ועדת הפנים והגנת הסביבה, כנסת 19, פרוטוקול מספר 26, 2013-05-20 12:10

מירי רגב: אנחנו פותחים את ישיבת ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת.

מירי רגב: זה דיון שני בסוגיית הנשקים של מאבטחים.

מירי רגב: בעצם זה המשך לבקשה שלנו, ואני מבקשת לשמוע בראש ובראשונה את עמדת המשטרה ומה המשטרה עשתה בעניין.

מירי רגב: למרות ששוחחתי עם נסים מור ואני מבינה שהתקדמתם בעניין, אני רוצה לשמוע מה אתם אומרים.

מירי רגב: הכיוון היה שאנחנו מבקשים שהמשטרה באישור של רישוי עסק לא תאשר רישוי עסק אלא אם בעל המקום יוכל להעמיד מקום לטובת הפקדת נשקם של המאבטחים.

מירי רגב: המשטרה אמרה: אנחנו הולכים בכלל לעשות בדיקה מחדש של כל אותם מקומות מאובטחים, האם בכלל הם צריכים להיות מאובטחים עם נשק, יכול להיות שנצמצם את זה; ואותם מקומות שמאובטחים עם נשק, כמו קניון, מסעדה וכולי, שם בעצם בעל המקום יצטרך לאפשר למאבטח להפקיד שם את הנשק.

מירי רגב: זה הסיכום שהיה לנו בדיון הקודם.

מירי רגב: כמו כן, המשטרה אמרה שתביא פתרון לגבי בתי-ספר, שיש כוונה שבבתי-ספר לא יהיו מאבטחים עם נשק, והיא אמרה שיש פתרון אחר, של איזו ניידת שתסתובב ביישוב, או נשק אל-הרג, אני לא יודעת על איזה סוג של נשק דיברו.

מירי רגב: זה היה נושא שני.

מירי רגב: באשר לרשויות המקומיות אמרנו שתיפגשו לפגישת עבודה עם אבי נעים כדי לראות איך אפשר לקדם את הסוגיה הזאת.

מירי רגב: עד כאן, אלה הדברים שדיברנו עליהם.

מירי רגב: המשטרה ערוכה לענות תשובות בנושאים הללו?

<אמיתי לוי: אני ראש חטיבת האבטחה במשטרה.

<אמיתי לוי: אנחנו נמצאים בעיצומה של העבודה, בהתאם למה שסוכם בדיון הקודם.

<אמיתי לוי: אנו לקראת סיום של חלק נכבד מן העבודה.

<אמיתי לוי: מתקיימת עבודת מטה נרחבת לגבי כל העסקים במדינת ישראל, לא רק בתי-הספר והקניונים, כאשר הכוונה היא לבחון את כל מערכי האבטחה, איפה נחוץ לעשות התאמה, לבחון איפה יש צורך, איפה יש מקום לעשות שינויים כאלה ואחרים, כולל כל שינוי שילווה במתן מענה, אם טכנולוגי ואם כל צורה אחרת.

<אמיתי לוי: את החלק של העסקים אתמול סיכמנו בצורה מאוד-מאוד גסה, בטיוטה.

<אמיתי לוי: העברנו את זה למנכ"ל ואחר כך אם המנכ"ל ירצה הוא ייגע בדברים האלה.

<אמיתי לוי: לגבי מוסדות החינוך, שזה המאסה הגדולה ביותר והבעייתית ביותר, אנחנו נמצאים בעיצומה של בחינת תפיסת האבטחה ואנחנו מקווים שתוך חודש נוכל להשלים – כי זה פרישה נרחבת על פני כל הארץ – לבחון את כל המקומות ונוכל להציג את התפיסה למשרד.

<אמיתי לוי: אחר-כך תהיה תשובה יותר מוסמכת ומסודרת.

מירי רגב: אתם עושים כרגע עבודת מטה לגבי עסקים?

<אמיתי לוי: עסקים – אנחנו כמעט בסיום, אנחנו כרגע בשלבים אחרונים.

<אמיתי לוי: אנחנו צריכים להיפגש, אחרי שעשינו את העבודה שלנו מן הדין שנשב עם בעלי העניין, אם זה עם בעלי עסקים או נציגים שלהם, אם זה חברות האבטחה, כדי שנוכל לקבל את ההערות שלהם ולהתייחס לדברים.

דוד אזולאי: גם עם השלטון המקומי?

<רותם פלג: כן, כולל עם כולם.

<רותם פלג: בשבוע הבא.

<אמיתי לוי: הרעיון הוא שאת כל מה שעשינו אנחנו נציג לגופים כדי שנוכל לקבל התייחסויות, כדי שנוכל להתאים את עצמנו, לראות אם אנחנו בכיוון הנכון או לא.

מירי רגב: זה בעניין של העסקים?

<אמיתי לוי: של הכול.

מירי רגב: כלומר, גם מוסדות חינוך וגם עסקים?

<אמיתי לוי: מוסדות החינוך זה בנפרד כי, כפי שאמרתי, אנחנו נמצאים בעיצומו של התהליך, אבל גם שם אנחנו נשב עם ראשי הרשויות המקומיות, עם כל הגופים שנוגעים לעניין הזה.

<אמיתי לוי: הכיוון הוא באמת להתאים את תפיסת האבטחה למציאות של היום, עם יכולות נוספות שקיימות היום בשוק.

<אמיתי לוי: מה שאנחנו יכולים לראות – אם ירצה המנכ"ל לגעת, שוב, זה הכול ברמה של טיוטות – הכיוון הוא באמת בסופו של יום צמצום מאוד-מאוד דרסטי בכמויות כלי הנשק, אבל יהיה לזה מענה בצורה כזאת או אחרת.

<אמיתי לוי: זה כרגע לסטטוס של הנושאים שהעלית.

מירי רגב: אתם מתכוונים גם לעשות בחינה מחודשת של כל האישורים, מי מקבל נשק במדינת ישראל, כחלק מהתפיסה הזאת?

<אמיתי לוי: בהחלט.

מירי רגב: דיברת על עסקים, דיברת על מוסדות חינוך.

מירי רגב: לא דיברת בכלל על אנשים פרטיים שיש בידיהם נשק, ואנחנו יודעים שיש הרבה מאוד אזרחים שיש בידיהם נשק.

<אמיתי לוי: גם בנושא הזה ישבנו במשך השנה האחרונה עם המשרד לביטחון פנים, אגף כלי ירייה, על כל מה שקשור לתבחינים ולעילות של מי שיקבל, או לא יקבל, נשק.

<אמיתי לוי: אתמול גם כן במשרד – אם ירצה המנכ"ל ייגע בנושאים האלה – הגענו לסיכומים, לפשרות כאלה ואחרות, כאשר הכוונה היא באמת להגיע לאיזון, שלא נגיע למצב שנשפוך את התינוק עם המים.

<אמיתי לוי: מצד אחד, אנחנו מבינים את המצב הביטחוני, שהוא נזיל.

<אמיתי לוי: מצד שני, איך אנחנו באמת מונעים ממי שלא מורשה לקחת נשק הביתה.

<אמיתי לוי: בכיוון הזה אתמול הגענו לסיכומים.

<אמיתי לוי: אם ירצה המנכ"ל ירחיב.

מירי רגב: אשמח שהמנכ"ל ידבר.

מירי רגב: בבקשה, מנכ"ל המשרד לביטחון פנים, תוכל להציג לנו מה תפיסת העבודה שלכם בסוגיה הזאת?

<רותם פלג: נתחיל בתבחינים, כי זה היה הנושא האחרון, ואחרי כן נעבור לנושאים אחרים.

<רותם פלג: לפני כשנתיים השר אישר את התבחינים בנושא אחזקת כלי נשק בידי פרטים.

<רותם פלג: לאחרונה התחלנו עבודת מטה חדשה כדי לבחון אותם מחדש.

מירי רגב: למה אחרי שנתיים צריך לבחון מחדש?

<רותם פלג: כי חשבנו שנכון שנתיים אחרי לעשות עוד פעם בחינה ולראות איפה אנחנו עומדים מבחינת מצב המסוכנוּת, המצב הביטחוני במדינה, לבחון את עצמנו.

<רותם פלג: האגף הזה עבר אלינו לפני שנתיים וחשבנו שנכון לערוך את הבחינה הזאת מחדש.

<רותם פלג: אנחנו נמצאים בשלבים האחרונים של הבחינה הזאת, כאשר נסיים אותה להערכתי בשבועות הקרובים ונעביר את זה לאישורו של השר, ואז כמובן גם אין בעיה להציג את זה בפני ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת.

<רותם פלג: בהיבט של כלי ירייה, או נשיאת כלי נשק של מאבטחים בחברות אבטחה – הנחיית השר, כפי שאתם מכירים אותה, ועודה עומדת, שאנחנו ככלל לא רוצים שנשקים ייצאו מן הסביבה שבה הם אמורים לשמש לאבטחה.

<רותם פלג: כפי שאמר אמיתי לוי, אנחנו נמצאים בתהליך מתקדם מאוד של בניית כל הקונסטרוקציה שתאפשר את זה, סביב חוק רישוי עסקים וסביב מתן הרישיונות לחברות האבטחה.

<רותם פלג: נסיים את זה בתקופה הקרובה.

<רותם פלג: אנחנו כבר נמצאים במשא ומתן, או בסוג של התדיינות ושמיעת כל הגורמים הרלוונטיים, מתחיל בחברות השמירה ואיגוד חברות השמירה, השלטון המקומי וגם גורמים רלוונטיים נוספים.

מירי רגב: אנשי איגוד לשכות המסחר, שמעתי הבוקר, מתנגדים לשינוי בתקנות.

<רותם פלג: שמענו את זה גם כן ולאור זאת ביקשתי היום לזמן גם אותם לפגישה, וגם את התאחדות בתי-המלון, שגם אותם נזמין, כדי לשמוע את כל הגורמים הנוגעים בדבר.

<יהודה כהן: והתאחדות בעלי האולמות.

<רותם פלג: כל מי שיהיה רלוונטי אנחנו כמובן נשמע.

<רותם פלג: אבל אני אומר, ככלל המדיניות לא משתנה.

<רותם פלג: המדיניות היא שמינימום של נשקים ייצאו מסביבת האבטחה שלהם ויסתובבו ברחובות.

תמר זנדברג: מה זה סביבת האבטחה?

תמר זנדברג: איך אתם מגדירים אותה?

<רותם פלג: סביבת האבטחה זה איפה שהוא אמור לאבטח.

<רותם פלג: אם הוא מאבטח קניון – בקניון, אם הוא מאבטח בית-מלון – בבית-המלון.

תמר זנדברג: כלומר, מקום העבודה ולא שום דבר מרחיב מעבר.

מירי רגב: אז דיברנו על הקטע הגיאוגרפי, זה היה באזור גיאוגרפי.

מירי רגב: אם הקניון היה בקריית-גת נאמר לא להוציא את הנשק מקריית-גת.

מירי רגב: הוא לא ייצא מקריית-גת אבל הוא ייקח אותו לביתו, כי הוא גר בקריית-גת, אז מה עשינו?

מירי רגב: כאן אמרנו שנמצא את הנוסח הנכון, ביחד עם משרד המשפטים, לגבי סביבת העבודה שלו.

מירי רגב: קרי: רק המקום שבו הוא מאבטח, מקום העבודה שלו.

מירי רגב: שיהיה ברור העניין הזה.

מירי רגב: דיברנו על זה.

<רותם פלג: הפתרונות בסוף יהיו פתרונות כלליים, אבל יהיו מאוד נקודתיים.

תמר זנדברג: מה זאת אומרת "כלליים אבל מאוד נקודתיים"?

<רותם פלג: נקודתיים, אמרתי, אבל לכל מקום יצטרכו "לתפור" את הפתרון.

<רותם פלג: לצורך העניין, אם זה קניון אז קל לעשות את זה.

<רותם פלג: יכול להיות שבאזור בתי-המלון- - -

תמר זנדברג: האם ייתכן שזה יורחב לסביבה במרחב?

<רותם פלג: אני לא רוצה להיכנס לפתרונות שתציע המשטרה לכל מקום ומקום, אבל לצורך העניין אם לחברת האבטחה יש מחסן נשק באזור והיא רוצה להשתמש בו אז כמובן אותו מאבטח יכול לקחת את הנשק לאותו מחסן נשק.

ישראל חסון: אני מבקש שהמנכ"ל יסביר בבקשה מה הנחות העבודה שלכם לתכליות של האבטחה החמושה.

ישראל חסון: זאת צריכה להיות הנחת העבודה, יש לה תכלית – אם זה תכלית טרור, אם זה תכלית למניעת פשע.

ישראל חסון: כשאתם מגישים בקשה למישהו לעשות איזו עבודה צריכה להיות לזה תכלית.

ישראל חסון: מה הנחות העבודה שלכם לתכלית של האבטחה החמושה?

<רותם פלג: אני מציע לתת למשטרת ישראל להתייחס לשאלה הזאת.

ישראל חסון: לא, את זה אתה קובע.

ישראל חסון: סליחה אדוני, זה המדיניות.

<רותם פלג: זה לא מדיניות.

ישראל חסון: זה ועוד איך מדיניות.

<רותם פלג: בסוף התהליך הוא תהליך שבו מי שקובע את רמת המסוכנוּת, איפה צריך ואיפה לא צריך זה משטרת ישראל, על-פי השיקולים המקצועיים שלה.

ישראל חסון: סלח לי, אדוני, אם כך אנחנו פה בתקלה הרבה יותר גדולה מאשר חשבתי.

