היא כתבה על הרבה סוגי אחרות.

<ציפי גון גרוס: למשל, בספר "סערה באביב" כתבה על טוביה קושניר - ילד שהיו לו המון קשיים חברתיים ולימודיים, והוא מצא מפלט בצמחים האהובים עליו, ולימים נעשה חוקר חי וצומח חשוב.

<ציפי גון גרוס: קושניר היה בין חללי שיירת הל"ה, אך מכיוון שב-1987, דומני, כשהספר הופיע, כבר "האשימו" אותה שהספרים שלה נגמרים תמיד בעצב, היא כתבה לספר הזה שני סיומים אפשריים, ואתה כקורא יכול לבחור, האם הוא נפל בשיירת הל"ה או אפשרות אחרת של סיום.

<ציפי גון גרוס: דבורה עומר היא ממש מהראשונים שהכניסו לתוך ספרות הילדים את הנושא של גירושים - פרט אוטוביוגרפי כאוב, שחוותה כילדה צעירה.

<ציפי גון גרוס: בספרים המוקדמים היא קראה לזה "החושך שבין אמא לאבא", כי אבא מביא את הילד לפתח הבית, אבל עד שהוא עולה לאמא, כבה האור במדרגות, וזה החושך כמטאפורה על החושך שבין אמא לאבא.

<ציפי גון גרוס: בשנים האחרונות בספר שכתבה יחד עם ורד רביב-שוורץ, "סיפור שקרה לי בדרך", היא התייחסה ל"שני הבתים של רועי".

<ציפי גון גרוס: אתר ההתרחשות של שניהם הוא המשפחה המפורקת, והבית שמכיל עכשיו רק הורה אחד.

<ציפי גון גרוס: אבל בספר הוותיק יותר דבורה מדברת על החושך, ובחדש יותר – על האור.

<ציפי גון גרוס: על שני הבתים, והאהבה שמחכה לו בשניהם.

<ציפי גון גרוס: גם כשדבורה עומר ציירה, ו"ציירה" זו מילה של דבורה עומר - כשציירה את הסיפור של אנשים משמעותיים בתולדות ישראל, כתבה על הרצל, על בן-גוריון, על מנחם בגין ומניה שוחט, וצביה לובטקין, גם אצלם תיארה את האחרות.

<ציפי גון גרוס: את החולשה, את החסר, ומתוכו את הכוח שבקע.

<ציפי גון גרוס: למשל, מניה שוחט היתה ילדה רזה ונמוכה.

<ציפי גון גרוס: בספר "בדהרה" היא מתארת איך הילדה הזאת, הקטנה והצמוקה, הפכה מנערה חולנית ללוחמת נועזת.

<ציפי גון גרוס: בספר על הרצל היא מתארת את חולשותיו הרבות.

<ציפי גון גרוס: היה לו חזון גדול, הוא השקיע את כל כספי המשפחה בחזון, השאיר את המשפחה בחוסר כול, וגורל כל ילדיו היה גורל מר.

<ציפי גון גרוס: דבורה תמיד הקפידה לומר שהיא מציירת ולא מצלמת, וכך מותר לה להוסיף עוד קו ועוד צבע, ולטשטש קו אחר ולהוסיף דמות.

<ציפי גון גרוס: דבורה התחברה למצוקות של הילדים, אבל גם למצוקות של היצורים הגדולים שמפחידים ילדים.

<ציפי גון גרוס: למשל, ב"מי זאת פיצי מותק" דבורה האנישה את המפלצת שנכדתה פחדה ממנה, והתחברה למצוקות של המפלצת.

<ציפי גון גרוס: אבל המפלצת הזאת מתחבאת בעצמה במקומות חשוכים, כדי שלא ילעגו לה שהיא מלוכלכת.

<ציפי גון גרוס: והיא מלוכלכת, כי איש לא מרשה לה להיכנס לביתו.

<ציפי גון גרוס: אפילו לברכה או לים לא נותנים לה להיכנס.

<ציפי גון גרוס: ודבורה סירקה אותה, הלבישה אותה, והיא כותבת: "גינדרתי אותה".

<ציפי גון גרוס: איזו מילה יפה זאת, שנעלמה היום – להתגנדר.

<ציפי גון גרוס: פעם היו אומרים: גברת מגונדרת, והמילה הזאת כמעט נעלמה היום.

רות קלדרון: מג'ונדרת.

רות קלדרון: ..

<ציפי גון גרוס: העבירו את זה למגדר.

<ציפי גון גרוס: רעיון.

<ציפי גון גרוס: את השינוי הזה אני מוכנה לקבל.

<ציפי גון גרוס: וקראה לה "פיצי מותק", במקום השם "מפלצת".

<ציפי גון גרוס: זה כמעט אותן אותיות, אבל בכך היא סילקה אותה מהשם שהיא כל כך שנאה.

<ציפי גון גרוס: פסיכולוגים משתמשים בדיוק בשיטה הזאת כדי להגחיך את גורם הפחד.

<ציפי גון גרוס: דבורה והאחר זו גם הכתיבה על עולים חדשים.

<ציפי גון גרוס: אגב, שינוי שם – דבורה כתבה "דפי תמר".

<ציפי גון גרוס: היא נורא רצתה שיקראו לה תמר ולא דבורה המקראית.

<ציפי גון גרוס: כתבה על עולים חדשים, ב"צוללים קדימה": "נולדתי באלג'יר, אך איני זוכר הרבה מארץ מולדתי.

<ציפי גון גרוס: עודני ילד קטן עקרה משפחתי משם ועברה לגור במרוקו, בעיר פס.

<ציפי גון גרוס: הדבר היחיד שנשאר לי ממולדתי הוא שמי האלג'יראי טבול.

<ציפי גון גרוס: שם זה, המקובל מאוד בארץ זו, הסב לי אחר כך צרות צרורות.

<ציפי גון גרוס: .. שש אחיות היו לי.

<ציפי גון גרוס: כולן בוגרות ממני.

<ציפי גון גרוס: הייתי הבן היחיד במשפחה.

<ציפי גון גרוס: בן הזקונים... ביום שבו נולדתי נפטרה אמי".

<ציפי גון גרוס: והילד הזה, הילד המרוקאי, אמר לעצמו "כשאגדל אסע לישראל, ושם אהיה איש צפרדע".

<ציפי גון גרוס: דבורה מאפשרת לו להגשים את החלום – להיקרא שחר, להתחתן עם דלית הקיבוצניקית, להוליד את גל, הבן הבכור, ליפול בשבי המצרי ולחזור בשלום משם.

<ציפי גון גרוס: בסוף הספר הוא מקווה שיבוא השלום.

<ציפי גון גרוס: היום, כשמסתכלים על תקינות פוליטית, אפשר לומר שהגיבורים המזרחיים של דבורה התבקשו למחוק את השם שלהם, ולהפוך מטבול לשחר.

<ציפי גון גרוס: אבל גם יהודה פייפר הפך ליהודה עמיחי...

<ציפי גון גרוס: שינוי השמות לשמות עבריים טהורים היה בקשה מפורשת של בן-גוריון, שביטא את רוח התקופה.

<ציפי גון גרוס: הקונצנזוס היה כור היתוך – כולנו אותו דבר.

<ציפי גון גרוס: לכן "רומייה" התימנייה הפכה ל"רמה", ו"טבול" – ל"שחר".

<ציפי גון גרוס: הם זוכים, כשדבורה נותנת להם יד, להתקבל לחברה הישראלית.

<ציפי גון גרוס: למשל, רמה הופכת לדיילת באל על, וגם היא, כמו שחר, מתחתנת עם אשכנזי, בן קיבוץ.

<ציפי גון גרוס: זה שיא הקונצנזוס לאותה תקופה.

<ציפי גון גרוס: אגב, לטבול, הילד שנולד במרוקו, אין אמא.

<ציפי גון גרוס: היא מתה בלידתו.

<ציפי גון גרוס: וכשראיינתי את דבורה בגלי צה"ל ב-2006, היא דיברה על הספר אודות רבין, "נשבעתי אימונים".

<ציפי גון גרוס: הדבר הראשון שהזכירה, שגם רבין, אמו רוזה מתה בצעירותו, כשהיה בן 15, בשנה הראשונה שלו ב"כדורי".

<ציפי גון גרוס: בספר "סודות של סופרים", שבו כל אחד מהסופרים כותב על עצמו, דבורה כותבת "גם כשכתבתי על היתמות של בן ציון, הבכור לבית אב"י – כתבתי את יתמותי שלי".

<ציפי גון גרוס: דבורה בעצמה היתה "האחר" ביותר ממובן אחד.

<ציפי גון גרוס: בתקופה שבה דבורה גדלה השאיפה היתה להיות "הצבר החדש".

<ציפי גון גרוס: הקיבוצניק המסור, החרוץ, הגיבור, זה שעושה ולא חולם.