ישראל חסון: לפי דעתי זו מדיניות שלכם שצריכה להיות מונחלת כהגדרה למשטרה, והמשטרה צריכה לתרגם את זה.

ישראל חסון: כך אני מבין את הדברים.

ישראל חסון: אני לא מכיר שיטת עבודה אחרת, שבה הצבא קובע לשר הביטחון או לראש הממשלה את התכלית.

מירי רגב: אבל הצבא מכין עבודת מטה ומציין איפה האיומים העיקריים, הוא אומר מה נקודות התורפה, מה האיומים, איפה האיומים גדולים יותר, איפה האיומים קטנים יותר.

מירי רגב: הוא בא עם כל המידע הזה ואז את המדיניות קובע המשרד.

ישראל חסון: תודה רבה.

ישראל חסון: אז אני שואל את המשרד עכשיו מה התכלית שהוא מוצא לדבר הזה.

ישראל חסון: תגיד לי, בבקשה.

<יואל הדר: הנשק, ככלל, מיועד לפח"ע ולא מיועד למניעת פשע, בכל המקומות.

ישראל חסון: למניעת פיגועים חבלניים?

<פיני שיף: איפה זה כתוב?

ישראל חסון: רק שנייה, רגע.

ישראל חסון: למניעת פעילות חבלנית.

ישראל חסון: הגרף שלכם מזה 10 שנים הוא בעלייה או בירידה?

<רותם פלג: של מספר כלי הנשק?

<רותם פלג: בירידה.

ישראל חסון: אתה בטוח?

ישראל חסון: אני לא בטוח.

<קריאה: כלי נשק פרטיים בעיקר.

ישראל חסון: לא פרטיים אלא אבטחה.

ישראל חסון: המספר בעלייה או בירידה?

ישראל חסון: אם הוא בעלייה, אני רוצה שתראה לי באיזה מתאם זה עומד עם הערכת המצב של מדינת ישראל.

<רותם פלג: ראשית, זה בירידה.

ישראל חסון: כמה ירד?

ישראל חסון: ב-5 השנים האחרונות כמה ירד?

ישראל חסון: אני שואל על מספר האקדחים, לא על מספר החברות.

<יעקב עמית: ירדו לנו כ-30 חברות.

<יעקב עמית: מספר האקדחים ירד בכ-20,000 בארגונים ובפרטיים ירד משהו כמו 50,000.

ישראל חסון: אתה רוצה להגיד לי שהיו 60,000 לפני 5 שנים?

<יעקב עמית: היו כ-50,000.

מירי רגב: ירדו 20,000 בארגונים.

ישראל חסון: פרטי זה סיפור אחר.

מירי רגב: 50,000 בפרטי ו-20,000 בארגונים, כך הוא אמר.

מירי רגב: שמעתי את המספרים.

ישראל חסון: אני שואל עוד פעם, היו 60,000 אקדחים לפני 5 שנים בחברות?

מירי רגב: כנראה שכן.

ישראל חסון: אני מציע לכם לבדוק טוב-טוב מה אתם אומרים.

<רותם פלג: יש כאן מומחה שאומר לך מה המספרים.

<יעקב עמית: אני יכול להגיד לך שיש היום הרבה יותר כלי נשק ממאבטחים, כלומר יש עדיין חברות שמחזיקות בנשקים במחסנים שלהן מכיוון שהם כבר לא יוצאים החוצה לשמירה.

ישראל חסון: השאלה פה, וזאת בעיניי השאלה המרכזית- - -

מירי רגב: צמצום מספר כלי הנשק בקרב מאבטחים ובקרב אזרחים.

ישראל חסון: כלי הנשק בהגדרת המשרד לביטחון פנים שנמצאים אצל מאבטחים תכליתם למנוע פעילות טרור, זאת התכלית.

ישראל חסון: אני שואל שאלה נורא פשוטה, האם ב-5 או ב-3 השנים האחרונות בעקבות הערכת המצב שלכם אמרתם לחברות האבטחה: תורידו כלי נשק מן המדפים?

ישראל חסון: אפשר לקבל על זה תשובה?

ישראל חסון: יש תשובה?

ישראל חסון: אנשי המשטרה, אמרתם את זה?

ישראל חסון: זאת השאלה.

<יעקב עמית: יש ירידה בפועל.

<יעקב עמית: אני לא יודע מה היתה הערכת המצב.

מירי רגב: הם עונים לך תשובה.

ישראל חסון: זאת לא תשובה.

מירי רגב: לא תשובה – זה אומר שאין להם תשובה כרגע.

<יעקב עמית: לא, למה?

<רותם פלג: התשובה ברורה.

<רותם פלג: אני לא מבין למה אתה מכוון, מה אתה רוצה.

<רותם פלג: תשאל את השאלה באופן ברור כדי שנענה לך עליה תשובה.

<רותם פלג: כמה נשקים ירדו מהרחובות, זאת השאלה?

ישראל חסון: לא, השאלה שלי אליך נורא פשוטה.

ישראל חסון: יושבת-ראש הוועדה מנסה לשאול את השאלה הפשוטה: כלי נשק שנמצאים באבטחה ושמשמשים בסופו של דבר לדברים שלא היינו רוצים שישתמשו בהם, אנחנו מחפשים דרכים איך להפחית את מספרם.

ישראל חסון: היא שואלת מהזווית הזאת.

ישראל חסון: אני שואל מזווית אחרת, לגבי המדיניות.

ישראל חסון: השאלה שלי אליך היא זאת, אתה מנפק ומחייב חברות אבטחה להחזיק כלי נשק כדי למנוע פעילות חבלנית.

ישראל חסון: נכון?

ישראל חסון: אני חושב שב-5 השנים האחרונות התרחש משהו במדינה הזאת, אם אני לא טועה.

ישראל חסון: לפי כל הסקירות ששמענו קומה אחת למעלה, בסוף בפרוזדור, בוועדת החוץ והביטחון, שמירי רגב היתה חברה בה עד לפני חצי שנה.

מירי רגב: אני עדיין חברה בה.

ישראל חסון: עדיין חברה, סליחה.

ישראל חסון: השתנה משהו.

ישראל חסון: שאלתי האם השתנה משהו בהערכת המצב שגרם לכם לתת הנחיה להוריד אבטחה חמושה מחברות האבטחה ובכך להוריד גם עלויות מבתי עסק ובתי-מלון ולא להטיל עליהם.

<רותם פלג: חבר הכנסת חסון, אולי לא שמעת את תחילת הדברים שנאמרו כאן, גם על-ידי המשטרה וגם על-ידי.

<רותם פלג: הרי התהליך הזה נעשה כל הזמן ואנחנו עושים אותו עכשיו עוד פעם.

ישראל חסון: שאלתי מתי ההליך הזה נעשה בפעם האחרונה.

<רותם פלג: אנחנו אומרים שעכשיו נעשה, בימים אלה.

מירי רגב: הוא אמר:

מירי רגב: לפני שנתיים, ועכשיו.

ישראל חסון: אמרת כל הזמן.

<רותם פלג: זה התבחינים.

ישראל חסון: מתי נעשתה הערכת מצב, שהמשרד לביטחון פנים עמד בראשה?

ישראל חסון: האם אתה יכול להציג לי כאן שאתה עושה את הערכת המצב הזאת אחת לשנה, באופן סיסטמתי, מעלה או מוריד?

<רותם פלג: חבר הכנסת חסון, כפי שאמרתי, אנחנו נמצאים כרגע בעיצומה של העבודה הזאת.

ישראל חסון: אמרת: כל הזמן.

ישראל חסון: תגיד לי מתי נעשה לפני העבודה שאתה עושה עכשיו.

ישראל חסון: מתי נעשה בפעם האחרונה?

<רותם פלג: עכשיו אנחנו נמצאים בעיצומה של העבודה.

<רותם פלג: מה משנה לי מתי נעשתה העבודה בעבר?

ישראל חסון: אני שואל אותך, תגיד.

ישראל חסון: כאילו שאתה לא מבין.

מירי רגב: אבל הוא עושה עכשיו עבודת מטה.

מירי רגב: היא לא נעשתה עד עכשיו, ועכשיו הוא עושה.

ישראל חסון: רק רגע, אז על זה הדיון.

מירי רגב: בסדר, אז עכשיו הוא עושה עבודת מטה.

מירי רגב: זה לא הדיון כרגע.

דוד צור: הוא שואל דבר פשוט.

דוד צור: בין 2005-2013 האם נעשתה הערכת מצב שאמרה "תרדו מכמות כלי הנשק" או "השארנו את מה שהיה ב-2005"?

<רותם פלג: חבר הכנסת חסון, הדיון שאנחנו נמצאים בו יש לו שני צדדים – יש לו את הצד איפה צריכים להיות כלי נשק, מצד אחד, ומן הצד השני, שזה עבודה שנעשית ותסתיים בזמן הקרוב, ואם תרצו נציג אותה לוועדה- - -

מירי רגב: מה זה "אם תרצו"?

מירי רגב: אתם צריכים להציג.

מירי רגב: המחולל של הדיון הזה הוא הוועדה.

<רותם פלג: הצד השני שלו זה: במקומות שכן הוחלט שנשאר בהם עדיין נשק, מה עושים אתו, האם הוא הולך הביתה עם המאבטח או מאחסנים אותו בדרך אחרת.

<רותם פלג: אלה שני הצדדים של הדיון ואני אומר לך ששניהם מטופלים.

מירי רגב: אני רוצה לתת לעוד אנשים לדבר.

מירי רגב: שמענו, הבנתי.

מירי רגב: לא היתה הערכת מצב, אין מדיניות שר.

מירי רגב: הבנו את זה.

<רותם פלג: יש מדיניות שר כפי שהצגנו לכם אותה.

<רותם פלג: אנחנו נמצאים בעיצומו של תהליך עבודה.

<רותם פלג: היתה מדיניות שר.

ישראל חסון: מירי רגב, הוא לוקח אותך עכשיו למקום, תקשיבי לי – אם עכשיו כתוצאה מהערכת המצב נשארים רק 3,000 כלי-ירי אז אני אומר לך שאת יכולה להתחיל לקבוע שהתבחינים של מי שיחזיק כלי נשק יהיו הרבה יותר גבוהים וכל הדיונים האלה, על איפה לנעול את הנשק או לא לנעול את הנשק, זה נושא אחר.

מירי רגב: יכול להיות.

<רותם פלג: אבל אלה שני דברים שונים.

ישראל חסון: אלה לא שני דברים שונים.

<רותם פלג: תבחינים זה לאנשים פרטיים.

ישראל חסון: לא תבחינים, תירגע.

ישראל חסון: הפרמטרים שלך לשאלה מי יהיה מאבטח שנושא נשק.

<רותם פלג: ברור שזה יצטמצם.

ישראל חסון: אתה לא מקשיב, אתה עונה, האמן לי.

ישראל חסון: מרגע שאתה עושה הערכת מצב באופן סיסטמתי, כפי שגוף נורמלי היה צריך לעשות, ולא לזרוק את זה לקוּפה שזול לזרוק עליה, אם אתה היית צריך לשלם 10 שקלים ליום, לא יותר מזה, על כל אקדח שאתה משית, היית מוריד את זה ל-1,000.

ישראל חסון: אבל מאחר ואתה לא משלם אגורה אתה מפזר 45,000 כלי-נשק.

מירי רגב: זכות הדיבור שלך הסתיימה, גמרנו.

מירי רגב: לפני שאעבור לפיני שיף ולחברי הכנסת שנרשמו לזכות דיבור, אני מבקשת לשאול שאלה פשוטה.

מירי רגב: מי קובע איפה יהיה מאבטח עם נשק?

<רותם פלג: משטרת ישראל.

מירי רגב: אמיתי לוי, אתם קובעים את זה על-פי הערכות מצב שאתם עושים?

מירי רגב: אתם קובעים היכן יהיה מאבטח עם נשק?

<אמיתי לוי: על-פי רמת המסוכנוּת של אותו מקום, של אותו עסק.

מירי רגב: על-פי רמת המסוכנוּת של מה?

<אמיתי לוי: על-פי רמת האִיוּם.

מירי רגב: רמת האִיוּם של מה, של פח"ע?

<אמיתי לוי: גם של פח"ע וגם של פשיעה.

מירי רגב: אם כך, זה לא רק פח"ע.

מירי רגב: זה אִיוּם של פח"ע ופשיעה?

ישראל חסון: אדוני זה לא עובד כך, זה לא הולך לפשיעה.

<אמיתי לוי: של אלימות.

מירי רגב: סליחה רגע, תנו לו רגע, אני רוצה להבין.

מירי רגב: אני שואלת שאלה ולא מצליחה להבין פה כלום.

מירי רגב: מה קרה?

מירי רגב: אני רוצה להבין.

מירי רגב: אני שמחה שאתם מדברים ביניכם פה, אבל אני שואלת שאלה.

מירי רגב: לפי מה המשטרה קובעת היכן יהיה מאבטח חמוש?

מירי רגב: לפי מסוכנוּת שנקבעת על-פי מה?

<אמיתי לוי: האִיוּם על אותו גוף, המסוכנוּת של אותו אזור, או משהו כזה.

מירי רגב: מה זה מסוכנוּת?

מירי רגב: פח"עית?

<אמיתי לוי: אתן לך דוגמה.

<אמיתי לוי: למשל, לבנק "מזרחי" יש אוצר מתחת לבנק.

<אמיתי לוי: החשש שיהיו שם התפרצות ושוד- - -

מירי רגב: אז זה גם פח"ע וגם פשיעה.

מירי רגב: סליחה, יש פשיעה וטרור.

מירי רגב: זאת אומרת, ההחלטה היכן להציב מאבטחים חמושים היא על-פי המסוכנוּת, גם ברמת פשיעה, אלימות, וגם ברמת פח"ע.

מירי רגב: בסדר.

מירי רגב: כל כמה זמן אתם מקבלים החלטות?

מירי רגב: כיצד אתם בודקים מחדש האם המקום ממשיך להיות מאוים מבחינת פח"ע ומבחינת פשיעה?

<אמיתי לוי: זה נעשה לאורך כל השנה.

<אמיתי לוי: אתן לך את הדוגמה שנסים מור הציג כאן בישיבה הקודמת.

<אמיתי לוי: בבדיקה שעשינו לפני כחצי שנה, בדקנו לאורך מספר חודשים את אבטחת המסעדות.

<אמיתי לוי: עלתה דרישה מן השטח, זה נבחן והחלטנו להוריד את האבטחה מן המסעדות.

<אמיתי לוי: בנושא של התחבורה הציבורית – לפני שנתיים נעשתה גם כן הערכת מצב והוחלט להוריד את זה.

<אמיתי לוי: זה נעשה לאורך כל השנה.

מירי רגב: בעקבות דרישה מן השטח?

מירי רגב: אף פעם לא יזום על-ידכם אלא דרישה של השטח אליכם?

<אמיתי לוי: לא, לא.

<אמיתי לוי: הצגתי שתי דוגמאות שבהן זה בא מן השטח.

<אמיתי לוי: בנושא של התחבורה הציבורית זה דווקא עלה מן המטה.

<אמיתי לוי: נעשתה עבודה במשטרה ביחד עם המשרד והוחלט לעשות שינויים כאלה ואחרים.

<אמיתי לוי: זה נעשה לאורך כל השנה על-פי הערכות מצב, על-פי מידע מודיעיני כזה או אחר.

<אמיתי לוי: וגם פה, למשל, גם בעבודה הזאת, אם שנתיים אחרי העדכונים נקבל מידע או תהיה הערכת מצב נוכל גם כן לשנות.

מירי רגב: אם כן, זה נעשה נקודתית.

מירי רגב: אין מצב שאתה כמשטרה בכל שנה עושה הערכת מצב.

<אמיתי לוי: אנחנו עושים הערכת מצב בכל שנה.

מירי רגב: אני שואלת שאלה.

מירי רגב: אז בוא תסביר לי כדי שנתקדם בדיון הזה.

<אמיתי לוי: בכל שנה אנחנו עושים הערכת מצב עם כל הגופים: השב"כ, המוסד, צה"ל.

מירי רגב: עם מנכ"ל ארגון חברות האבטחה?

מירי רגב: עם כולם?

<אמיתי לוי: הוא לא נוגע לעניין.

מירי רגב: כלומר, רק עם הגורמים- - -

<אמיתי לוי: עם הגורמים שרלוונטיים.

<אמיתי לוי: כל שנה עושים את זה, מוציאים חוברת מסודרת לכל הגופים המאובטחים, מה המשמעויות של אותה הערכת מצב, ובהתאם לזה גם קובעים את דרכי הפעולה לקראת השנה הבאה.

מירי רגב: ההמלצות שלכם מפוקחות על-ידי המשרד לביטחון פנים?

מירי רגב: הן מוצגות למשרד לביטחון פנים?

מירי רגב: או שהמשרד לביטחון פנים לא שותף בהתנהלות הזאת של הערכת מצב ומאבטחים עם כלי נשק?

<אמיתי לוי: ברור, הכול עולה בסוף למשרד לביטחון פנים.

ישראל חסון: יש לי שאלה.

מירי רגב: תגיד לי, לא שאלת עד עכשיו?

מירי רגב: אני רוצה רגע להבין.

מירי רגב: זה נמצא רק אצלכם בהערכות מצב?

מירי רגב: זה לא עולה להערכת מצב אצל השר?

<אמיתי לוי: אנחנו כמשטרה עושים את הערכות המצב ביחד עם הגופים, כפי שהסברתי כבר.

<אמיתי לוי: זה עולה למעלה למפכ"ל ומהמפכ"ל, אני מניח, לא בדקתי פיזית, מעביר את זה למשרד לביטחון פנים.

מירי רגב: אתה מניח, בסדר.

מירי רגב: רותם פלג, אתה יכול להגיד לי אם נעשית אצלכם הערכת מצב קבועה אחת לשנה בעניין הזה?

<רותם פלג: אני אומר עוד פעם, אנחנו עושים אותה עכשיו בצורה מסודרת.

מירי רגב: עכשיו אתם מתחילים.

<רותם פלג: אנחנו לא מתחילים.

<רותם פלג: אנחנו מסיימים.

מירי רגב: אתם מסיימים משהו שהתחיל לפני חודשיים-שלושה.

<רותם פלג: נכון.

מירי רגב: שאלתי מה קרה לפני החודשיים-שלושה.

מירי רגב: אני שואלת שאלות בצורה ברורה.

מירי רגב: האם לפני החודשיים-שלושה כשהתחלתם בעבודת מטה, עשיתם באופן קבוע אחת לשנה, אחת לשנתיים, אחת ל-3 שנים, אחת לחצי שנה, אחת לחודש, אחת ליומיים, אחת לשבוע הערכת מצב לגבי המקומות המאובטחים ועסקים עם נשק?

מירי רגב: זאת השאלה שלי.

<רותם פלג: נחזור להתחלה.

<רותם פלג: כפי שאמר אמיתי לוי, זה נעשה באופן שוטף על-ידי משטרת ישראל.

<רותם פלג: המשרד באופן שוטף לא מנהל את הערכות המצב הללו.

מירי רגב: בסדר, מאה אחוז.

מירי רגב: אפשר להגיד גם שלא, לא קרה כלום.

<רותם פלג: אנחנו לא מנהלים את הערכות המצב האלה.

מירי רגב: אז בעצם המשרד לביטחון פנים לא ניהל עד עכשיו, עד לפני חודשיים-שלושה, את הסוגיה אלא קיבל נתונים כאלה או אחרים ממשטרת ישראל.

<רותם פלג: כפי שגם אמר חבר הכנסת חסון, המשרד קובע את המדיניות.

מירי רגב: אבל איזו מדיניות הוא קבע?

מירי רגב: מה המדיניות שהוא קבע?

ישראל חסון: שמאבטחים פח"ע, אבל המשטרה מאבטחת גם מפני פשע.

<רותם פלג: מדיניות יכולה להרחיב.

ישראל חסון: אני רוצה שיסבירו לי למה בית-מלון יותר מסוכן מאוטובוס מבחינה פח"עית.

ישראל חסון: תסביר לי.

<רותם פלג: תהליך העבודה הוא תהליך מסודר, שמתחיל מהערכת מצב כללית על כל הנושאים שבאחריות המשרד לביטחון פנים, שממנה גוזרים את מדיניות השר, וממדיניות השר גוזרים את תוכניות העבודה לשטח.

<רותם פלג: זה קורה באופן קבוע, כל שנה, באופן מסודר.

מירי רגב: בסדר, הבנתי את מה שאתה אומר.

מירי רגב: אני מבקשת לשמוע התייחסות של פיני שיף, מנכ"ל ארגון חברות השמירה והאבטחה, בקצרה, ואחר-כך נעבור לחברת הכנסת תמר זנדברג.

<פיני שיף: גברתי, אני מבקש לרגע להיות מורה נבוכים של כל מי שיושב פה סביב השולחן מפני שיש כאן גם אנשים שבאים ממוסדות שונים והם לא מבינים באבטחה.

<פיני שיף: אני לא אומר את זה לגנאי, מפני שאבטחה היא מקצוע בפני עצמו ולא כולם מבינים בה.

<פיני שיף: השאלות ששואל חבר הכנסת חסון לא נשאלות סתם.

<פיני שיף: הוא גם לא סתם היה המשנה לראש השב"כ, מפני שהוא שואל שאלות מקצועיות רציניות, שעל הבסיס שלהן צריכה להיעשות כל העבודה שמתבצעת עכשיו.

<פיני שיף: לטעמי היא מתבצעת מהר מדי.

<פיני שיף: אני רואה כאן ריצת אמוק אל תוך איזו תהום.

<פיני שיף: אנחנו נפיל את כל מערך האבטחה לתוך איזו תהום שממנה לא ניתן יהיה לקום.

<פיני שיף: ראו, אחרי האינתיפדה הראשונה והשנייה קמו כפטריות אחר הגשם חברות אבטחה, בגלל צורך לאומי.

<פיני שיף: חברות האבטחה היום, בשנת 2013, נמצאות במדינת ישראל איפה שקצרה ידה של משטרת ישראל להימצא.

<פיני שיף: צריך להגיד את האמת, למשטרה יש – אדוני המפכ"ל היוצא – 23,000 שוטרים.

<פיני שיף: הם לא מסוגלים להימצא בכל מקום, אנחנו יודעים את זה, ולכן חברות האבטחה ברבות השנים סתמו חורים במקומות שבהם אי אפשר להציף שוטרים.

<פיני שיף: כולנו מבינים את זה.

<פיני שיף: שוב, אני לא אומר את זה כביקורת.

<פיני שיף: לכן חברות האבטחה נמצאות היום בקניונים, במרכזי הקניות, במרכזי הבידור, בבתי-המלון, במשרדי הממשלה, whatever.

<פיני שיף: עד לפני כמה זמן גם שרי הממשלה אובטחו על-ידי חברות אבטחה.

<פיני שיף: הן נמצאות בכל מקום שבו קצרה ידה של המשטרה להימצא.

<פיני שיף: בענף הזה מועסקים 110,000 איש, מתוכם 39,000-54,000 חמושים.

<פיני שיף: זה המספר.

מירי רגב: מתוך כמה?

<פיני שיף: מתוך 110,000 מועסקים, בין 39,000-54,000 חמושים יוצאים מדי בוקר לכל מקומות העבודה במדינת ישראל, חמושים.

תמר זנדברג: של מי הנתון הזה?

<פיני שיף: שלי.

<פיני שיף: יאמתו לי את זה.

<פיני שיף: אם אני רוצה להיות מינימליסט, יש 39,000 מאבטחים חמושים במדינת ישראל.

<פיני שיף: עלתה בעיה לפני מספר חודשים כתוצאה מארגוני הנשים.

מירי רגב: מה זה "כתוצאה מארגוני הנשים"?

מירי רגב: תתקן את עצמך.

מירי רגב: כתוצאה מרצח.

מירי רגב: מה זה "ארגוני הנשים"?

דוד צור: בגלל זה הוא לא בפוליטיקה...

<פיני שיף: אני פשוט עושה סדר בעניין, סיסטמתי.

מירי רגב: תעשה את זה באופן מקצועי.

מירי רגב: כשרוצחים – זה לא קשור לארגוני נשים.

מירי רגב: מחקנו את המשפט, תמשיך הלאה.

<פיני שיף: עלה רעיון, שיצא מן המשרד לביטחון פנים, אינני יודע ממי, יכול להיות שמהשר או ממישהו אחר, לא משנה, שמאבטחים שלוקחים את נשקם הביתה בתום העיסוק יפקידו אותו בכספת בבית.

מירי רגב: זה חכם זה.

מירי רגב: ..

<פיני שיף: משהו.

<פיני שיף: ..

<פיני שיף: פתרון הזוי לכל הדעות.

<פיני שיף: כדי שאם אותו מאבטח חס וחלילה רוצה לפגוע במישהו מבני משפחתו אז הוא יפתח את הכספת וייקח את האקדח.

<פיני שיף: אבל, בסדר, עלה פתרון.

<פיני שיף: ניסינו להסביר כמיטב יכולתנו שהפתרון הזה לא שייך לבעיה אבל לא כל-כך הצלחנו.

<פיני שיף: הרעיון הבא שעלה הוא שכלי הנשק יופקדו במקומות העיסוק.

<מאירה בסוק: יש את זה בחוק.

מירי רגב: תני לו, הוא מדבר.

מירי רגב: גם תורך יגיע לדבר, אם תירשמי בצורה מסודרת.

<פיני שיף: אנחנו כארגון נמצאים בסך הכול כשבועיים בעבודת מטה מול גורמי המשרד לביטחון פנים, האגף לרישוי כלי ירייה וחטיבת האבטחה במשטרה.

<פיני שיף: אני אומר שבועיים לא סתם, גברתי.

<פיני שיף: מפני שאם בתום שבועיים חטיבת האבטחה במשטרת ישראל כבר יודעת איפה להוריד נשקים במדינת ישראל ממאות עסקים, מאות – תקשיבו למספרים: 45,000 בתי עסק במדינת ישראל מאובטחים בנשק – אם חטיבת האבטחה כבר יודעת מחר בבוקר איפה היא מורידה, אנחנו נשפוך את התינוק עם המים.

<פיני שיף: אני יודע, יש שם אנשי מקצוע, אבל נראה לי מהיר מדי כבר להחליט שמורידים 50% מכלי הנשק.

מירי רגב: הם עוד לא הציגו את זה.

<פיני שיף: אבל אני יודע, הם הציגו את זה אתמול בישיבה שהשתתפתי בה.

<פיני שיף: 50% מכלי הנשק עומדים לרדת.

<פיני שיף: אני אומר לך שאני מאתמול בן אדם מבוהל.

מירי רגב: אתה לא נראה כזה.

מירי רגב: לכן נבהלת מארגוני הנשים, אני מבינה.

מירי רגב: ..

<פיני שיף: אם תוך זמן כל-כך קצר כבר יודעים ש-50% מכלי הנשק, בבתי העסקים ובכל יתר המקומות, אפשר להוריד- - -

דוד צור: כולל מוסדות חינוך?