<ציפי גון גרוס: זה שרואה את צרכי הכלל לפני הצרכים שלו עצמו.

<ציפי גון גרוס: לא ילדה שההורים שלה התגרשו, שיש סוד סביב ההיעלמות של אמא שלה, לא ילדה עם גשם בעיניים, כפי שתיארה את עצמה תמיד.

<ציפי גון גרוס: לא הילדה שהכתיבה והקריאה היו לה מפלט מן העצב.

<ציפי גון גרוס: כבר סופר, ובכל זאת – אספר שוב בקיצור את הסיפור של היתמות והמסתורין סביב מות אימה.

<ציפי גון גרוס: ההורים שלה התגרשו, אבא עבר לקיבוץ אחר, וכשדבורה היתה בת 11, אמא של דבורה נורתה בשוגג באימונים של ההגנה על-ידי חברת קיבוץ אחרת, שהיתה, לא פחות ולא יותר, המטפלת של דבורה.

<ציפי גון גרוס: כלומר דבורה איבדה באחת את אמה, את המטפלת, שזמן קצר אחרי זה עזבה את תפקידה, וכמובן, את הביטחון שכל הדברים האלה מעניקים לילד.

<ציפי גון גרוס: היא גילתה ביומן של אחד הילדים בקיבוץ - "דבורהל'ה המסכנה.

<ציפי גון גרוס: אמא שלה התאבדה".

<ציפי גון גרוס: כי באותם ימים לומר שהיו אימונים של נשק, ולכן נורתה חברת קיבוץ, זה סיכן המון אנשים.

<ציפי גון גרוס: שנים הסתירו את דבר מותה של אמה, עד שדבורה העיזה ללכת בעקבות החוט הזה.

<ציפי גון גרוס: היא סיפרה לי שהיא נסעה לפגוש את המטפלת, והיא לא ידעה ששמוליק נוסע באוטו מאחוריה, לשמור עליה בלילה הדרמטי, הסוער, הגשום הזה.

<ציפי גון גרוס: אז היא פגשה את המטפלת.

<ציפי גון גרוס: היא סיפרה לי שזמן קצר אחרי זה המטפלת הלכה לעולמה – היא היתה מבוגרת, בגיל של אמה.

<ציפי גון גרוס: על הסיפור הזה היא כתבה את "פגיעה ישירה".

<ציפי גון גרוס: מאוד אהבתי אותה, ופגשתי אותה כמה וכמה פעמים בעבודתי ובחיי.

<ציפי גון גרוס: אני זוכרת שכשהיא כתבה את הסיפור על המקק שרצה להיות ג'וק, קניתי לה מתנה – סיכה בצורת מקק, והיא נתנה לי פעמיים מתנה – ספר שלה עם הקדשה.

<ציפי גון גרוס: בשתי הפעמים, זה היה בהפרש של כשמונה שנים, זה היה הספר "פגיעה ישירה".

<ציפי גון גרוס: זה הספר שסיפר את סיפורה האישי באופן כל כך עז, בלי לכתוב בו שזה סיפורה האישי.

<ציפי גון גרוס: זה היה הספר היקר ללבה.

<ציפי גון גרוס: אבא של דבורה כבר היה נשוי לאשה אחרת, גר בקיבוץ אחר, והיא כותבת: "אבא היה מגיע לבקר אותי, ובסופו של כל ביקור בכיתי.

<ציפי גון גרוס: רציתי שיישאר, אבל הוא תמיד הלך.

<ציפי גון גרוס: ופעם אחת אמר לי לפתוח את כף ידי, והניח עליה את כף ידו הריקה כאילו יש בה משהו, ואמר לי: הנה אני נותן לך במתנה גמד.

<ציפי גון גרוס: שמו קרשינדו, והוא בלתי נראה, והוא רק שלך, ואת יכולה להפליג איתו בדמיונך לאן שתרצי – אמר והלך להילחם במלחמה הכי צודקת, מלחמת העולם השנייה".

<ציפי גון גרוס: למרות שאמה נהרגה, אביה לא עזב את השליחות שלו.

<ציפי גון גרוס: הוא נעדר מהארץ שלוש שנים תמימות.

<ציפי גון גרוס: דבורה כתבה לו מכתבים מלאי געגועים, אבל הוא במכתבי התשובה שאל: "מי יעשה את העבודה החשובה למען העם, אם כל אחד יחשוב על משפחתו?

<ציפי גון גרוס: הילדים היתומים באירופה זקוקים לי יותר".

<ציפי גון גרוס: באחד הספרים היא קוראת לעצמה חנה'לה חלמנ'לה.

<ציפי גון גרוס: היא הרבתה לשחק עם החבר הזה, הגמד קרשינדו.

<ציפי גון גרוס: היא לא מעיזה לספר בקול רם, פן הילדים השייכים, החזקים, יצחקו עליה.

<ציפי גון גרוס: אחרי מותה של דבורה קיבלתי מייל ממרגלית טובי - בחורה עיוורת, אמא לשני ילדים, שהתכתבה בעבר עם דבורה.

<ציפי גון גרוס: היא כתבה לי: "במשך שנים קראתי לאחיינית שלי סוזי "הגמד קרשינדו", כי היא ביצעה בשבילי כל מיני משימות, כולל הקראה וליווי למקומות שקשה לי ללכת אליהם לבד".

<ציפי גון גרוס: וכמובן, דבורה עומר והאחר – הספר זה הספר "אני אתגבר".

<ציפי גון גרוס: לשמחתי, עכשיו במבצעים של 1 2, 2 3, הוא במבצע של סטימצקי, לכן יש לי אותו בכריכה הרכה.

<ציפי גון גרוס: בפתיחה של הספר "אני אתגבר" כותבת דבורה: "גילה זו אני.

<ציפי גון גרוס: כך קראו לי אבא ואמא כשנולדתי.

<ציפי גון גרוס: הורים מעולם אינם שואלים את ילדיהם, מהו השם שהיו רוצים בו, לכן קראו לי גילה.

<ציפי גון גרוס: ובעצם איך יכלו לדעת עד כמה שם זה לא יתאים לחיי?

<ציפי גון גרוס: גילה – שם קצר, קליל, חמוד.

<ציפי גון גרוס: סלדתי בכל לבי משמי זה.

<ציפי גון גרוס: כשגדלתי, התחלתי להבין, לחוש כמה אינו הולם אותי.

<ציפי גון גרוס: לעולם לא יתאים גילה.

<ציפי גון גרוס: ואתה רואה לנגד עיניך ילדונת עליזה, רוקדת, שרה, קלת תנועה.

<ציפי גון גרוס: לא כמוני – אחרת לגמרי.

<ציפי גון גרוס: שנאתי את שמי כמו ששנאתי באותם ימים דברים רבים-רבים, בעיקר את עצמי.

<ציפי גון גרוס: שנאתי את גופי, רגליי הדקות עם המכשירים המסרבלים אותן עוד יותר, ידיי הרועדות, ראשי הגדול, העוויתות בפנים, הקול החופף לדקיק וצווחני בכל התרגשות הקלה ביותר.

<ציפי גון גרוס: כל-כולי גילה – ילדה בכיסא גלגלים, משותקת, ילדה שאינה כמו האחרים.

<ציפי גון גרוס: לא כמו כולם".

<ציפי גון גרוס: כשמלאו לתכנית שלי בגלי צה"ל "ספרים רבותי ספרים" 15 שנה, הזמנתי כמה סופרים יחד עם קוראים שהספר השפיע על חייהם.

<ציפי גון גרוס: הזמנתי את מאיה מרין, שיושבת עכשיו לידי, ויחד איתה הבאתי לאולפן את דבורה עומר ואת הספר של דבורה "אני אתגבר".

<ציפי גון גרוס: כשמאיה היתה בת 13 היא כתבה עבודה על "אני אתגבר".

<ציפי גון גרוס: היא הביאה את הספר והעבודה וקטעים שאמה קראה מתוך הספר לכיתה.

<ציפי גון גרוס: אספר בכמה מילים על הספר והסיפור שמאחוריו.

<ציפי גון גרוס: דבורה סיפרה אז שהרעיון לספר התחיל בעקבות פגישה עם עיתונאית נכה בשם חווה לנדאו.

<ציפי גון גרוס: חווה ביקשה שדבורה תבוא לביתה, כי קשה לה לעלות 4 קומות ברגל.

<ציפי גון גרוס: דבורה בצניעותה ובחום שלה באה אליה, כמובן.

<ציפי גון גרוס: היא ראיינה את דבורה.

<ציפי גון גרוס: שם עלה הרעיון, שדבורה תכתוב את הסיפור של ילדה נכה.

<ציפי גון גרוס: דבורה חששה לכתוב על נושא כל כך כאוב, והציעה לחווה לכתוב בעצמה.

<ציפי גון גרוס: חווה סירבה.