<פיני שיף: זה כולל את מוסדות החינוך.

דוד צור: אז כנראה שמוסדות החינוך הם כ-40% מה-50%.

<פיני שיף: כבר יכולים לרדת?

<פיני שיף: פה אני מגיע לשאלתו של חבר הכנסת חסון.

<פיני שיף: כאשר מורידים – זה לא הורדת כלים, אני מזכיר, פה אנחנו לא עוסקים בלספור, לא מורידים 20 כלים, 20,000 כלים, 30,000 כלים.

<פיני שיף: פה עושים שינוי בתפיסת האבטחה האזרחית במדינת ישראל, ומי שלא מבין את זה לא מבין אבטחה.

<פיני שיף: חבר הכנסת חסון צודק, מפני שכאשר עושים שינוי בתפיסת האבטחה בודקים את הערכת המצב הלאומית, את תמונת המודיעין, את רמת האִיוּם ואומרים: רגע, מה השתנה בשנים האחרונות שבעקבותיו צריך להגדיל את מספר כלי הנשק או להקטין את מספר כלי הנשק?

<פיני שיף: כאשר לא עושים הערכות מצב אלא עושים דבר כזה, יגיעו להחלטות שאני אומר לך, אני מפחד מהן.

מירי רגב: מה אתה מציע?

<פיני שיף: גמרתי את הסקירה.

<פיני שיף: הארגון הציע שלושה דברים.

<פיני שיף: דבר ראשון, אני מכיר בצורך לצמצם את מספר כלי הנשק בחברות האבטחה.

<פיני שיף: גם אני חושב שבמקומות מסוימים שהיו חמושים עד אתמול, אפשר לקבוע ב-2013 שהם יהיו לא חמושים מחר, אין בעיה.

<פיני שיף: דבר שני, כדי למנוע באמת את נשיאת הנשק הביתה צריך גם את זה לצמצם, באופן ניכר, כי ללקיחת הנשק הביתה יש פוטנציאל של בעיות.

<פיני שיף: יש בעיות בטיחות, יש פליטות כדור, יש אולי סיכוי שמישהו ייפגע, וחלילה שמישהו אולי יירצח.

<פיני שיף: אז אני אומר, צריך לצמצם את נשיאת כלי הנשק הביתה.

<פיני שיף: הפתרון הוא אחד, ואין בלתו, להפקיד את כלי הנשק במקומות העיסוק.

מירי רגב: זה הכיוון שאליו אנחנו הולכים.

מירי רגב: מה הבעיה?

<פיני שיף: אני יודע.

<פיני שיף: זו דעתי המקצועית-הארגונית-התפעולית, בהכירי את תפעול חברות האבטחה, את אפיוני העבודה שלהן.

<פיני שיף: אני יודע שיש בעלי עסקים במדינת ישראל, בכל מקום, שחושבים שאי אפשר, או שכן אפשר.

<פיני שיף: אני חושב שאין בלתו, זה הפתרון.

<פיני שיף: אם הפתרון הזה לא יהיה אז צריך להמשיך ולאפשר למאבטחים לקחת את הנשק הביתה.

מירי רגב: למה אתה חושב שהפתרון הזה לא יהיה?

מירי רגב: אתה יודע על פתרון אחר?

<פיני שיף: לא, אין בלתו.

מירי רגב: אבל זה הפתרון שאנחנו מובילים.

<אלון ראובני: לא נבחנו פתרונות אחרים.

<אלון ראובני: למה זה הפתרון?

<אלון ראובני: למה ללכת לכיוון הזה?

<פיני שיף: אין פתרונות אחרים.

<אבי נעים: קודם כול, יש בלתו.

מירי רגב: רק שנייה, נרשמת ותיכף אתן לך רשות דיבור.

מירי רגב: סיימת, פיני שיף?

מירי רגב: תודה רבה.

מירי רגב: תמר זנדברג בבקשה, ולאחר מכן אבי נעים ממרכז השלטון המקומי.

תמר זנדברג: תודה.

תמר זנדברג: קודם כול אני רוצה רק לתת מסגרת לדיון.

תמר זנדברג: אין דבר כזה "אין בלתו".

תמר זנדברג: יש כאן שני פתרונות שנמצאים על השולחן והפתרון יהיה מן הסתם שילוב ביניהם.

תמר זנדברג: אחת, זה צמצום כלי הנשק במרחב האזרחי, ושתיים, זה הפקדה וטיפול ונהלים בכלי הנשק שצריכים להיות במרחב האזרחי.

תמר זנדברג: אני רוצה להתייחס לכמה נקודות שקצת חסרות פה בדיון.

תמר זנדברג: קודם כול, אולי אפשר לבקש מנציגי המדינה, המשרד לביטחון פנים, המשטרה, כל אחד מן הגורמים הנוגעים בדבר קודם כול נתונים מטעם המדינה: כמה כלי נשק קיימים היום ואיפה הם נמצאים, בידי מי?

תמר זנדברג: נתונים שלכם, לא של גורמים פרטיים כאלה ואחרים.

תמר זנדברג: דבר שני, אני רוצה לחלק את הנושא, הדיון פה הוא הרבה מאוד סביב חברות האבטחה האזרחיות.

מירי רגב: הדיון היום הוא רק על חברות האבטחה.

תמר זנדברג: אבל אני רוצה לציין- - -

מירי רגב: רק רגע, הזמן שלנו קצר מאוד.

מירי רגב: יש הרבה מאוד אנשים שאנחנו רוצים לדבר איתם ולשמוע את דעתם.

מירי רגב: אנחנו מחלקים את הדיון הזה לשניים: כל סוגיית התבחינים של חלוקת כלי נשק לאזרחים – על זה יהיה דיון נפרד בוועדת הפנים והגנת הסביבה.

מירי רגב: הדיון היום הוא רק על סוגיית חברות האבטחה והנשק, זהו.

<רומי גורודסקי: אז בשביל מה הוזמנו?

<רומי גורודסקי: אני מהתאחדות המלונות.

מירי רגב: זה לא נוגע אליך?

מירי רגב: אצלך אין מאבטח?

מירי רגב: נסביר מחדש כדי שגם את מהתאחדות המלונות תביני, כפי שאתם מסבירים היטב את התשלום עבור סוף שבוע ואמצע שבוע.

מירי רגב: הכוונה היא בכל עסק ומקום שיש בו מאבטח, לא עם נשק קל-הרג אלא עם נשק שהוא לא רהיט בבית, נשק שהורג, הורג, השאלה מה עושים עם הנשק הזה.

מירי רגב: האם המאבטח חוזר אתו הביתה, ואז בדרך קרה משהו, אשתו עצבנה אותו ואז הוא מוציא את האקדח והורג אותה, או קרה לו משהו ואז הוא מוציא את האקדח והורג את עצמו, או שהוא שם את זה על השולחן והילד שלו שיחק באקדח ופלט כדור?

מירי רגב: האם אנחנו ממשיכים את מה שקורה כרגע, או שמא אותו מאבטח, אחרי שסיים לאבטח את "דן פנורמה" או כל מלון אחר, המלון ידאג- - -

<רומי גורודסקי: או מאבטח שרצח את הטבח.

<רומי גורודסקי: זה קרה לפני כמה חודשים.

מירי רגב: זה גם יכול להיות.

מירי רגב: העיקר שהבנת שהגעת לדיון הנכון, יפה.

תמר זנדברג: הימצאות נשק במרחב הפרטי הוא נושא שכנראה רובו בידי חברות האבטחה, אבל גם שוטרים, חיילים ובאופן כללי כל – אני עוזבת עכשיו את רישוי כלי הירייה, שהוא גם נושא, אבל גם חיילים לא קרביים מחזיקים בידם נשק וזה גורם להתאבדויות.

מירי רגב: זה לא נושא הדיון היום, אבל את צודקת.

תמר זנדברג: כל הגורמים האלה מקיפים את נושא הנשק במרחב האזרחי.

תמר זנדברג: אותם ארגוני נשים שציינת, אני רוצה בכוונה לציין את קואליציית "האקדח על שולחן המטבח", קואליציה של ארגונים פמיניסטיים, ארגונים חברתיים שהצביעו על הבעיה, לְמה גורמת הימצאות הנשק במרחב הפרטי, כלומר אקדח שככה מונח לו על שולחן המטבח לְמה הוא יכול לגרום.

תמר זנדברג: הוא לא סתם, זה לא "אולי" גורם לרצח, ולא "אולי" נפלט כדור, אלא יש הפניית כוח מכוונת כלפי החלשים, ובעיקר החלשות בחברה.

תמר זנדברג: לכן ההערה שלך לגבי ארגונים פמיניסטיים רלוונטית מאוד, כי מי שנפגעות מן הנשק על שולחן המטבח זה נשים וילדים, בעיקר, או חלשים אחרים.

תמר זנדברג: לנושאים שעלו כאן, קודם כול, באמת קיים חוק.

תמר זנדברג: תוקן חוק רישוי כלי ירייה, אלא שיש אתו שלוש בעיות.

תמר זנדברג: אחת, שהוא לא נאכף כפי שצריך.

תמר זנדברג: בדיון הקודם שמענו את סקירת השר לביטחון פנים, הנחיות שהוא הוציא לצמצם מאוד את ההיתר המרחיב שניתן להוציא את הנשקים לבתים.

תמר זנדברג: נשמח לשמוע מנציגי המשרד, בזמנו השר אמר שזה נעשה בימים אלה.

תמר זנדברג: עברו בכל זאת כמה שבועות ונשמח לשמוע איך ההנחיה הזאת יוצאת לפועל.

תמר זנדברג: כבר היתה הנחיית שר, שהשר דיווח עליה בוועדה בדיון הקודם.

מירי רגב: הוא דחה אותה לסוף חודש יולי כי זה בעבודת מטה.

תמר זנדברג: אז אני מבקשת לשמוע על ההיערכות, מה קורה עם זה.

תמר זנדברג: דבר ראשון.

תמר זנדברג: דבר שני, לגבי תסקיר החוק החדש, שלפיו אותו חוק שמבקש להפקיד את הנשק במקום העבודה או במרחב האבטחה עומד להיפרץ, ותקנו אותנו אם אנחנו טועות.

תמר זנדברג: צריכה להיות הנחיה ברורה בתסקיר החדש, לפיה מרחב ההפקדה חייב להיות מקום העבודה.

תמר זנדברג: הדברים שאמרת בהתחלה לשאלת הביניים שלי קצת הדאיגו אותי, כי מה זה אומר "כל מקרה לגופו"?

תמר זנדברג: "כל מקרה לגופו" זה אם זה קניון או מלון, או "כל מקרה לגופו" זה כל מרחב הדרום או כל מרחב קריית גת או כל מרחב העיר או משהו בסגנון הזה?

תמר זנדברג: אני מבקשת מן הוועדה שנחליט בסיכום שני דברים.

תמר זנדברג: אחת, לעקוב אחרי האכיפה על החוק הקיים.

תמר זנדברג: שתיים, לוודא שכל חוק חדש, כל שינוי בתסקיר או משהו כזה יצמצם את מרחב ההפקדה למרחב מאוד-מאוד מוגדר ולא ירחיב את ההגדרה.

תמר זנדברג: תודה.

<אבי נעים: אני יושב-ראש ועדת הביטחון במרכז השלטון המקומי.

<אבי נעים: אני חושב שצריך לעשות הפרדה בין המהות, שהיא צמצום מספר כלי הנשק במרחב הציבורי, ובין תוצרים כלכליים, שכתוצאה מכך אמרת: אין בלתו, איפה מאחסנים, ובסוף הולכים כבר לשאלה מי ישלם עבור אחסנת הנשק.

<אבי נעים: אנחנו בשלטון המקומי מעסיקים כ-12,000 מאבטחים חמושים, 5,000 במוסדות חינוך.

מירי רגב: הם נספרים ב-39,000 שציין פיני שיף?

<אבי נעים: כן, הם בתוך ה-39,000.

<אבי נעים: כ-25%.

<אבי נעים: קודם כול, כשאין נשק לא רוצחים, את זה צריך להגיד בצורה הכי ברורה, רוצחים פחות.

<אבי נעים: אני מתחבר למה שאמר כאן ישראל חסון על חוסר הקשר בין הייעודים שלשמם נועד הנשק, שזה הפח"ע, ובין מה שקורה במציאות.

<אבי נעים: אני יכול להגיד בפה מלא שאפשר לצמצם כמעט את כל כלי הנשק, כמעט, במוסדות החינוך, לעמדתנו, וברשויות המקומיות.

<אבי נעים: אבל אסור שהחשיבה תהיה צרה.

<אבי נעים: מה זאת אומרת?

<אבי נעים: באו בהינף קולמוס וביטלו את כל האבטחה במסעדות.

<אבי נעים: אבטחה במסעדות זה בערך 3,000 מקומות עבודה, שם ניתנה פרנסה להרבה מאוד אנשים שהתקשו למצוא מקומות עבודה אחרים, ואף אחד לא מימן את זה.

<אבי נעים: זאת אומרת, הסועד באופן וולונטרי נתן תשלום וכולם בעצם הרוויחו.

<אבי נעים: הפסדנו כאן מנוף כלכלי.

<אבי נעים: אפשר בהחלט היה להוריד את הנשקים ולהשאיר את המאבטחים במסעדות.

<קריאה: מה הם יעשו בלי נשק?

<אבי נעים: יעשו בלי נשק.

<אבי נעים: הם יהיו גורם מרתיע, הם יהיו גורם שבודק, ובמקרים קיצוניים גם אפשר לתת נשק שהוא אל-הרג.

<אבי נעים: בשבוע הבא אנחנו נפגשים עם מנכ"ל המשרד לביטחון פנים, ואנחנו מקווים שגם המשטרה תזמין אותנו לדיונים.

<אבי נעים: אנחנו חושבים שיש מקום לצמצם דרסטית במספר.

<אבי נעים: אנחנו חושבים שצריך לחשוב בצורה יצירתית, צריך לקבוע החרגות.

<אבי נעים: אני לא חושב שדין מאבטח ביו"ש שגומר את העבודה בבית-ספר ונוסע על צירים ביו"ש כדין מאבטח ברעננה, והגישה היום היא גורפת, לא על בסיס של סיכונים.

<אבי נעים: אין כאן שום בסיס של סיכונים במוסדות חינוך.

<אבי נעים: היום כל מאבטחי מוסדות החינוך, למעט במגזר הערבי, אגב, הם חמושים.

<אבי נעים: פה בהחלט אפשר לעשות דיפרנציאציה.

מירי רגב: שלום לשלמה בוחבוט.

מירי רגב: איך תזמנו את זה שהגעת בדיוק כאשר יושב-ראש ועדת הביטחון של מרכז השלטון המקומי מדבר.

<אבי נעים: הוא מכבד את ראשי המועצות שלו.

<אבי נעים: אם המדינה היתה משכילה להגדיר את האבטחה כעבודה מועדפת, שגם בוגרי צה"ל שהם לוחמים, שהם פחות מסכנים היו משמשים כמאבטחים, אז כולם היו מרוויחים מזה.

<אבי נעים: גם על העניין הזה אנחנו עובדים במרכז השלטון המקומי.

<אבי נעים: בסופו של דבר לוחם שמשת

<אבי נעים: חרר מהצבא ועושה את זה כעבודה מועדפת, מבחינת התבחינים שדיברת עליהם הוא נמצא במקום אחר מן המקרים שאנחנו לצערנו נתקלים בהם.

מירי רגב: כרגע זה לא נחשב כעבודה מועדפת?

<אבי נעים: כרגע זה לא, גם לא במוסדות חינוך וגם לא במקומות אחרים, זה לא עבודה מועדפת.

<אבי נעים: אנחנו בהחלט תומכים בזה.

<אבי נעים: הדבר האחרון שאני רוצה להתייחס אליו זה נושא האחסון.

<אבי נעים: זה סוגיה כלכלית שעכשיו כל אחד מנסה לגלגל מפה לשם.

<אבי נעים: אמר פה פיני שיף: אין בלתו.

<אבי נעים: יש בלתו.

<אבי נעים: אנחנו לא נהיה מוכנים שיהיו כספות עם אקדחים בבתי-ספר.

<אבי נעים: לא יעלה על הדעת שכספות עם אקדחים יהיו בבתי-ספר, זה הדבר האחרון שאנחנו צריכים.

תמר זנדברג: גם לא צריך להיות אקדח על המאבטח בבית-הספר.

<אבי נעים: נכון, את זה אמרתי כבר.

מירי רגב: אני חייבת רגע להגיד משהו, כי בעניין הזה נסים מור דיבר, וזה לא הוגן, אני חייבת להגן כאן על המשטרה.

מירי רגב: נסים מור אמר חד-משמעית שהם הולכים לבחון בכלל את האפשרות שבמוסדות החינוך לא תהיה אבטחה עם נשק.

<אבי נעים: אני בעד.

מירי רגב: אלא יהיה צוות, ניידת שתסתובב בעיר ותטפל בעניין הזה.

מירי רגב: הוא אמר את זה חד-משמעית.

<אבי נעים: ניידת – היינו בסרט הזה.

<אבי נעים: אני לא רוצה להיכנס כאן לדיון המקצועי.

מירי רגב: יכול להיות.

מירי רגב: הוא אמר שיבוא עם הצעה.

מירי רגב: אני מחכה.

מירי רגב: אנחנו מחכים להצעה שלהם.

<אבי נעים: צריך להבין רק דבר אחד בהיבטים הכלכליים.

<אבי נעים: ברגע שאתה מוריד חימוש ממאבטחים חברות השמירה חוסכות המון כסף, הן בהכשרה, הן בהכשרה התקופתית, ולכן לא בהכרח מפסידים פה.

<אבי נעים: הם חוסכים כאן הרבה מאוד כסף.

מירי רגב: לא באנו לטפל בעניין הזה ברמה הכלכלית.

מירי רגב: באנו לטפל בזה ברמת סיכון חיי אדם.

<אבי נעים: כשאמרו ש"אין בלתו", כמובן שהיתה זיקה לעניין הכלכלי.

מירי רגב: לא היה כאן שום דבר שקשור לצד הכלכלי.

<אבי נעים: אנחנו האחרונים שרוצים להתעסק באחסנת כלי נשק.

<אבי נעים: אנחנו בהחלט תומכים, גברתי היושבת-ראש, בצמצום מספר כלי הנשק, באופן שאת מובילה את זה.

<אבי נעים: אגב, אם לא היה שיח ציבורי זה לא היה עולה לדיון, את זה צריך להגיד.

מירי רגב: תודה רבה.

מירי רגב: חבר הכנסת דוד אזולאי, בבקשה, ולאחר מכן רומי גורודסקי, סמנכ"לית התאחדות בתי המלונות בישראל.

מירי רגב: אני רואה שרשומים כאן שני אנשים, ממשרד התיירות ומהתאחדות המלונות.

מירי רגב: אתם מציגים אותם דברים?

מירי רגב: אז רק אחד ידבר ויציג את נושא בתי-המלון.

דוד אזולאי: אני רוצה לחזור על המשפט האחרון של אבי נעים, לגבי השיח הציבורי.

דוד אזולאי: את הנשק הביאו בזמנו גם בעקבות השיח הציבורי, כאשר היו פיגועים ואז בכל פינה במדינת ישראל היו מאבטחים.

דוד אזולאי: ומה לעשות, זה גם פתר חלק מן הבעיות הכלכליות של מדינת ישראל ואנחנו יודעים שאם היום יחזירו את הנשקים האלה כמה מובטלים יסתובבו לנו.

דוד אזולאי: גם את זה צריך לקחת בחשבון.

<אבי נעים: לא בהכרח.

ישראל חסון: אתה יכול להשאיר את המאבטח, אך הוא יהיה לא חמוש.

מירי רגב: זאת דעתו.

דוד אזולאי: ישראל חסון, ידידי, אתה יודע מה שווה מאבטח בלי נשק, כולנו יודעים.

<אבי נעים: אנחנו יודעים גם כמה שווה מאבטח עם נשק.

דוד אזולאי: עובדה שזה גם הוכיח את עצמו.

<אבי נעים: זה לא הוכיח את עצמו.

דוד אזולאי: במקרים מסוימים זה הוכיח את עצמו.

דוד אזולאי: במקרים מסוימים לצערי הרב- - -

<אבי נעים: זה מקרים בודדים.

<אבי נעים: זה לא נכון.

דוד אזולאי: אחד הדברים שמטרידים אותי הוא נושא האבטחה בבתי-הספר, בעיקר.

דוד אזולאי: מפני שהיום אנחנו יודעים עד כמה מצוקת המשטרה קשה, ואתה יודע את זה כראש רשות מקומית.

דוד אזולאי: המשטרה לא מסוגלת לעמוד בכל המטלות שמטילים עליה, אין זה סוד, ואני לא מתכוון כאן לפגוע באף אחד.

דוד אזולאי: אתה רואה את זה בדרום תל-אביב עם המסתננים, אתה רואה את הרשות.

דוד אזולאי: אתה יודע איזה ויכוח היה לנו כאן בוועדה כאשר היינו צריכים לקבל החלטה על מאבטחים של הרשות המקומית בשיתוף המשטרה, אתה יודע כמה זה היה קשה.

דוד אזולאי: מה שאנחנו הולכים עכשיו לעשות בעצם, להסיר את האבטחה מאותם גופים פרטיים ולהגיד למשטרה: בבקשה, הנה, קחו, תעשו את זה.

דוד אזולאי: ואז תבוא המשטרה ותגיד: אנחנו בכלים שיש לנו לא מסוגלים לעמוד בזה.

מירי רגב: זה לא מה שאמרנו.

דוד אזולאי: זה יבוא.

דוד אזולאי: לכן אני אומר, בואו נהיה זהירים בדברים האלה ולא ניקח – כל פעם שהנושא עולה לכותרות אז אומרים שצריך עכשיו להוריד את כל הנשקים; מחר יהיה פיגוע ואז עוד פעם, בשל השיח הציבורי, יאמרו שצריך להחזיר את הנשקים.

דוד אזולאי: צריך לעשות את זה במינון הנכון, בדרך הנכונה, כך שבסופו של דבר לא נימצא כולנו ניזוקים.

מירי רגב: תודה.

מירי רגב: נציג התאחדות המלונות.

<משה דובדבני: אני מנהל אגף הביטחון במשרד התיירות.

<משה דובדבני: אני רוצה קודם כול להגיד לכם, לא אנסה לעשות כל מיני הכללות.

<משה דובדבני: אני פשוט מתחבר למה שאמר חבר הכנסת חסון.

<משה דובדבני: אנחנו צריכים להתייחס לאִיוּם ולפעול בהתאם.

<משה דובדבני: זה מתחלק לשתיים: אחת, איזו רמת אבטחה לעשות, ואחר-כך ניכנס לפרטים הטכניים, ושתיים, האם להשאיר את הנשק בידי המאבטח או לא להשאיר את הנשק בידיו.

<משה דובדבני: אני רוצה לומר לכם שני נתונים סטטיסטיים.

<משה דובדבני: במלונות ישראל ב-30 השנים האחרונות כל היריות שהיו בבתי-המלון היו מפליטות כדור בתוך המלון ומדברים שלא קשורים בכלל להגנה, אלא רק תקלות טכניות.

<משה דובדבני: לא הזדקק קב"ט בבית-מלון ולו פעם אחת לשלוף נשק ולירות על מחבל.

מירי רגב: מה אתה אומר בזה?

<משה דובדבני: אני אומר בזה שאין צורך בנשק בבתי-המלון.

<רומי גורודסקי: אין צורך בנשק הזה.

<רומי גורודסקי: הוא רק גורם תאונות ולא עושה שום דבר.

<משה דובדבני: אני אומר שצריך להשאיר מאבטח במלון.

<משה דובדבני: אני רוצה להציג לכם עוד נתון סטטיסטי.

<משה דובדבני: בדקנו – התייר רוצה לראות את המאבטח בכניסת המלון, זה יוצר אצלו שקט, אבל הוא לא צריך לראות אותו חמוש.

<משה דובדבני: חבר הכנסת צור, אתה יודע בדיוק כמוני, יש היום מספיק אמצעים – טיזרים ומתיז פלפל וכל מיני דברים – שאפשר לצייד אותו.

<משה דובדבני: לא צריכים נשק חמוש.

<משה דובדבני: ובכל מקרה, בית-המלון לא צריך לאחסן את הנשק.

<משה דובדבני: אגיד עוד דבר, בשביל לירות בתוך בית-מלון- - -

מירי רגב: את הכסף אתם יודעים לאחסן?

מירי רגב: באותו מקום שאתם מאחסנים את הכסף תאחסנו גם את הנשק.

<משה דובדבני: לא, אגיד לך למה, כי מי יישא באחריות.

מירי רגב: באמת, נו, מה זה "אתה לא יודע"?

מירי רגב: מצד אחד, אתה רוצה שיבואו אזרחים, שירגישו בטוחים בבתי-מלון, שירגישו שיש להם לאן להגיע ושיש להם אבטחה, ומצד אחר אין לך מקום לאבטח את הנשק?

<משה דובדבני: בדיוק זה מה שאני אומר.

<משה דובדבני: אני לא רוצה להוריד את האבטחה, אני רוצה להשאיר את האבטחה.

<משה דובדבני: אני לא צריך אותה חמושה.

מירי רגב: אתה רוצה, בוודאי, שהמאבטח ייסע הביתה עם הנשק שלו.

<משה דובדבני: לא, לא כך אמרתי, את לא מקשיבה.

<משה דובדבני: אמרתי שאין צורך באבטחה חמושה בבתי-מלון.

מירי רגב: אבל לא אתה קובע אם יש צורך או אין.

מירי רגב: יש משטרה.

מירי רגב: אתה רוצה להחליף גם את המשטרה, את המודיעין?

מירי רגב: המשטרה והשר יקבעו את זה.

<משה דובדבני: מותר לי להמליץ, מותר לי להביע את דעתי.

<משה דובדבני: לא? אגיד לך יותר מזה, יש חלוקה ברורה של בתי-מלון.

<משה דובדבני: ברור שבבית-מלון באריאל כן אדרוש שיהיה נשק.

מירי רגב: אתה פה מתחבר למה שאמר אבי נעים, שתעשו "חליפה" לפי האזור, לא באופן גורף על כולם.

<משה דובדבני: נכון.

<קריאה: יש מלון באריאל?

<משה דובדבני: יש מלון באריאל.

מירי רגב: חבר הכנסת דוד צור, ולאחר מכן חיים עוז, סמנכ"ל איגוד לשכות המסחר.

מירי רגב: בבקשה.

דוד צור: זה דיון שני או שלישי בנושא הזה.

דוד צור: נאמר כבר שהמדיניות הזאת שמובלת על-ידי המשרד לביטחון פנים תואמת גם את הדרישה לצמצום מספר כלי הנשק.

דוד צור: מן המדיניות הזאת צריך לגזור עכשיו, בתוך המרחב הזה של האיום ותיקופו.