<ציפי גון גרוס: לימים, אגב, חווה כתבה בעצמה.

<ציפי גון גרוס: אבל אז דבורה היתה בבריכה, וראתה ילדים שמתעללים בילד בכיסא גלגלים.

<ציפי גון גרוס: כשדבורה שאלה אותם מה קורה פה, הם ענו: "אנחנו משחקים בקרקס, והוא הליצן שלנו".

<ציפי גון גרוס: היא הביאה את הילד הזה לאן שהיה צריך להגיע, והחליטה לכתוב את הספר.

<ציפי גון גרוס: היא עשתה תחקיר מעמיק כדרכה, ישבה יום שלם ביכסא גלגלים, דיברה עם ילדים.

<ציפי גון גרוס: אותה חווה לנדאו חיברה אותה לקהילת בתי הספר ששם היו הילדים באותה תקופה.

<ציפי גון גרוס: היא דיברה עם רופאים, עם הורים, והחליטה לכתוב.

<ציפי גון גרוס: הבאתי את העבודה שמאיה הגישה אז בבית הספר על "אני אתגבר", ואני רוצה לקרוא לכם כמה שורות מתוכה.

<ציפי גון גרוס: כפי שאתם רואים, העבודה כתובה באותיות מאוד גדולות, כי מאיה כבדת ראייה: "למה רציתי לספר לכם על הספר "אני אתגבר"?

<ציפי גון גרוס: ראשית, אתם יודעים שאני ילדה נכה.

<ציפי גון גרוס: אני סובלת משיתוק מוחין, שפגע בצד שמאל של גופי, ואני גם כבדת ראייה.

<ציפי גון גרוס: מאוד הזדהיתי עם גילה, עם הקשיים שלה, עם המאבק שלה, עם הבעיות החברתיות שלה, עם הבעיות הטכניות.

<ציפי גון גרוס: עם ההתמודדות מול כל החברה של הבריאים, שלא תמיד מבינים את תחושות הנכה.

<ציפי גון גרוס: מאוד קשה להיות שונה בחברה, ולא רק כשמדובר בנכות.

<ציפי גון גרוס: לכל ילד יש שוני: יש גבוה, יש נמוך, יש שמן, רזה, יש מכוער, יש עצלן, יש תלמיד חלש.

<ציפי גון גרוס: השוני בי בולט יותר.

<ציפי גון גרוס: אבל כל אחד מאתנו הוא קצת שונה.

<ציפי גון גרוס: "הרבה פעמים אני מרגישה מחוץ לחברה, ללא חברים, דחויה.

<ציפי גון גרוס: אני יודעת שאם כל אחד היה נזכר בשוני שבו, היה עוזר לילדים שונים אחרים להתקבל בחברה.

<ציפי גון גרוס: גילה הנכה והמשותקת חושבת שלהיות עיוור יותר קשה מלהיות משותק.

<ציפי גון גרוס: המסקנה עבורי: תמיד יש מישהו שיש לו בעיות יותר חמורות משלך.

<ציפי גון גרוס: לגילה נראה שעיוורון יותר קשה משיתוק.

<ציפי גון גרוס: לי נראה ששניהם מאוד קשים.

<ציפי גון גרוס: מישהו אחר יחשוב שהכי קשה – לשבת בכיסא גלגלים.

<ציפי גון גרוס: מה שחשוב הוא לקבל כל אחד כמו שהוא, ולעזור לו.

<ציפי גון גרוס: "אני רוצה לספר לכם איך הרגשתי כשהתחילה השנה.

<ציפי גון גרוס: פחדתי להגיע לחברה שאת רובה איני מכירה.

<ציפי גון גרוס: זו היתה תחילת החטיבה.

<ציפי גון גרוס: פחדתי שלא יקבלו אותי.

<ציפי גון גרוס: פחדתי, אם יעזרו לי, לא ידעתי אם יצחקו עליי.

<ציפי גון גרוס: המסר שאני רוצה להעביר הוא: ילד נכה הוא ילד רגיל עם צרכים מיוחדים.

<ציפי גון גרוס: אני מבקשת שיתייחסו אליי, מצד אחד, באופן רגיל, ומצד שני, שתתחשבו במגבלותיי.

<ציפי גון גרוס: אני לא מפגרת, זה לא מידבק.

<ציפי גון גרוס: אני מבקשת שתנסו לקבל אותי כפי שאני".

<ציפי גון גרוס: אגב, מאיה שירתה בשירות צבאי בבית הנשיא, היתה מתנדבת שנתיים, ונשארה אחר כך לעבוד שם במרכזייה.

<ציפי גון גרוס: אני יכולה להעיד מציונה ומאנשים אחרים בבית הנשיא שאהבו אותה אהבה גדולה מאוד.

<ציפי גון גרוס: לסיום, שאלתי את דבורה, מה היתה רוצה להיות אלמלא היתה סופרת.

<ציפי גון גרוס: היא אמרה ללא היסוס: סנדלרית.

<ציפי גון גרוס: היא היתה פעם סנדלרית בקיבוץ, לא כל כך מוצלחת, כי הסנדלר נתן את התפקיד הזה לילד אחר, אחרי שהיא פצעה את עצמה כסנדלרית.

<ציפי גון גרוס: אני חושבת, דבורה, אם את שומעת אותנו שם בכוכב מותק, שהצלחת להיות סנדלרית.

<ציפי גון גרוס: כי הסנדלר מחזיק את המסמרים בפה שלו.

<ציפי גון גרוס: הוא חייב להיזהר.

<ציפי גון גרוס: הוא מאוד מעורב בתיקון, כי כשמחזיקים מסמרים בפה, הטעם של הברזל הלא נעים, נתקע לו בלשון, וצריך להיזהר לא לבלוע, וצריך לשתוק, אבל אפשר לדמיין, אפשר להמציא, ורצוי להישאר מאוד מאוד מרוכזים.

<ציפי גון גרוס: אבל המשימה הקדושה היא לתקן.

<ציפי גון גרוס: להפוך בלוי לרענן, להפוך מקולקל למתוקן, וכך לתקן גם את עצמך.

<ציפי גון גרוס: ודבורה, בלי דידקטיות, בלי לעורר רחמים, בלי אדנות והתנשאות, בלי לשפוט – תיקנה, ובכתיבה שלה, שנשארת אתנו לעוד הרבה-הרבה שנים – עוד תתקן ותתקן.

<ציפי גון גרוס: תודה רבה.

עמרם מצנע: תודה רבה, ציפי.

עמרם מצנע: הצלחת בהיכרותך האישית עם דבורה ובכישרונות שלך להכניס אותנו לעניינים ולרגש.

עמרם מצנע: ותודה למאיה.

עמרם מצנע: בכל רגע שתרצי לדבר, ניתן לך.

רות קלדרון: מאיה מדברת בעיניים.

רות קלדרון: ..

עמרם מצנע: הצטרפה אלינו סיון רהב-מאיר ובעלה.

עמרם מצנע: בבקשה.

<סיון רהב מאיר: שלום ובוקר טוב.

<סיון רהב מאיר: תודה על ההזמנה.

<סיון רהב מאיר: אני לא הכרתי אישית את דבורה – הכרתי כילדה כשקראתי את סיפוריה.

<סיון רהב מאיר: קרה לנו בחודש האחרון משהו מדהים: כשדבורה נפטרה חיפשנו בתוכנית האישית שלנו בגל"צ בימי ששי דרך להיפרד.

<סיון רהב מאיר: בוויקיפדיה היה כתוב שהסיפור האחרון שהיא פרסמה זה הספר "סבלנותו של הלל הזקן".

<סיון רהב מאיר: מהר-מהר שי צ'רקה המאייר, הוא ידיד שלנו, כתבנו לו מייל: אולי יש לך הטקסט בקובץ וורד?

<סיון רהב מאיר: הוא שלח את הקובץ עם המילים, בלי הציורים , של הספר.

<סיון רהב מאיר: ידידיה קרא אותו בהטמעה, כמו שעושים שעת סיפור בגן, בצהריים, והמערכת הוצפה בתגובות.

<סיון רהב מאיר: אם אנחנו רגילים לקשקש על לפיד ודרעי וביבי, התברר שהמאזינים בימי ששי ב-12:30 את סבלנותו של הלל הזקן - ולא ילדים אלא מבוגרים: תשלחו לנו, גם אנחנו עושים טקס לזכרה, אז איך משיגים?

<סיון רהב מאיר: הרגשנו שנגענו בנקודה.

<סיון רהב מאיר: במקביל הגיעו גם תלונות, וזה בכלל לא הסיפור האחרון שהיא פרסמה.

<סיון רהב מאיר: הרבה מורים, גננות, הורים שלחו מיילים: קיבלנו בגן משהו אחר בכלל, ולא נתתם קרדיט לפרויקט "ספריית פיג'מה", שמפיץ את זה בגני הילדים.

<סיון רהב מאיר: הבנו לשמחתנו שטעינו.

<סיון רהב מאיר: כשדיברנו בתוכנית אמרנו: איזו צוואה יפה, כמה סבלנות שהסיפור הזה מלמד, איך מנסים לעצבן את הלל הזקן, ואיך הוא לא מתעצבן.

<ידידיה מאיר: הסיפור מופיע בגמרא – היא עיבדה אותו – על שני חברים, שהתערבו ביניהם: מי יצליח להוציא את הלל הזקן, שהיה ידוע במתינותו, משלוותו.

<ידידיה מאיר: התערבו על סכום כסף.

<ידידיה מאיר: המתערב ניגש אליו ביום ששי כמה דקות לפני שבת, כשהוא במקלחת, רגעים של לחץ, והוא כל הזמן מוציא אותו מהמקלחת בשאלות מנדנדות, והלל עומד ויוצא שוב ושוב ואומר: בני, יפה שאלת, ובסוף המתערב מתעצבן, ואומר: בגללך הפסדתי כסף, כי אתה לא מתעצבן.

<ידידיה מאיר: ואז הלל אומר לו: מוטב שתפסיד 400 זוז או דינרים, ושלא נכעס על אדם שלא לצורך.

<ידידיה מאיר: זו לא היתה הצוואה, מסתבר.

<סיון רהב מאיר: אחר כך אמרנו: איזה יופי, סבלנות, וכמה אנחנו בדור הזה עצבניים, בפרט ככל שהסלולרי יותר זמין, ובכל הקלקה אתה מקבל תשובה לכל דבר – אני מרגישה את זה כלפי הילדים שלי.

<סיון רהב מאיר: אצלנו זה הלל הצעיר בן השנתיים.

<סיון רהב מאיר: הבוקר, כשרצה מיץ תפוחים, וזה תמהיל של התרכיז ושל המים – עוד מיץ, עוד מים, ולפני שבאנו לפה אני התעצבנתי על הלל הצעיר.

<סיון רהב מאיר: כלומר סבלנות – היה נראה לי שהמסר פה מאוד מתאים.

<סיון רהב מאיר: אבל אז הגיעו שני תיקונים, ובכוונה זרמנו עם זה לעוד שבועיים לפחות.

<סיון רהב מאיר: הסיפור הראשון, ש"ספריית פיג'מה" שלחו לנו אותו כרוך, היה "התבלין החסר" – שוב – אגדת חז"ל שדבורה עומר עיבדה בכישרון.

<סיון רהב מאיר: בדקנו במקורות, ושם זה מאוד קצר, והיכולת להרחיב את זה ולרתק – אתה רוצה להסביר?

<ידידיה מאיר: זה על רבי יהודה הנשיא, שהקיסר, אדם שמתעצבן מהר, אנטינונוס – הוא היה מגיע אליו אפילו לשבתות.

<ידידיה מאיר: הוא הגיע אליו לשבת אחת, ונכנס אליו אותו קיסר, ונורא נהנה מהאוכל, ומה שהפליא את משפחת הנשיא – זה שזה היה אוכל לא מחומם.

<ידידיה מאיר: אז הפלטה עוד לא הומצאה, ואי-אפשר לחמם בשבת.

<ידידיה מאיר: אמרו לו: אם אתה רוצה לטעום אוכל כמו שצריך, תגיע ביום שלישי.

<ידידיה מאיר: אכן הוא הגיע ביום שלישי, ואשתו של רבי יהודה הנשיא נערכה ובישלה, והוא אוכל טיפה ואומר: זה לא כמו מה שהיה בשבת.

<ידידיה מאיר: הם אומרים: זה חם, זה טרי.

<ידידיה מאיר: ואז אומר רבי יהודה הנשיא: זה לא זה, כי חסר תבלין מרכזי באוכל.

<ידידיה מאיר: וכאן הקיסר רותח מזעם: אתה חוסך עליי?

<ידידיה מאיר: איפה התבלין?

<ידידיה מאיר: עונה: אי-אפשר להשיג את התבלין.

<ידידיה מאיר: אין אותו אפילו באוצרות שלך, המלך.

<ידידיה מאיר: כשזה מגיע לעירפו את ראשו, פחות או יותר, אומר רבי יהודה הנשיא: התבלין הוא שבת.

<ידידיה מאיר: כל האווירה משנה אפילו דבר פיזי כמו האוכל.

<סיון רהב מאיר: גם זה, התברר, לא הסיפור האחרון.

<סיון רהב מאיר: זה מאוד שימח וריגש אותנו, ששוב קיבלנו גל של תגובות.

<סיון רהב מאיר: זה משהו שמכל עבר הציף אותנו, כולל משפחות – זה בדיוק השעה שבה חוזרים מהגנים - שאמרו: תודה, זה הרדים לנו את הילד לצהריים.

<סיון רהב מאיר: ..

<סיון רהב מאיר: רבי נחמן מברסלב אמר שהוא מספר סיפורי מעשיות לא כדי להרדים – העולם מספר סיפורי מעשיות כדי להרדים – והוא מספר סיפורי מעשיות כדי לעורר.

<סיון רהב מאיר: הרגשנו שיש פה משהו מאוד מעורר.

<ידידיה מאיר: זה גם הפך לסוג של ריאליטי – מה הסיפור האחרון של דבורה עומר...

<סיון רהב מאיר: הורים אמרו שבגנים מחולק הסיפור האחרון באמת, לצערנו.

<סיון רהב מאיר: זה, כנראה, הסיפור האחרון באמת – "מקומו של בית המקדש".

<סיון רהב מאיר: אני במקומה לא הייתי הולכת למחוזות האלה.

<סיון רהב מאיר: לחלק בגני הילדים משהו על בית המקדש?

<סיון רהב מאיר: זה נשמע לי דיון של ועדת החינוך, בהקשר האגרסיבי של זה.

<סיון רהב מאיר: וכשאתה קורא את הסיפור ומבין מהו בית המקדש בסיפור היהודי, שיש לו גם גרסאות מוסלמיות, אתה מבין למה דבורה עומר התכוונה כשכתבה על בית המקדש.

<ידידיה מאיר: זה סיפור על שני אחים.

<ידידיה מאיר: יש גם איורם – בשני הספרים האחרונים זה יעל הלברט - שני אחים שאביהם נפטר והוריש להם שדה, והם רצו לעבד אותה באחדות, וכל אחד היה אוסף את החיטים ומוכר אותן.

<ידידיה מאיר: האח הצעיר התחתן, והיו לו אשה וילדים, והמבוגר – לא.

<ידידיה מאיר: לילה אחד העבודה התארכה, הם נשארו בשדה עד מאוחר, אז הם הולכים לישון, אבל לא מפנים לאסמים שלהם.

<ידידיה מאיר: בלילה – רואים את זה נהדר בציורים, זה על כפולת עמודים, רואים איך השדה גדול, שני האחים, וכל אחד, שנתו נודדת.

<ידידיה מאיר: הנשוי אומר: יש לי משפחה וילדים, ויש מי שידאג לי כשאהיה מבוגר, ואחיו הרווק מסכן - צריך לתת לצעיר.

<ידידיה מאיר: והוא קם ומניח את החיטים אלומת החיטים בערימה של אחיו.

<ידידיה מאיר: אחר כך היא מספרת איך האח הרווק אומר:

<ידידיה מאיר: אני לבד בעולם, ולו יש אשה וילדים, ובלילה העביר את החיטים.

<ידידיה מאיר: למחרת הם באים, וכל אחד רואה שמספר האלומות הוא אותו דבר, כי זה התקזז.

<ידידיה מאיר: בסופו של דבר הם לא מוותרים, ומתעקשים שוב ללכת לשים בחלק של השני מהאסם.

<ידידיה מאיר: שניהם נפגשים באמצע השדה, ומבינים מה קרה, מתחבקים ולפי האגדה – אגב, זה לא מופיע בחז"ל – במקום הזה של האהבה והחיבוק בין האחים נבנה בית המקדש.

<ידידיה מאיר: בשבועות עשינו תיקון ליל שבועות בבית הכנסת של אסירי המחתרות.

<ידידיה מאיר: שם סיפרנו את הסיפור, אז אחד מליצני התיקון אמר שהוא מכיר גרסה אחרת לסיפור הזה – לא של דבורה עומר: היו שני אחים, אחד התחתן, אחד – לא, אבל כל אחד אמר:

<ידידיה מאיר: למה שלזה שאין ילדים, הוא יקבל את אותו מספר חיטים שלי?

<ידידיה מאיר: והשני אומר: סליחה, לי יש משפחה – כל אחד חושב על האינטרסים שלו, והגם גונבים אחד מהשני בלילה.

<ידידיה מאיר: בבוקר רואים שהערימה נשארה אותו דבר.