דוד צור: אני רוצה כאן לפתוח סוגריים ולומר לידידי חבר הכנסת חסון, הערכת מצב נעשית אחת לשבוע, אבל הערכה של תפיסת הביטחון לא נעשית חדשות לבקרים.

דוד צור: תפיסת ביטחון נקבעת לפעמים לשנים ארוכות.

דוד צור: כחברי ועדת החוץ והביטחון, אתה יודע שתפיסת הביטחון של מדינת ישראל בכלל לא מתוקפת כל יומיים.

ישראל חסון: זה רמה אופרטיבית.

תמר זנדברג: בחייך, אבל הנשקים נכנסו בעקבות האינתיפדה.

תמר זנדברג: זה משהו מאוד קונקרטי.

דוד צור: אני שמח מאוד שאת מלמדת אותי גם מה עושים בהערכות מצב לפי תפיסת ביטחון.

דוד צור: תפיסת מדיניות הביטחון, בסופו של דבר ממנה גוזרים אחרי זה את ההערכות הטקטיות.

דוד צור: זה ברור שנעשה אחת לשבוע.

דוד צור: לכן עניין צמצום מספר כלי הנשק, או החלטה גורפת, למשל על הורדת כלי הנשק, וטוב שכך – לכן אני חושב שלא צריך ללכת עכשיו אחורה ולבדוק מתי המשטרה בחנה את תפיסת הביטחון, אלא האם בסופו של דבר משטרת ישראל באה בהמלצה ואומרת: כרגע באופן כמעט גורף – אני אומר "כמעט", באבחנות במקומות מסוימים – אבטחת מוסדות חינוך לא חמושה תצמצם באופן דרמטי את מספר כלי הנשק.

דוד צור: אחרי זה היא יכולה לומר: בתי-מלון – אני אומר את זה כמי שהיה אחראי על אזור אחד או שניים במדינה – ברובם יכולים להתקיים ללא אבטחה חמושה, יכולים להתקיים עם אלטרנטיבות וחלופות.

דוד צור: זו החלטה שצריך לקבל, וממנה אחרי זה לייתר יחסית את אותו דיון בעייתי.

דוד צור: על כך זה עומד: האם בסופו של דבר להשית את העלויות על חברינו מחברות האבטחה, או על בעלי העסק שפועלים 24 שעות ביממה.

דוד צור: לטעמי, זה לא דיון שאנחנו צריכים להיכנס אליו.

דוד צור: זאת אומרת, בסוף במסגרת המכרזים או שעות המאבטח או הסכום שמשולם לחברות האבטחה צריך להגיע פה לאיזה trade על אותם מקומות שעדיין על-פי הערכת המצב צריך בהם אבטחה חמושה.

דוד צור: צריך לזכור, לא הפכנו להיות שווייץ.

דוד צור: אגב, שווייץ היא אחת המדינות היותר מיליטנטיות וחמושות שאני מכיר.

דוד צור: אבל אני אומר, באופן כללי, מבחינת האיומים לא הפכנו לשווייץ ולכן עדיין עלינו להיות זהירים, לא באופן גורף להוריד את מספר כלי הנשק.

דוד צור: בניגוד למה שנאמר כאן, כנראה לצערנו מקרי רצח לא ייפסקו – ואני בא עכשיו מדיון בנושא רצח נשים בוועדה לקידום מעמד האישה – רציחות כנראה יהיו כל הזמן, עם נשק ובלי נשק.

דוד צור: בעניין הזה, לצערי, הורדה גורפת של מספר כלי הנשק כנראה לא תפחית את מספר הרציחות.

דוד צור: ראינו את זה עכשיו, רק בשבוע שעבר, אירוע איום ונורא של רצח בתוך המשפחה, כששוטר רצח את אשתו.

דוד צור: לסיכום, אני חושב שהמגמה הזאת נכונה, כפתרון ביניים.

דוד צור: הוועדה לא צריכה להיכנס לסוגיה של מי בעצם יישא בעלויות, אבל כן לומר שבמקומות שבהם קיימת פעילות של 24 שעות – ואני מסכים לגמרי שהפתרון של כספת בבית הוא פתרון מוזר, לא לעניין – צריך להשאיר את הנשקים במקומות האבטחה.

<חיים עוז: אני מאיגוד לשכות המסחר.

<חיים עוז: אני רוצה לברך גם את המשרד לביטחון פנים וגם את משטרת ישראל על כך שהם עושים חשיבה מחודשת לגבי הנחיצות של אבטחה חמושה בכל המקומות.

<חיים עוז: צריך לעשות את הבחינה, אילו מקומות צריכים להיות מאובטחים בנשק, אילו בכלים חלופיים, אילו בכלל ללא אבטחה.

<חיים עוז: זה דבר שצריך לבצע, בהחלט, בהערכות מצב תקופתיות כאלה ואחרות שהגוף הזה עושה.

<חיים עוז: יחד עם זאת, בגלל כשל כזה או אחר שכרגע אנחנו מאבחנים אותו והוועדה מקיימת דיון עליו, כאשר היה שימוש בכלי נשק לביצוע רצח, וכלי ירייה הוא כלי שהורג, בהחלט לא צריך לתת אותו לכל אדם שייצא אתו הביתה או יאפסן אותו במקום לא בטוח.

<חיים עוז: אבל לא יכול להיות בגלל כשל כזה לגלגל את אבטחת הנשק על בתי העסק.

<חיים עוז: על מה אני מדבר?

<חיים עוז: אחזקת כלי נשק ותפעולו זה מקצוע.

<חיים עוז: לא יכול להיות שעובדים שהוכשרו והוסמכו על-פי חוק ועל-פי אמות מידה מחמירות מאוד של המשטרה והמשרד לביטחון פנים לא יישאו באחריות והיא תתגלגל על בתי העסק.

<חיים עוז: בתום משמרת של מאבטח על מנת לשמור את כלי הנשק – מי יפרוק את כלי הנשק?

<חיים עוז: מנהל הסופר?

מירי רגב: המאבטח, לפני שהוא הולך יפרוק את כלי הנשק.

<קריאה: אסור לו לבד.

מירי רגב: בבית שלו הוא עושה את זה לבד?

מירי רגב: איך הוא עושה את זה בבית?

מירי רגב: אשתו עוזרת לו לפרוק את הנשק?

<קריאה: לא צריך לפרוק את הנשק בכלל.

מירי רגב: רק רגע, אל תתחילו "לסבן" כאן אחד את השני.

מירי רגב: מה הוא עושה בבית?

מירי רגב: מי עוזר לו? השוטר?

מירי רגב: הוא קורא לשוטר מן השכונה?

<פיני שיף: אף אחד לא עוזר לו.

<פיני שיף: הוא בעצמו.

<קריאה: בבית לא צריך.

מירי רגב: בבית הוא לא צריך לפרוק?

<פיני שיף: אתה מסיט את הדיון.

מירי רגב: הבנתי, בבית הוא לא צריך לפרוק.

מירי רגב: אם בבית הוא לא פורק אז גם במקום האבטחה הוא לא יפרוק.

<חיים עוז: יש כללים מאוד-מאוד ברורים בהנחיות של המשרד לביטחון פנים ומשטרת ישראל איך פורקים נשק ארגוני בתום משמרת.

<חיים עוז: מגלגלים פה את האחריות לאבטחה לבית העסק.

<חיים עוז: עוד לא בחנו, וצריך לדון ולא לשלוף, אמצעים טכנולוגיים כאלה או אחרים על מנת לנעול את כלי הנשק, שלא יוכלו להשתמש בו, וכן לאפסן אותו לאחר מכן, מפני שבשימוש באמצעים טכניים כאלה ואחרים הכלי הופך להיות חתיכת ברזל שלא ניתן להשתמש בה.

<חיים עוז: צריך לבחון את כל האמצעים האלה, אבל לצערי היתה "שליפה" של המשרד לביטחון פנים.

<חיים עוז: ב-15 במאי היתה אמורה להיכנס הנחיה לתוקף, שכלי הנשק יאובטחו בבתי העסק, בלי חשיבה על כל המשמעויות שיש לכך.

<חיים עוז: אני שמח מאוד שהשכילו לדחות את ההחלטה הזאת כל עוד לא ייפגשו כולם.

<חיים עוז: אני חושב שצריכה לצאת קריאה מן הוועדה הזאת להקפיא את ההחלטה הזאת לחלוטין, לא רק לדחות אותה, על מנת שכל הגורמים המעורבים בדבר ימצאו את הפתרונות.

<חיים עוז: חייב להימצא פתרון.

מירי רגב: עד שיימצא פתרון – זה לא אומר להקפיא.

מירי רגב: זה אומר לזרז ולמצוא פתרון.

מירי רגב: להקפיא?

<חיים עוז: אני שמח מאוד שזה יזורז ויימצאו פתרונות, מפני שיש פתרונות, אבל בטח לא ב"שלוף".

מירי רגב: משפט סיכום.

מירי רגב: יש לנו עוד אנשים שרוצים לדבר, וזה לא עבודת מטה עם המשטרה.

<חיים עוז: אני חושב שצריך להשאיר את השימוש בכלי נשק בידי אנשי המקצוע שניתנו להם נשקים, אבל לא לגלגל את זה על בתי העסק, שאין זו ליבת העסק שלהם לאבטח כלי נשק ולשמור על כלי הנשק.

<חיים עוז: אני חושב שלזה הוועדה צריכה להוביל.

מירי רגב: תודה רבה לך.

מירי רגב: רינה פרנקל, בבקשה, ולאחר מכן נציג בעלי האולמות.

רינה פרנקל: הדברים השתנו והבעיה קיימת.

רינה פרנקל: אני חושבת שבשנת 2013, אנחנו לא ב-2002 ולא ב-2003, בוודאי צריך להפחית את מספר כלי הנשק.

רינה פרנקל: אני כבר רואה בשטח שבאמת הופחת מספר כלי הנשק, אבל צריך לעשות הכול באופן מסודר ולא ממש בצורה גורפת כפי שזה נעשה.

רינה פרנקל: יכול להיות שצריך להפחית ולהשתמש במקום נשק בגז מדמיע ודברים כאלה ואחרים במוסדות ציבור שלא בהכרח צריכים נשק.

רינה פרנקל: פה צריכים להחליט, ומי שצריך להחליט זה משרד הפנים והמשרד לביטחון פנים, איפה צריך ואיפה לא צריך נשק.

רינה פרנקל: דבר שני, אם כבר קיים נשק, הוא צריך להיות במקום מאוד בטוח ולא בבית המאבטח, אלא בכספת, ומי שצריך להיות אחראי הוא בעל בית העסק, רק הוא אמור להיות אחראי.

רינה פרנקל: בסוף משמרת נשק צריך להיות בתוך הכספת.

מירי רגב: תודה רבה לך.

מירי רגב: נציג בעלי האולמות וגני אירועים.

מירי רגב: נמצאים כאן גם נציגי מסעדות?

מירי רגב: איגוד לשכות המסחר ייצג את המסעדות?

<קריאה: המסעדות פטורות, לא צריכות.

<קריאה: במסעדות אין נשק.

מירי רגב: בסדר, אז בעלי אולמות.

מירי רגב: תציג את עצמך בבקשה.

<יהודה כהן: אני מנכ"ל התאחדות בעלי האולמות, גני האירועים והקייטרינג.

<יהודה כהן: בישראל קיימים כ-700 אולמות וגני אירועים פזורים בארץ, חלקם הם גני אירועים תקופתיים, עונתיים, שעובדים רק חצי שנה.

<יהודה כהן: בדרך כלל הם עובדים שעות מספר לשם האירוע.

<יהודה כהן: בגמר האירוע האנשים עוזבים את המקום, המקום נשאר ללא שמירה, ללא מקומות אחסנה וכל שאר הדברים.

<יהודה כהן: גם באולמות האירועים לאחר שנגמר האירוע כולם עוזבים, רק אנשי הניקיון נשארים במקום.

<יהודה כהן: קשה לראות את האנשים שמופקדים, או מקומות לשמירת כלי הנשק.

<יהודה כהן: יש חשש גדול מצדנו לשמור על המקומות האלה.

<יהודה כהן: אנחנו מתקשרים עם חברות האבטחה, מקבלים מהן את כל השירות.

<יהודה כהן: צריך לקבל את השירות המלא, דהיינו, לדאוג עד הסוף גם לאותו איש ששומר.

<יהודה כהן: זה מה שנעמיד במערכת יחסי עובד ומעביד עם חברות השמירה, לדאוג לשומר ולכלי הנשק שלו, אבל אני לא רואה מקום אצלנו.

<יהודה כהן: תודה רבה.

מירי רגב: תודה.

מירי רגב: משרד החינוך, בבקשה.

מירי רגב: למרות ששוב, אנחנו לא מתעסקים כאן עם מוסדות חינוך.

מירי רגב: הדיון הזה הוא לא על מוסדות חינוך.

מירי רגב: אני לא רוצה להתקיל את המשטרה, הם לא סיימו את עבודת המטה בעניין הזה.

מירי רגב: אנחנו לא מתעסקים כאן עם מוסדות חינוך.

מירי רגב: יהיה דיון נפרד על מוסדות חינוך.

<אריה מור: אני מנהל אגף הביטחון במשרד החינוך.

<אריה מור: אני רוצה לצרף לדיון, היות ואותם מאבטחים הם אלה שנותנים שירות לכל הפעילות הנוספת, שהיא גם חוץ-בית-ספרית.

<אריה מור: אנחנו לקראת הקיץ, יש קייטנות, יש מחנות קיץ, יש אלף ואחת פעילויות – תנועות באיו"ש, נהגי הסעות וכולי.

<אריה מור: אנחנו צריכים לערוך דיונים – ולא הוזמנו לשום דיון עד כה – על שינוי תפיסת האבטחה במדינת ישראל, כולל במוסדות חינוך.

<אריה מור: לכן כדאי באמת לעצור, לא לשפוך את התינוק עם המים, לעשות חשיבה משותפת.

<אריה מור: יש גם החלטות ממשלה, יש ועדת נוסח עליונה, מתוקף החלטת ממשלה, שיש בה נציגים של ארגוני מורים, ארגוני הורים, מרכז השלטון המקומי, משרד החינוך וכן הלאה, על מנת לשבת ולחשוב על כל הבעיות.

<אריה מור: אנחנו בעד לצמצם את מספר כלי הנשק.

<אריה מור: אני רוצה רק לסבר את אוזן הוועדה.

<אריה מור: היתה הנחיה לפני מספר שנים שמורים יישאו נשק.

<אריה מור: היו לנו במשרד החינוך, רק לידיעת הוועדה, 10,000 כלי נשק אצל מורים.

<אריה מור: היום יש לנו 300.

<אריה מור: למה?

<אריה מור: עשינו עבודת מטה מסודרת, שארכה שנתיים, וצמצמנו.

<אריה מור: מה שיעקב עמית מצביע זה על 8,500 כלי נשק שאני צמצמתי במערכת החינוך.

מירי רגב: יפה, כל הכבוד לך.

מירי רגב: ליאור נדיבי, מזכיר העמותה לקידום תרבות הנשק, בבקשה.

<ליאור נדיבי: שלום, אני קצין משטרה לשעבר מתחום הזיהוי הפלילי והחקירות אז אני גם מכיר את התוצאות של שימוש לא טוב בנשק.

<ליאור נדיבי: דבר ראשון, הייתי מבקש שתהיה הפרדה בין אזרחים פרטיים שמחזיקים בנשק, שאם תבדקו, המעורבות שלהם במעשים פליליים אפסית, לבין מאבטחים ארגוניים, שכולנו יודעים שיש בעיה.

מירי רגב: עשינו את ההפרדה.

מירי רגב: הלאה.

<ליאור נדיבי: דבר נוסף, הייתי רוצה להזכיר את התרומה, גם של אזרחים פרטיים וגם של מאבטחים, לבלימת אירועי טרור, ופה בירושלים היו הרבה מאוד דוגמאות לזה.

<ליאור נדיבי: צריך להבין שאם המטרה היא למנוע את הרצח הבא של אישה על-ידי מאבטח או כל אדם חמוש, אז הצעדים שננקטים כאן, של הקטנת מספר כלי הנשק והפקדתם בכספות, לא ימנעו אפילו רצח אחד.

<ליאור נדיבי: למה?

<ליאור נדיבי: תחשבו על אותו מאבטח שנחוש לרצוח את אשתו.

<ליאור נדיבי: הוא בא בבוקר לעבודה, בעל העסק פותח לו את הכספת, הוא לוקח את האקדח, נוסע הביתה או למקום העבודה של אשתו ומבצע את זממו.

<ליאור נדיבי: ואז מה יעשו?

<ליאור נדיבי: יתחילו לשים על מאבטחים ג'י-פי-אס או מכשירים שמתריעים אם הם זזו, שזה כבר חדירה לפרטיות?

<ליאור נדיבי: מה שכן יקרה, ואת זה המשטרה תראה, גל אדיר של התפרצויות לבתי עסק, בעיקר קטנים, וגנבה של הכספות, או פריצה שלהן כי הגנבים יידעו, כפי שאמרו: רוב בתי העסק נטושים בלילה.

<ליאור נדיבי: יפרצו לאותה חנות, יתלשו את הכספת של ה-100 שקל מהקיר ויהיה להם אקדח ביד.

<ליאור נדיבי: אני חושב שלא זאת המטרה.

<ליאור נדיבי: צריך להבין שהבעיה פה היא עם הגורם האנושי.

<ליאור נדיבי: מדובר על בן אדם שנחוש לפגוע באשתו, ולא ניכנס לסיבות הפסיכולוגיות לכך.

<ליאור נדיבי: הקטע הוא שצריך להרחיק אותו מהנשק, לא את הנשק ממנו.

<ליאור נדיבי: צריך למנוע מן האנשים האלה להגיע למצב- - -

מירי רגב: זה לא אותו דבר אם אתה מרחיק את הנשק ממנו?

<ליאור נדיבי: לא.

<ליאור נדיבי: אם הוא מפקיד את הנשק בלילה בחנות ולמחרת הוא יכול להגיע אליו, לא מנעת כלום.

<ליאור נדיבי: צריך למנוע ממנו להיות בן אדם חמוש.

<ולדימיר סברדלוב: אני מודה מאוד לארגוני הנשים וגם ליושבת-ראש של הדיון הזה.

<ולדימיר סברדלוב: במרכז הדיון עומד המאבטח.

<ולדימיר סברדלוב: יש לנו לפי הערכות הארגון 110,000 מאבטחים.

<ולדימיר סברדלוב: אין באולם אף נציג של ההסתדרות, כי מי מייצג את האנשים?

<ולדימיר סברדלוב: אין.

מירי רגב: מה אתה אומר על ההצעה הזאת?

<ולדימיר סברדלוב: בעצם הדיון הוא על השאלה מי הוא מאבטח.

<ולדימיר סברדלוב: אם זה חייל, אם זה לוחם שמשרת בענף השמירה על ביטחון הציבור, זה דבר אחד.

<ולדימיר סברדלוב: אם זה חלק מתעסוקה, פתרון תעסוקתי רווחי, זה משהו אחר.

<ולדימיר סברדלוב: אם אנחנו נחליט ונקבע עם המשרד לביטחון פנים, עם משטרת ישראל, מי האנשים שהולכים להיות לוחמים מטעם המדינה, אבל נניח את זה בניהול של חברות פרטיות, אז הדבר הולך לאיבוד.

<ולדימיר סברדלוב: אי אפשר במצב הקיים גם להפקיד נשק בעסקים, אי אפשר לאסוף אותו, אלא אם כן יהיו לזה- - -

מירי רגב: מה אפשר לעשות?

<ולדימיר סברדלוב: אפשר רק לעשות דבר כמו שיש.

<ולדימיר סברדלוב: צריך לערוך ישיבה על הנושא, מה זה מאבטח בישראל, מי מנהל את הענף, מי הבעלים של הענף, מי השר הממונה וכל הדברים האלה מהתחלה, מה זה ענף האבטחה, שעכשיו לא ברור מה הגורל שלו.

מירי רגב: תודה רבה.

מירי רגב: שלמה אהרונישקי, המפכ"ל לשעבר, קודם כל תודה רבה שהגעת.

מירי רגב: אשמח אם תאיר את עינינו בעקבות כל הנושאים שעלו וכל ההערות ששמעת.

מירי רגב: לאחר מכן אנחנו נסכם.

<שלמה אהרונישקי: אין לי עניין כרגע להתעסק איפה יהיה בסוף הנשק ואיפה לא יהיה הנשק.

<שלמה אהרונישקי: אני חושב שכולנו מסכימים על הרעיון הבסיסי, שאיפה שלא צריך נשק לא יהיה, לקחת מינימום סיכונים.

<שלמה אהרונישקי: מצד שני, עלינו להיות זהירים מאוד בקבלת החלטות.

<שלמה אהרונישקי: נדמה לי שאנחנו מטפלים בתוצאה במקום בבעיה.

<שלמה אהרונישקי: בתפיסת הביטחון של משטרת ישראל, של המשרד לביטחון פנים ושל מדינת ישראל, האזרחים החמושים הם חלק מתפיסת הביטחון, ולא חשוב כרגע איפה המאבטח עומד ואיפה הוא לא עומד.

<שלמה אהרונישקי: זה חלק מתפיסה שמטופלת ונבנית פה במשך שנים, ובסופו של דבר במבחן התוצאה הוכיחה את עצמה.

<שלמה אהרונישקי: אז אי אפשר ללכת ישר לתוצאה ולהגיד: אבל צריך לצמצם נשק, אז בואו נשנה את התפיסה.

<שלמה אהרונישקי: בואו נבחן את התפיסה הזאת בצורה מסודרת.

<שלמה אהרונישקי: יכול להיות שבסופו של דבר יהיו פחות כלי נשק, יכול להיות שיהיו יותר, אני לא יודע כרגע להגיד כי אני לא נמצא כרגע בשולחן הדיונים הזה.

<שלמה אהרונישקי: נדמה לי שהצעדים שנעשים כאן, שהם בעיניי חשובים מאוד, דרמטיים מאוד, בשביל לבנות פה תהליך ארוך-טווח, זה קודם לבקש את תפיסת הביטחון, שתהיה משוחררת מכל מיני רעיונות וכל מיני דרישות וכל מיני לחצים.

<שלמה אהרונישקי: בסוף, כשיש תפיסת ביטחון, שהאזרחים הם חלק מזה, בואו נחליט איפה כן, איפה לא, באילו מצבים, כפי שאמר אבי נעים, והוא צודק, וצריך "לתפור חליפות".

<שלמה אהרונישקי: אין דבר דומה לשני.

<שלמה אהרונישקי: אי אפשר להגיד באופן גורף: בואו נצמצם, כי זה ישבש ויחבל בתפיסת הביטחון, ובסוף הכול זה עניין של משמעויות ואלטרנטיבות.

<שלמה אהרונישקי: כשמישהו אומר: בואו לא ניתן שם נשק, שיגיד קודם כול מה האלטרנטיבה.

<שלמה אהרונישקי: הכי קל להגיד מה לא, אבל בסוף צריך להבין מה האלטרנטיבה של העניין הזה, מה עושים.

<שלמה אהרונישקי: הייתי בתהליך הזה, כמו רובנו, היינו על הגלגל הזה שכל הזמן מסתובב, אנחנו פעם למעלה ופעם למטה.

<שלמה אהרונישקי: איזו זעקה קמה כאשר לא היה נשק אצל מישהי שהלכה לטפל באירוע.

<שלמה אהרונישקי: אני חושב שזאת שגיאה, הטענה של המשרד לביטחון פנים, שתפיסת הביטחון של המאבטח קשורה רק לטרור ולפח"ע.

<שלמה אהרונישקי: היא קשורה גם לתחום הפלילי.

מירי רגב: הוא אמר פשיעה.

מירי רגב: רותם פלג אמר פח"ע ואמיתי לוי אמר פח"ע ופשיעה.

<שלמה אהרונישקי: זה תפיסה כוללת.

<שלמה אהרונישקי: יש לעניין הזה משמעויות רבות וכבדות.

<שלמה אהרונישקי: הצד השני של העניין, שאף אחד לא דיבר עליו, הוא הוזכר פה חלקית, זה הנושא שבסופו של דבר כשמחליטים איפה יהיה נשק ואיפה לא יהיה נשק – ואני מציע לשבת על זה בדיון קצת יותר רציני לפני שעוברים לשלב הבא – צריך לטפל בצד השני של המשוואה: מי האנשים האלה?

<שלמה אהרונישקי: איזה אימון הם עוברים?

<שלמה אהרונישקי: איזו הכשרה הם מקבלים?

<שלמה אהרונישקי: איזו בקרה יש עליהם?

<שלמה אהרונישקי: אלה תהליכים שכולם יודעים אותם, אבל הם לא מתבצעים בשטח בצורה מיטבית.

<שלמה אהרונישקי: זה גם חשוב, כי יכול להיות שאם נדאג שאותו מאבטח תהיה לו הכשרה מתאימה אז הוא לא יפלוט יריות, כפי שאמרו כאן, באיזה מקום במלונות, ואם תהיה בקרה ובדיקה טובה אז אולי נמנע דקה קודם את זה שהמאבטח ייקח את הנשק הביתה, אם כן צריך או לא צריך, ויפגע במישהו, בכוונה או לא בכוונה.

<שלמה אהרונישקי: אני חושב שאלה תהליכים כבדי משקל.

<שלמה אהרונישקי: אני באמת מציע לוועדה לקחת את התהליך הזה שהתחלתם בו ולמנף אותו, אבל לעשות את זה בצורה מבוקרת, בצורה מסודרת.

<שלמה אהרונישקי: לפחות דבר אחד אני יודע, שאנחנו לא החלפנו את השכונה שלנו וכולנו צריכים לשמוח שיש פה כרגע רגיעה ושקט יחסי.

<שלמה אהרונישקי: זה עסק מאוד נפיץ, זה עסק מאוד בעייתי.

מירי רגב: קודם כול, תודה רבה על הדברים החשובים שאמרת.

מירי רגב: אבל בכל זאת, אתה יכול להאיר את עיניי, אחרי שהיתה תפיסת ביטחון ותפיסת האִיוּם וקבעו איפה יהיו נשקים ואיפה לא יהיו נשקים, ברגע שקבעו שבמקום מסוים יהיה נשק, מה אתה חושב שמאבטח צריך לעשות עם הנשק?

מירי רגב: מה צריך לעשות עם הנשק של המאבטח?

<שלמה אהרונישקי: אני חצוי במידה מסוימת.

<שלמה אהרונישקי: מצד אחד, נשק אצל אדם הוא חלק מתפיסת ביטחון, בין אם בעבודה ובין אם בחוץ.

<שלמה אהרונישקי: הוא יכול ללכת אחרי זה ברחוב, והיו לנו דוגמאות כאלה, ולהיתקל באירוע ולא להגיב.