<ידידיה מאיר: למחרת יוצאים שוב למקצה שיפורים, נפגשים באמצע, הולכים מכות, והאגדה מספרת שעל הגבעה הזאת נבנתה כנסת ישראל.

<ידידיה מאיר: ..

<ידידיה מאיר: זה לא מופיע בחז"ל ולא בדבורה עומר...

<סיון רהב מאיר: לא רק ילדים רוצים לשמוע סיפורים, כנראה, וסיפורים צריכים להישמע גם מעל גלי האתר ובעוד מסגרות, אבל אישית, זה היה סגירת מעגל, כמי שגדלה עליה בנעוריי, זה תיקון, ששרה גיבורת ניל"י נובעת מהלל הזקן, או שאיתמר בן אב"י איכשהו קשור גם לאגדות חז"ל.

<סיון רהב מאיר: זה מיפה לי אותה בצורה יותר שלמה וכוללת בחודש האחרון.

<סיון רהב מאיר: נדמה לי שזו חתיכת צוואה להשאיר לנו – סבלנות, שבת וקדושה מתוך ויתור.

<סיון רהב מאיר: זה משהו שכלל אזרחי ישראל יכולים לקחת ממנה בהחלט.

עמרם מצנע: תודה רבה למשפחת מאיר.

עמרם מצנע: נבקש מנועה, שהיא ילדה רגילה, אבל קוראת המון ספרים.

עמרם מצנע: קיבלה לאחרונה פרס מראש עיריית ירושלים.

עמרם מצנע: היא קוראת אלף ספרים בשנה.

עמרם מצנע: מה את יכולה לספר לנו על החוויה שלך עם הסופרת דבורה עומר?

<נועה פוריס: לדעתי, הספרים שלה נורא מעניינים, עם המון אקשן.

<נועה פוריס: יש כל מיני סיפורים שהיא מותחת את זה עד הרגע האחרון, הם מותחים מאוד.

עמרם מצנע: זה מזכיר לך משהו מהחיים שלך גם?

<נועה פוריס: לא כל כך...

עמרם מצנע: לורן, אמא של נועה.

לורן פוריס: נועה מאוד אוהבת לקרוא מגיל צעיר.

לורן פוריס: היא למדה בשלב מסוים לקרוא לבד, כי זה היה הרבה יותר יעיל, מאשר שאני אבוא הביתה כל יום ואקריא לה שעות.

לורן פוריס: אבל אני חייבת להודות לטניה, שהיתה הספרנית בספריית רמות.

לורן פוריס: היא עודדה את הקריאה שלה, והביאה את הכישרון ואת האהבה האמתית לספר.

לורן פוריס: זו מתנה נפלאה.

לורן פוריס: זה תחביב שהיא מטפחת כל הזמן.

עמרם מצנע: מה מספרת הספרנית?

טטיאנה פרודינה: אני מתרגשת, ומודה לכם על ההזמנה.

טטיאנה פרודינה: לא נולדתי בארץ, ולא קראתי ספרות ישראלית, למרות שעבדתי כמעט עשרים שנה בספרייה הלאומית במוסקבה.

טטיאנה פרודינה: כשהתחלתי לעבוד בספרייה כאן, במחלקת הילדים והנוער, בין הספרים הראשונים קראתי את "שרה גיבורת ניל"י" בעברית קלה, בסדרת הספרים של "גשר", וגם "חסמב"ה" של יגאל מוסינזון.

טטיאנה פרודינה: התרגשתי מאוד מהסיפור של שרה אהרונסון.

טטיאנה פרודינה: אחר כך עבר הזמן, והתגברתי על העברית, והתחלתי לקרוא ספרים.

טטיאנה פרודינה: קראתי רק עברית.

טטיאנה פרודינה: קראתי את כל שאר הספרים.

טטיאנה פרודינה: אני חושבת שקראתי את כל הספרים שלה כמעט, "אני אתגבר", "צוללים קדימה", וגם רומנים ביוגרפיים, "ראש ההר", ואת שאר הספרים.

טטיאנה פרודינה: ממש התרגשתי ב"צוללים קדימה" גם מהסיפור של שחר, טבול.

טטיאנה פרודינה: מה שאני עברתי – לא בדיוק אותם קשיים, אבל גם אני הייתי שונה בחברה.

טטיאנה פרודינה: גם הבת שלי היתה שונה, כשבאה לבית ספר.

טטיאנה פרודינה: גם לה היו קשיים – לא כל כך קיבלו אותה.

טטיאנה פרודינה: ברוך השם, הסתדרתי, ועכשיו אני כעשרים שנה בספרייה ציבורית.

טטיאנה פרודינה: ואני ממליצה על הספרים של דבורה עומר.

טטיאנה פרודינה: אני רואה מה הולך עכשיו – "הארי פוטר", למשל, וכל מיני כאלה, ו"צמרמורת".

טטיאנה פרודינה: אז בסדר, גם את זה, אבל גם משהו רציני כמו דבורה עומר.

טטיאנה פרודינה: ובאמת נכנסים ילדים, והם קוראים.

טטיאנה פרודינה: אני מקווה שהנכדים שלי, שהם עכשיו עוד תינוקות, גם הם יקראו.

טטיאנה פרודינה: מאוד התרגשתי מהסיור של ציפי.

טטיאנה פרודינה: גם ספרים שלך - גילית לי הרבה דברים על דבורה, ואני מאוד מודה לך.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: קצת מהמשפחה.

עמרם מצנע: גיל.

<גיל עומר: הדברים של ציפי הזכירו לי כמה דברים שקרו במהלך השבעה.

<גיל עומר: לפני זה - ציפי התייחסה לשינוי השמות, וזה מעניין, כי "עומר" עצמו גם הוא הוחלף.

<גיל עומר: במקור אבא הוא "ורניק" ואמא היא "מוסינזון", אז שינוי השמות זה חלק מתופעה.

<גיל עומר: הסיפור במשפחה אומר שמשה שרת הציע להם את השם "עומר", והם קנו אותו – אני לא יודע אם זה נכון.

<גיל עומר: .. במהלך השבעה, אם מתייחסים לשונה ולאחר, הגיעו כל מיני אנשים.

<גיל עומר: את חלקם לא הכרנו.

<גיל עומר: נכנסה אישה שסיפרה לנו שהגיעה באוטובוס מתקוע.

<גיל עומר: זה כשלעצמו כבר מעורר הערכה – זה רחוק.

<גיל עומר: היא אמרה: הרגשתי שאני חייבת לבוא, כי בעצם בתחושה שלי, הספרים האלה הצילו את החיים שלי.

<גיל עומר: הייתי ילדה מאוד שונה וחריגה.

<גיל עומר: היא אמרה: היתה לי ילדות קשה, ואני כל הזמן חשבתי, מה יהיה אתי?

<גיל עומר: איך אני אגדל?

<גיל עומר: ופתאום מצאתי את הספרים האלה, וגיליתי שאפשר להתגבר.

<גיל עומר: כלומר התחלה קשה אינה בהכרח ערובה לחיים קשים.

<גיל עומר: אני יכולה לעשות, ושיהיו לי חיים טובים.

<גיל עומר: היא אומרת: בספרים האלה נאחזתי.

<גיל עומר: אמרה שהיא מרגישה שזה הציל את חייה.

<גיל עומר: לימים הלכתי ולמדתי, והיום אני באמת אשה מצליחה.

<גיל עומר: היא דיברה בהתרגשות גדולה מאוד.

<גיל עומר: השבוע חיפשנו אותה, היה איזשהו ערב, ולא שאלנו את שמה, ולא מצאנו אותה, אבל זה סיפור שמאוד נגע ללבנו.

<גיל עומר: גם בשבעה, הגיעה עוד בחורה, לא מאוד מבוגרת.

<גיל עומר: התנהלה בבית בטיפה מעט מוזרה.

<גיל עומר: התיישבה, הקשיבה, והיתה כמה שעות.

<גיל עומר: לאט-לאט נפתחה וסיפרה שהמורה לספרות אמרה שלא אצליח – לא בבגרות, שממני לא מקווים לשום דבר, ומה כבר ייצא ממני?

<גיל עומר: וחשבתי: מי יכול לעודד אותי?

<גיל עומר: אמרה לי: מצאתי את הטלפון של אמך, והתקשרתי אליה, ושאלתי אם היא יכולה לדבר אתי.

<גיל עומר: והיא אומרת: היא דיברה אתי שעות.

<גיל עומר: והיא אמרה לי: את תצליחי.

<גיל עומר: אני מאמינה בך.

<גיל עומר: היא אומרת: למחרת התקשרתי שוב, וכך התפתח בינינו קשר טלפוני כלשהו, והשיא שלו היה שסיימתי את בחינת הבגרות בספרות, קיבלתי 80, ואמך אמרה לי שלדעתה, מגיע לי אפילו יותר.