<שלמה אהרונישקי: אבל אם בסופו של דבר מערכת האיזונים והשיקולים אומרת: למרות הכול, אנחנו לוקחים סיכון שלא יהיו מספיק אוחזי נשק ברחוב בעת אירוע ואנחנו רוצים להפקיד את הנשקים, לדעתי המקום היחיד הוא מקום העבודה.

<שלמה אהרונישקי: צריך למצוא את הסידורים המתאימים.

מירי רגב: רציתי לשמוע את זה ממך.

מירי רגב: מאה אחוז, תודה רבה שלמה אהרונישקי.

מירי רגב: אני מסכמת את הדיון.

מירי רגב: קודם כול, אשמח שהמנכ"ל – ואנחנו ניפגש גם עם שר – יגיד לנו מה תפיסת הביטחון.

מירי רגב: האם תפיסת הביטחון היא כפי שהציג כאן שלמה אהרונישקי, שיהיו אזרחים חמושים שיסתובבו עם נשק, וזה חלק מתפיסת הביטחון?

מירי רגב: אם כך, זה נוגד לחלוטין את מה שהשר הצהיר, שהוא רוצה לצמצם את מספר כלי הנשק בקרב אזרחים, זה לא מתיישב ביחד.

מירי רגב: אני לא יודעת מה התשובה.

מירי רגב: פשוט לא שמעתי מכם תשובה ברורה.

<רותם פלג: התשובה נמצאת בגוף השאלה.

מירי רגב: עכשיו אני לא מתנגחת אלא מסכמת.

מירי רגב: תבואו עם תשובות לדיון הבא, אם זה פח"ע, אם זה פשיעה, אם זה חלק ממדיניות תפיסת הביטחון.

מירי רגב: תבוא עם תשובה אחת ברורה, מה היא תפיסת הביטחון.

מירי רגב: אני באופן עקרוני חושבת שצריך לצמצם את מספר כלי הנשק בקרב אזרחים.

מירי רגב: אני לא יודעת מה זה תפיסת הביטחון לפיה כשאזרח הולך חמוש זה חלק מתפיסת הביטחון שלנו.

מירי רגב: אני חושבת שזה בעייתי, אבל אני לא גורם שמקבל החלטה כרגע.

מירי רגב: מי שמקבל החלטה, ואני לא מערערת על זה, זה אתם והמשטרה.

מירי רגב: אבל תבואו עם איזו תפיסה מסודרת בעניין הזה.

מירי רגב: הדבר השני, אנחנו נקיים דיון נפרד בנושא התבחינים בקרב אזרחים.

מירי רגב: נכון אמר כאן שלמה אהרונישקי, צריך לבחון מי האנשים שמקבלים נשק, גם לגבי חברות האבטחה, ולמה הם מקבלים את הנשק.

מירי רגב: באשר לשאלה מי מקבל את הנשק, מצד אחד אנחנו במגמה ובמדיניות של צמצום מספר כלי הנשק, אבל מצד שני האדם מקבל את הנשק כי אנחנו חיים במקום נפיץ, כי אנחנו מבינים את החשיבות של העניין הזה.

מירי רגב: עלינו לבדוק איך לקבוע כאן את המינון והאיזון הנכון.

מירי רגב: בעניין המאבטחים – קודם כול אני חושבת שנכון שאל כאן שלמה אהרונישקי בעניין הזה: מי מן המאבטחים מקבל נשק?

מירי רגב: מי קובע מי מקבל נשק ומי לא בקרב המאבטחים?

מירי רגב: איזה אימון הוא עובר?

מירי רגב: איזה פיקוח יש עליו?

מירי רגב: האם המשטרה מפקחת עליו?

מירי רגב: האם גורם אחר מפקח עליו?

מירי רגב: האם פיני שיף מפקח עליו?

מירי רגב: אני לא יודעת.

מירי רגב: מי מפקח על אותם מאבטחים?

מירי רגב: זה נושא שארצה שיציגו בדיון הבא.

מירי רגב: אני רוצה לשמוע מן המשטרה על עבודת המטה, לאחר שהציגו אותה למשרד לביטחון פנים.

מירי רגב: באילו עסקים החלטתם לבטל את הנשק החם?

מירי רגב: האם התייעצתם על כך עם הגורמים הרלוונטיים?

מירי רגב: צריך לדבר עם כל הגורמים – אם זה משרד החינוך כאשר אתם מתעסקים במוסדות חינוך, אם זה איגוד לשכות המסחר, אם זה המלונות, אם זה בעלי האולמות.

מירי רגב: כל גורם רלוונטי לטובת העניין הזה צריך לקחת חלק בדיון.

מירי רגב: בסוף אתם תקבלו את ההחלטה כי אתם הגורמים המקצועיים וכל השאר יצטרכו לעשות את הנגזרות בהתאם.

מירי רגב: אנחנו מכירים את זה במדינה, זה לא חדש לנו, וכך כולנו נפעל, אבל צריך לעשות את זה בשיתוף פעולה עם מרכז השלטון המקומי ועם כל הגורמים הרלוונטיים.

מירי רגב: אני רוצה שזה יוצג, וזה לא תהליך של 100 שנים וגם לא של 5 שנים או 3 שנים או שנתיים או שנה.

מירי רגב: זה צריך להיות מוצג כאן, וכן אפשר לדבר על תפיסת ביטחון, ותפיסת הביטחון לא משתנה כל שני וחמישי.

מירי רגב: אנחנו מכירים את האיומים על מדינת ישראל, גם בפן הביטחוני, גם בפן האחר.

מירי רגב: לכן אני מצפה שהמשטרה והמשרד לביטחון פנים, לא אכפת לי שנציג את זה בצורה מצומצמת יותר, אבל יוצג לוועדה איפה צריכים להיות כלי נשק, איפה צריכים להיות כלי נשק אלטרנטיביים, אל-הרג.

מירי רגב: זאת אומרת, במקומות מסוימים, כפי שאמר כאן נציג משרד התיירות, ואולי בצדק, יכול להיות שבבית-מלון לא צריך להיות נשק חם, צריך להיות נשק אל-הרג.

מירי רגב: תביאו איזו אלטרנטיבה לדבר הזה, אבל תשבו בהידברות והמשטרה תחליט מה נכון לעשות.

מירי רגב: מרגע שהוחלט שבמקום מסוים המאבטח יהיה חמוש בנשק, אני יותר ויותר מאמינה שהמקום שצריך להפקיד בו את הנשק זה מקום העבודה.

מירי רגב: פה צריך להתחבר לתסקיר החוק, אנשי משרד המשפטים, שעדיין לא עניתם לנו על זה, ואני מבקשת מהיועץ המשפטי של הוועדה לעקוב אחרי העניין הזה.

מירי רגב: תסקיר החוק לא מדבר על תחום גיאוגרפי, על המקום הגיאוגרפי שלו.

מירי רגב: תסקיר החוק הנוכחי אומר: "הוא יפקיד את הנשק באזור הגיאוגרפי שלו".

מירי רגב: האזור הגיאוגרפי שלו הוא מה?

מירי רגב: הרי יהודה?

מירי רגב: ירושלים?

מירי רגב: השפלה?

מירי רגב: אילת?

מירי רגב: תסקיר חוק צריך לדבר על הפקדת נשק במקום העבודה.

מירי רגב: ספציפי, ברור, מובן, שלאף אחד לא תהיה אי-הבנה למה אנחנו מתכוונים.

מירי רגב: את התסקיר הזה עוד לא קיבלתי ואני מבקשת שהיועץ המשפטי יקדם את זה לקראת הדיון הבא.

<יואל הדר: בשלב זה, זה עדיין לא מקודם.

<יואל הדר: זה תסקיר שרק יצא לאוויר העולם.

<יואל הדר: הוא בשלב הטיוטה.

מירי רגב: אז התסקיר שיצא לאוויר העולם, שיתוקן.

<קריאה: הוא תסקיר רק של המשרד לביטחון פנים, הוא לא תסקיר של משרד המשפטים.

מירי רגב: בכל מקרה, את העמדה שלנו לגבי התסקיר אמרנו.

מירי רגב: כאשר אתם מציגים כאן את סוגיית האבטחה בבתי עסק, אתם צריכים להציג הערכת מצב שנתית, ואני חושבת שנכון גם שתהיה הערכת מצב שנתית אצל השר.

מירי רגב: ואם לא, אני מבקשת שתהיה הערכת מצב שנתית בוועדת הפנים והגנת הסביבה, הערכת מצב שנתית שבה יוצג על-ידי המשטרה ומנכ"ל המשרד לביטחון פנים, או נציג בכיר במשרד, איך אתם תופסים את אותם מאבטחים עם נשק, האם צריך לשנות, האם צריך שיהיו יותר אמצעי אל-הרג.

מירי רגב: הערכת מצב בכל מקרה תוצג אחת לשנה בוועדת הפנים והגנת הסביבה.

מירי רגב: יחליט השר אם הוא רוצה לקחת חלק בוועדה או לשמוע את זה לפני כן, מה שתחליטו מקובל עלינו.

מירי רגב: אני חושבת שהמדיניות צריכה להיות לא גורפת.

מירי רגב: צודק אבי נעים, דין רעננה איננו כדין איו"ש.

מירי רגב: לכן צריך לראות שיש מדיניות, אבל יש את החריגים ו"תופרים חליפה" לפי החריגים.

מירי רגב: בעניין הזה, כחלק מעבודת המטה שאתם עושים, החריגים האלה צריכים לבוא לידי ביטוי, והחריגים האלה צריכים להיות מוצגים כאן, מה הם החריגים ולמה הוחלט שהם חריגים.

מירי רגב: בדיון נפרד יציגו את נושא מוסדות החינוך וגם היערכות לקייטנות, לפעילויות קיץ וכל מה שזה אומר.

מירי רגב: אתה יודע, לא צריך רק לבוא אליכם ולבקש, גם אתם צריכים לבקש דיון.

מירי רגב: אם עדיין המשטרה לא פנתה אליכם, הטלפון בשני הצדדים מצלצל ועונה, תתקשר אתה למשטרה ותשאל איך נערכים לקראת הקייטנות.

<אריה מור: לקייטנות ולמחנות הקיץ הקרוב אנחנו ערוכים.

מירי רגב: אם אתם ערוכים, מצוין.

מירי רגב: חשבתי שאתם לא ערוכים.

מירי רגב: אם כך, לא צריך לקיים דיון על הקייטנות.

מירי רגב: אתם ערוכים, אז מצוין.

<אריה מור: ערוכים, עם נשק.

מירי רגב: בסדר.

מירי רגב: אתם ערוכים לפי הכללים של המשטרה, וכאשר המשטרה תחיל את הכללים שלה על האוכלוסיות השונות מן הסתם תיתן דעתה גם לעניין הקייטנות, אני סומכת עליה.

מירי רגב: דבר נוסף, עבודה מועדפת.

מירי רגב: הציג כאן אבי נעים, וזה נכון.

מירי רגב: אני מבקשת לשלוח מכתב לשר הרווחה.

<פיני שיף: זה שר הכלכלה.

מירי רגב: בעבר השר כחלון התעסק בעבודה מועדפת.

<יואל הדר: השר שאחראי על הביטוח הלאומי הוא השר, ביחד עם שר האוצר.

מירי רגב: אם השר שאחראי על הביטוח הלאומי הוא השר האחראי אז זה לא שר הכלכלה אלא שר הרווחה.

מירי רגב: תודה רבה.

מירי רגב: פשוט היו לי כמה הצעות חוק בעניין הזה ואני זוכרת עם מי עבדתי.

מירי רגב: נא לשלוח מכתב לשר הרווחה מתוקף אחריותו על הביטוח הלאומי.

מירי רגב: תבדקי עם היועץ המשפטי איך זה קשור אליו.

מירי רגב: אני מבקשת לבחון את סוגיית העבודה המועדפת לחיילים בתחום האבטחה.

מירי רגב: יש עוד נושאים שאני רוצה לבחון אז אפשר לזמן את שר הרווחה לדיון, בעניין האבטחה והנושאים הנוספים.

מירי רגב: אני חושבת שזה נכון וחשוב.

מירי רגב: בתי-הספר – אמרנו, ייערך דיון נפרד.

מירי רגב: תבחינים – אמרנו, ייערך דיון נפרד.

מירי רגב: עבודה מועדפת – דיברנו.

מירי רגב: כל מה שקשור למאבטחים עם נשק, מתי לדעתכם תוכלו להציג את זה בוועדה?

<רותם פלג: אני מעריך שתוך חודש.

מירי רגב: זה אחרי שתדברו עם כל הגורמים שיושבים כאן, שכולם נראים "נשכניים" לא פחות?

<רותם פלג: אנחנו צריכים להיות ערוכים לעמוד בלוח הזמנים של השר.

מירי רגב: אני רוצה לפני שאני יוצאת לפגרת הקיץ לדון בעניין הזה.

<רותם פלג: נשמע את כל הגורמים הרלוונטיים.

מירי רגב: אל תמשכו אותנו עכשיו לנובמבר, שאז ניכנס לדיוני התקציב ונריב על כסף ועל יוקר המחיה ולא נתעסק עם הנשקים.

מירי רגב: לכן אני מבקשת שנערוך דיון בסוף חודש יוני – תחילת יולי.

מירי רגב: זה בסדר?

מירי רגב: בסוף יוני – תחילת יולי יוצג בוועדה.

מירי רגב: אני מקווה שעד אז תבואו עם עבודת מטה מסודרת שתתייחס לכל הנושאים שדיברנו עליהן כאן, הדברים יוצגו וסוף-סוף נוכל לברך על המוגמר.

מירי רגב: תודה רבה לכם.