<גיל עומר: היא אמרה בשלב כלשהו: את כמו הבת שלי - לשתיכן קוראים טלי.

<גיל עומר: דיברנו בטלפון לתקופה, הקשר הלך והתמוסס, והרגשתי שאני חייבת לספר לכם ולחלוק לה כבוד.

<גיל עומר: כל הדברים הללו של קבלת שונה ואחר, ושונה ואחר זה באמת יכול להיות בכל תחום שהוא.

<גיל עומר: אני מרגיש שבתחום העדתי בשנים האחרונות אנחנו פחות צריכים את זה, לפחות לתחושתי.

<גיל עומר: נועה בתי היתה לא מזמן במקום כלשהו, ואכלה ארוחת צהריים, ומישהו אמר לה: תפסיקי לאכול כמו אשכנזייה.

<גיל עומר: נועה, שקוראת הרבה מאוד, חזרה הביתה ושאלה אותי: מה זה אשכזייה?

<גיל עומר: העובדה שהיא לא הכירה את המילה הזאת, מילאה אותי גאווה.

<גיל עומר: אז זה באמת מאוד שימח.

<גיל עומר: אני חושב שהיום השונה והאחר הוא קצת שונה, קצת אחר, אבל זה עדיין קיים.

<גיל עומר: אני חושב שבספרים יש באמת גרעין חזק בתחום הזה.

עמרם מצנע: איך זה לגדול בבית כזה של סופרת שהילדים מעריצים?

<גיל עומר: יש פה שתי תשובות: אחת, האוטומטית, שמבחינתנו, זה היה בית רגיל מאוד.

<גיל עומר: אמא היתה אמא.

<גיל עומר: מבחינתנו, היא לא היתה משהו אחר.

עמרם מצנע: היא שיתפה אתכם בבניית הסיפור?

<גיל עומר: מאוד.

<גיל עומר: ויותר מזה – אנחנו שיתפנו את עצמו.

<גיל עומר: כל יום אחרי בית הספר הייתי רץ למכונת הכתיבה.

<גיל עומר: הייתי קורא את הדפים, בשלבים הראשונים, ואחר כך מעיז להעיר הערות.

<גיל עומר: בשלב מאוחר יותר לוקח עיפרון וכותב לה על הדפים הערות, שולח חצים, משנה משפטים.

<גיל עומר: בהתחלה חשבתי שהיא תכעס, ואז היא אמרה: אני ממנה אותך לעורך שלי.

<גיל עומר: קיבלתי את התפקיד באהבה.

<גיל עומר: מהבחינה הזו, זה היה גם רגיל וגם מאוד לא רגיל.

<גיל עומר: באיזשהו שלב הספרים היו תחרות קשה מאוד.

<גיל עומר: בהלוויה סיפרתי שכילד קטן אמרתי שאני רוצה לגדול רק כדי לקחת את מכונת הכתיבה ולשבור אותה, כי היתה לי תחרות קשה על תשומת הלב של אמא, כי זה היה מרכזי מאוד בחייה.

<גיל עומר: אז מצד אחד, זה היה כמו כל בית.

<גיל עומר: מצד שני, היא באמת היתה אדם מאוד מיוחד, שונה אחרת בזכות עצמה.

<גיל עומר: הסיפור שציפי סיפרה על ילדותה – ילדות כזו משאירה חותם מאוד משמעותי על אדם.

<גיל עומר: היא היתה אדם מאוד רגיש, מאוד עדין ומאוד אחר מהבחינה הזו.

<גיל עומר: אחותה צילמה אותה לפני כמה שנים בסדרת ראיונות ארוכה מאוד, והיא אומרת שם: הייתי ילדה עם גשם בעיניים, וגדלתי להיות סבתא עם גשם בעיניים.

<גיל עומר: כלומר בסוף היא גם נשארה ילדיה, וזה היה הייחוד, של לגדול בבית שבו האמא היא גם קצת ילדה.

עמרם מצנע: מישהי מהנכדות?

<נועה עומר שלף: לא קראתי הרבה ספרים שלה – רק את ספרי הילדים.

<נועה עומר שלף: פתאום עכשיו נורא חשוב לי לקרוא את הספרים שלה.

<נועה עומר שלף: בדיוק חזרנו מרודוס, ולפני שטסנו לקחנו ספרים שלה.

<נועה עומר שלף: במיוחד מעניינים אותי הדברים שקרו לה, שהיא מתחברת אליהם, שהיא חוותה.

<נועה עומר שלף: למשל, אני עכשיו יודעת מי זאת פיצי מותק.

<נועה עומר שלף: באמת מעניין אותי לקרוא את הספרים שלה.

<נועה עומר שלף: ביום שבו אמרו לי, אמרתי שלא יכול להיות, שעובדים עליי.

<נועה עומר שלף: כל הכיתה שלי, כולם תומכים, אבל בכל זאת, אני לא קולטת, בגלל הספרים שלה.

<נועה עומר שלף: זה לא הגיוני.

<נועה עומר שלף: זה נראה כאילו היא כתבה אותם לפני יומיים.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: שמואל?

<שמואל עומר: דבורה באמת היתה אשה מיוחדת בצניעות שלה, בענווה שלה, ביושרה שלה.

<שמואל עומר: לא שמעת אותה מדברת רכיל אף פעם.

<שמואל עומר: פרגנה לאנשים, עודדה אנשים לכתוב.

<שמואל עומר: יש כמה סופרים שהיום ספרים שלהן על דוכני הספרים, שדבורה עזרה להם בספר הראשון.

<שמואל עומר: היתה נורא מפרגנת.

<שמואל עומר: היא היתה חרוצה מאוד.

<שמואל עומר: דבורה בבוקר קמה לעבודה.

<שמואל עומר: זה גם היה החינוך של הקיבוץ – צריך לעבוד.

<שמואל עומר: קמה מוקדם בבוקר, עבדה על מכונת הכתיבה, יותר מאוחר – על המחשב.

<שמואל עומר: היתה צריכה על כל הספרים שהיא כתבה, לחוש, להרגיש, להיפגש, לבוא למקום.

<שמואל עומר: עשתה בלי סוף תחקירים לעומק.

<שמואל עומר: נפגשה עם הגיבורים או סביב הגיבורים.

<שמואל עומר: כתבה על המרגל, אז היא נסעה למצרים, לראות את השמיים, ואיך בית הסוהר.

<שמואל עומר: היתה צריכה לחוש כל דבר.

<שמואל עומר: הזכירו פה את טוביה.

<שמואל עומר: היא ישבה שעות עם אביו.

<שמואל עומר: טוביה הרי היה נשוי לאביבה, שהתחתנה אחר כך עם עזז.

<שמואל עומר: נסענו לירושלים, סיירנו בכפר שהם גרו בו.

<שמואל עומר: עד שהיא לא חשה את הדברים ממש, לא התחילה לכתוב.

<שמואל עומר: תשמעו, לאן שאתה בא אומרים: גדלתי עליה, קראתי אותה.

<שמואל עומר: היא השאירה משהו אחריה, באמת.

עמרם מצנע: היא הרגישה בחייה שהיא סמל לדורות הצעירים?

<שמואל עומר: היא לא התנהגה כך.

<שמואל עומר: היא ידעה שקוראים אותה הרבה.

<שמואל עומר: הרי היתה מקבלת שכר סופרים.

<שמואל עומר: יש דוחות של ספריות, ובספריות הציבוריות תמיד היתה במקום הראשון.

<שמואל עומר: אבל היא בסך הכול היתה ביישנית וחסרת-ביטחון.

<שמואל עומר: זה מעניין.

<שמואל עומר: היו אנשים שאמרו: היא סנובית.

<שמואל עומר: אבל הם לא ידעו – היא ישבה בשקט, ידעה להקשיב.

<שמואל עומר: היא נפגשה עם אנשים – למשל נסעה לצוקרמן, כשכתבה על לוחמי הגטאות, והוא אמר לה: בני הארץ, אתם לא מבינים, אין לי מה לדבר אתך, אני לא מקבל אותך – אתם לא מבינים.

<שמואל עומר: זה היה בבוקר.

<שמואל עומר: ישבה אתו עד מאוחר בלילה.

<שמואל עומר: היא ישבה ולמדה.

<שמואל עומר: אחר כך נסעה לוורשה.

<שמואל עומר: הוא ביקש ממנה שהיא תביא לו קוץ.

<שמואל עומר: היינו בוורשה, והביאה קוץ.

<שמואל עומר: במטוס בחזרה נודע לנו שהוא נפטר.

<שמואל עומר: והקוץ לא הגיע אליו.

<שמואל עומר: אותו דבר היה עם רבקה אהרונסון – רבקה לא רצתה שהיא תכתוב – היא קיבוצניקית, היא מהשמאל.

<שמואל עומר: מה פתאום היא תכתוב?

<שמואל עומר: היתה חליפת מכתבים.

<שמואל עומר: בסוף דבורה נסעה אליה.

<שמואל עומר: בבוקר אמרה: אין מה.

<שמואל עומר: היא ליוותה את דבורה באוטו האחרון שיצא מזיכרון לתל-אביב, עלתה עם דבורה לאוטו עד התחנה האחרונה.

<שמואל עומר: היא ידעה להקשיב, ואנשים נפתחו אליה.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: בבקשה.

רות קלדרון: אומר רק כמה דברים קצרים.

רות קלדרון: אני מתרגשת.

רות קלדרון: חכמים אומרים שיש דבר כזה: דובב שפתי ישנים, שכשקוראים דבריו של מישהו, שפתיו דובבות בקבר.

רות קלדרון: הרגשתי, כשציפי והילדות דיברו, כשקוראים מהסיפורים, כאילו היא נוכחות מאוד קיימת.

רות קלדרון: אני זוכרת את הקריאה של דבורה עומר – תמיד זו חוויה מאוד לבדית.

רות קלדרון: כשאמא שלי היתה נחה בצהריים, הייתי עם הספר לבד.

רות קלדרון: עכשיו, אחרי שהיא נפטרה, לא הבנתי כמה אנשים היו שותפים לחוויה הזאת, לספרים כמו "אני אתגבר", שהיו חוויה כל כך אישית - פתאום אני מבינה שזה שפה של שני דורות.

רות קלדרון: זה נפלא.

רות קלדרון: איך שמקבלים היום בכנסת את הנוער הגאה, שמאוד מציקים לו בבית הספר, הרבה מהחינוך הזה קיבלתי מהספרים של דבורה.

רות קלדרון: כמו שמאיה אמרה, היא לימדה אותנו להכיר את היוצא דופן אצלנו, ומשום לפגוש את השונה אצל מישהו אחר.

רות קלדרון: תודה רבה, באמת זכיתם.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: אנשי משרד החינוך, בבקשה.

<סימה חדד מה יפית: גם עבורי הבוקר הזה מרגש.

<סימה חדד מה יפית: אני לא ילידת הארץ.

<סימה חדד מה יפית: הדברים של ציפי החזירו אותי אחורה לכל החוויות.

<סימה חדד מה יפית: אני לא זוכרת סופרת אחרת בתקופתי מלבד דבורה עומר, ותפישות העולם גובשו דרך חוויות שחוויתי דרך הספרים כילדה.

<סימה חדד מה יפית: בכובע המקצועי אומר שאנחנו מובילים זו שנה רביעית יחד עם "ספריית פיג'מה", את התוכנית, שבעיניי, היא אחת התוכניות הגדולות ביותר לעידוד קריאה, החל בגיל הצעיר.

<סימה חדד מה יפית: "ספריית פיג'מה" מעודדת גם ערכים יהודיים, לכן הבחירה שלנו בכל שנה – ספרים שיש בהם ערכים.

<סימה חדד מה יפית: בשנתיים האחרונות גלינה הגיעה עם הרעיון של עיבוד ספרים ושכתובם מחדש.

<סימה חדד מה יפית: הגענו לארבעה ספרים בשנתיים האלה בגילאי החובה.

<סימה חדד מה יפית: אנו מקיפים 190 אלף ילדים בכל אשכולות הלמ"ס של 1 עד 6, שזה כמעט רוב הילדים שלנו.

<סימה חדד מה יפית: אנחנו שמחים שזכינו לקחת את ארבעת הספרים האלה, ולעבד אותם לחומרים חדשים, ולהביאם בפני ילדים.

<סימה חדד מה יפית: אנחנו מקבלים מהגנים משובים – גם הכנו כאן למשפחה חוברת עם המשובים סביב הספרים האלה.

<סימה חדד מה יפית: שמחתי לשמוע הבוקר שיש תהודה גדולה יותר.

<סימה חדד מה יפית: אני חושבת שרק בעבודה עקבית ומאומצת כמו זו נצליח לשמור על דבורה עומר כחלק חיה בתוכנו, וכמובן, להמשיך לעודד את הקריאה ואת אהבת הספר.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: בבקשה.

<גלינה פרומן: אני מנכ"לית תוכנית "ספריית פיג'מה".

<גלינה פרומן: זו תוכנית שמחלקת כל חודש לגני ילדים בארץ ספר לכל ילד.

<גלינה פרומן: זה מגיע ל-6,000 גנים בארץ, עם משרד החינוך.

<גלינה פרומן: אני מייצגת את קרן גרינספון, שעם המשרד מממנת את העניין הזה.

<גלינה פרומן: אחד הדברים שחשוב לענייננו פה – כשהתחלנו, אמרו: זה גם לממלכתי וגם לממלכתי-דתי, ואמרו: תמצאו ספרים עם זיקה למורשת היהודית, שיתאים גם וגם.

<גלינה פרומן: שלחתי את הסגנית שלי לספרייה הלאומית, והיא בילתה שם לא מעט זמן, ומצאה את "בן ציון והסביבון הראשון" על הרצפה, בתוך אנתולוגיה בשנות ה-50 או ה-60.

<גלינה פרומן: זה הספר הראשון שהוצאנו בשנה שעברה.

<גלינה פרומן: נס שמצאנו, וזה לא סיפור על חנוכה, אבל נס תחיית השפה העברית.

<גלינה פרומן: משם המשכנו.

<גלינה פרומן: ראינו בכמה אנתולוגיות סיפורים ישנים.

<גלינה פרומן: כל הסיפורים שהוצגו פה כספרים אחרונים הם סיפורים שחידשנו אותם עם המו"לים, הפעם הראשונה שהם יוצאים כספר מאויר ולא באנתולוגיה.

<גלינה פרומן: שלוש שנים חיפשנו ספר על שבת.

<גלינה פרומן: רוב הספרים לילדים זה או מטיילים על שבת – תשכחו מהממלכתי-דתי – או הולכים לכנסת – תשכחו מהחילוניים – או, בעיקר: תנו להורים לישון.

<גלינה פרומן: זה ייחד את כולם.

<גלינה פרומן: הרגשנו שזה לא נותן את תחושת השבת.

<גלינה פרומן: בסופו של דבר מצאנו את הסיפור של דבורה עומר, ואמרנו: שם יש סיפור טוב לכולם, כי הוא אומר רק שהשבת היא מיוחדת.

<גלינה פרומן: כל גננת יכולה לקחת את זה לאן שהיא רוצה.

<גלינה פרומן: כל משפחה יכולה לקחת את זה לאן שהיא רוצה.

<גלינה פרומן: זה לא אומר מה לעשות.

<גלינה פרומן: אני חושבת שלא במקרה שיצאו ארבעה מהספרים שלה אתנו, כי היא באמת, הדגש פה היה על האחר.

<גלינה פרומן: אבל גם היא ידעה למצוא מה משותף למורשת שלנו.

<גלינה פרומן: בימים שבהם יש כל כך הרבה חילוקי דעות, מי בעל המורדת ומהי המורשת, היא ידעה לאחד את זה בצורה מדהימה.

<גלינה פרומן: לכן באמת מצאנו לנכון, להוסיף את הסיפורים שלה לתוכנית, ו-100 אלף ילדים קיבלו את ה"תבלין החסר" השנה, ו-100 אלף ילדים קיבלו השנה את "מקומו של בית המקדש".

<גלינה פרומן: אנחנו נמשיך לחפש סיפורים באוצר שלה.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: חבר הכנסת אוחיון.

שמעון אוחיון: קודם כל, תודה לך, אדוני היושב-ראש, על הכללת מסגרת כזו בסדר העבודה שלנו.

שמעון אוחיון: זה מאוד מרענן.

שמעון אוחיון: ודאי מקומו בוועדת החינוך והתרבות.

שמעון אוחיון: ודאי זה יפה, וצריך להיות חלק אינטגרלי מן העשייה ומן הדיון שלנו.

שמעון אוחיון: אני בבוקר באתי לכאן, ושמעתי בדרך את הוויכוח על הקפאת הרפורמה בבחינת הבגרות.

שמעון אוחיון: ואמרתי לעצמי: טוב שעוצרים, ולא כל כך פופוליסטיים, וחושבים.

שמעון אוחיון: ודאי כשמדברים על מקצועות הלבה ועל המקצועות המרכזיים, מדברים על המקצועות הטכניים, בעיקר על מתמטיקה, וגם אם האנגלית תילמד, זה הרבה טכנית.

שמעון אוחיון: אני לא מכיר הרבה שמתעסקים בחוויה הספרותית או הלירית שקשורה באנגלית.

שמעון אוחיון: רובנו גדלנו על אנגלית טכנית בעיקר.

שמעון אוחיון: והנה פה אולי הגיע הזמן – איפה החוויה כאן, העושר, ההבעה?

שמעון אוחיון: המסרים כאן של הערכים – לא הייתי מודע לכך, כשקראתי את הספרים של דבורה עומר, קראתי אותם לילדיי, אבל הסיפור של האחר, לתת לו צבע וזהות, שוודאי חלק מהמלחמה בניכור – כשלאחר אין צבע וזהות, ודאי הוא גם מפחיד.

שמעון אוחיון: אם אתה נותן לו צבע וזהות, אתה לפחות מחפש גם משהו משותף.

שמעון אוחיון: אולי בשבילנו זו מחשבה גם לגבי אותם מקצועות במדעי הרוח שכוללים ספרות, שירה – איפה החוויה, איפה העושר שלנו בעניין הזה, שוודאי טומן בחובו המון מסרים לערכים?

שמעון אוחיון: ואת זה, נדמה לי, אנחנו מאבדים, ואנחנו חשים גם בוויכוח.

שמעון אוחיון: ההזדמנות כאן דרך היצירה שלה לעבד כל מיני נושאים שקשורים באחר, ולהעביר לנו אותם בצורה חיובית, התרגשתי מאוד.

שמעון אוחיון: ולא הכרתי את הסיפור של טבול.

שמעון אוחיון: ודאי כל אחד מתחבר למשהו אישית.

שמעון אוחיון: בשבילי, זה, עם כל הדעות הקדומות – הנה, דבורה שברה דעה קדומה בעניין הזה.

שמעון אוחיון: וזו הזדמנות שאני מקווה שהיא תחזור.

שמעון אוחיון: אני מקווה שבכל זאת נתעשת, אדוני היושב-ראש, שבוויכוח שלנו על הרפורמה בבחינות הבגרות לא ייפקד מקומם של מדעי הרוח, לא נוותר על החוויה התרבותית הקשורה בספרות, בהיסטוריה, במורשת וכו'.

שמעון אוחיון: הנה לנו דוגמה.

שמעון אוחיון: אני מודה לניתוח הנפלא שלך ולמבוא, שהעשיר אותי רבות, ולהזדמנות לפגוש את המשפחה ולהכיר משפחה של יוצרת.

שמעון אוחיון: תודה.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: בבקשה.

<יהודית קדש: אני מודה ומברכת על ההזדמנות להתחיל כך בוקר.

<יהודית קדש: בחינוך היסודי אנחנו מפעילים ארבעה ערוצים מרכזיים של קריאה להנאה.

<יהודית קדש: בכל הערוצים הללו יש מקום של כבוד לספרים של דבורה עומר, הן בשל הערך הספרותי שלהם, שלא יסולא מפז, והן בשל ההזדמנויות הגלומות שבהם לשיח ערכי אודות קבלת השונה, אודות קבלת האחר והמכנה המשותף.

<יהודית קדש: הערוץ המרכזי שלנו הוא רשימה גדולה, שהתגבשה לפני כשנתיים על-ידי קבוצת מומחים במשרד החינוך, שבתוך הספרים שהיא גיבשה כספרי לבה, שהם הספרים המרכזיים, שיש להם היכולת לאחד מסביבם גרעין משותף, יש מקום של כבוד להרבה מאוד ספרים – "אני אתגבר", "דמעות של אש", "כלב נו-נו-נו", "העץ העצוב", "העצים שביקשו להמליך עליהם מלך", "התבלין החסר", "מלכה לפורים אחד" ואחרים.

<יהודית קדש: מעבר לכך, חשבנו שנכון יהיה, שבכל אחד מבתי הספר היסודיים – ואנחנו מדברים על 1,649 בתי ספר – יהיו ספרים בספריות הכיתתיות, מעבר לספריית בית הספר.

<יהודית קדש: וגם כאן מקומם של הספרים של דבורה עומר לא נפקד, ולהפך, עוד אפילו במקום מכובד מאוד.

<יהודית קדש: היום אנחנו מדברים על כל ספרייה כיתתית, מא' עד ו', בימים אלה אנחנו משלימים את הספריות הכיתתיות לכיתות ו'.

<יהודית קדש: אנחנו מדברים על "דמעות של אש", ועל "אני אתגבר", ועל "שרה גיבורת ניל"י" ועל "הבכור לבית אב"י".

<יהודית קדש: הערוץ השלישי, שגם מחבר את הדור הבוגר עם זה הצעיר, הוא המפעל שלנו של קריאה להנאה עם מתנדבים של עמותות של גמלאים – ידיד לחינוך ושלם בחינוך, שפועלים ב-260 בתי ספר, מגיעים באופן קבוע לבתי הספר, וקוראים עם הילדים ספרים להנאה.

<יהודית קדש: ביניהם יש השימוש, כמובן, של הספרים של דבורה עומר.

<יהודית קדש: הערוץ הרביעי הוא זה של מצעד הספרים שמתקיים מדי שנה.

<יהודית קדש: בכל שנה נבחרים 25 ספרים כאלה.

<יהודית קדש: בתוכם אף שנה לא נפקד מקומם של הספרים של דבורה עומר.

<יהודית קדש: תמיד הילדים בוחרים בהם במקומות הראשונים.

<יהודית קדש: אנחנו מרחיבים בשנה הבאה גם את "ספריית פיג'מה" לכיתות א'-ב' בפיילוט אמנם מצומצם היקף בשנה הזאת, ואנחנו מקווים להרחיב אותו.

<יהודית קדש: ובנימה אישית – אני גדלתי על הספרים של דבורה עומר.

<יהודית קדש: הספרים הראשונים שלה שקראתי הם "דפי תמר".

<יהודית קדש: ביום פטירתה מצאתי צורך עמוק לחזור לספרים האלה, שנמצאים אצלי בספרייה, שמשמשת גם את ילדיי.

<יהודית קדש: ביום ששי לאחר פטירתה זה היה נושא השיחה סביב שולחן השבת ביני לילדים ולבעלי.

<יהודית קדש: זה מה שנשאר – הגישור הזה על הדורות ועל מה שיישאר הלאה.

<יהודית קדש: זו תרומה ייחודית, וזכינו כולנו.

<יהודית קדש: תודה רבה על ההזדמנות.

עמרם מצנע: תודה לכולכם.

עמרם מצנע: אני מרגיש שנוצרו פה כמה דורות שגדלו על דבורה עומר, וכאלה שמכירים את הסיפורים על אלה שגדלו על דבורה עומר, אז כנראה שהפסדנו משהו בגילנו המופלג.

עמרם מצנע: אני חושב שיש חשיבות לכבד ולהזכיר ולזכור את דבורה עומר הסופרת, וכמובן, סיפורה האישי, שנחשף כתוצאה מהחשיפה שהיתה לאחר מותה.

עמרם מצנע: אך יש גם חשיבות להפוך את זה למין תמריץ, למין מנוף, לחזור ולעודד את הקריאה.

עמרם מצנע: אנחנו חיים בתחושה שפחות קוראים - למרות שראיתי באחרונה נתונים של הספריות, גם הציבוריות וגם הבית ספריות, והתרשמתי מהדוח הזה שיש דווקא עלייה בהיקף השאלת הספרים ובהיקף השואלים.

עמרם מצנע: אני יודע מהתקופה שלי מירוחם, שהספרייה היא הדבר המרכזי בישוב, ועם המון פעילות.

עמרם מצנע: אני בכלל מאלה שמאמינים שהדבר הבסיסי בחינוך פורמלי, לא פורמלי, זה קודם כל ידיעת שפת האם.

עמרם מצנע: זה הבסיס לכל דבר שאתה רוצה ללמוד.

עמרם מצנע: נדמה לי שיש חשיבות עצומה שאנחנו, מערכת החינוך, כמובן, תדגיש יותר ויותר את עניין השפה.

עמרם מצנע: והשפה זה דרך קריאה.

עמרם מצנע: הקריאה גם מפתחת את כושר היצירה ואת כושר ההפשטה ויכולת ההתחברות, ובנושא שעליו דיברנו היום, כמובן – ערכים – הערך של קבלת השונה, אבל ערכים רבים נוספים אתה יכול לספוג דרך קריאה, דרך סיפורים שבאופן בלתי-ישיר מביאים אותך לעולמות שונים, משתפים אותך בדברים שאתה חושב, ואתה לא יודע שמעגלים רבים אחרים בעצם שותפים לדעה הזאת.

עמרם מצנע: תודה רבה לכם.

עמרם מצנע: משפחת עומר, זכיתם באמת, כפי שנאמר.

עמרם מצנע: ואנחנו נמשיך וננסה לשמור את זכרה ולעודד את כל התחום הזה של קריאה, ספרות, ערכים, קשר עם הצעירים.

עמרם מצנע: דבורה השאירה מצבה חיה, נושמת גדולה מאוד בספרייה.

עמרם מצנע: אני מודה שבימים הקרובים אקרא, כנראה, את הספרים האלה – זה מביא לי את החשק.

עמרם מצנע: תודה רבה, הישיבה נעולה.