ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 19, פרוטוקול מספר 16, 2013-05-21 11:30

אילן גילאון: בוקר טוב כולם.

אילן גילאון: למעשה, אנחנו מחדשים היום את הדיון שהתקיים כאן לפני שנה ולכן אני אפתח בסיכום של הישיבה הקודמת שנערכה לפני כמעט שנה במעמד חברת הכנסת לשעבר רחל אדטו.

אילן גילאון: אנחנו עוסקים בכך שנה לאחר מכן ולכן נשמע עדכונים, קום כל ממשרד הבריאות, מה קרה בינתיים באותה מציאות של מחלה שהולכת ומתרחבת, נתקלת בבעיות סטיגמה.

אילן גילאון: לפעמים אנחנו בורחים מהמציאות הזאת באמצעות הומור וזה דבר מאוד טוב, אבל ככל שהאוכלוסייה מזדקנת, האוכלוסייה של הלוקים באלצהיימר מתרחבת.

אילן גילאון: הגדרת האלצהיימר, כמובן, לא מדויקת וגם מחלות הדמנציה האחרות.

אילן גילאון: אנחנו ננסה לדון בזה היום ולראות מה התפתח מאז.

אילן גילאון: רק כדי לרענן את זיכרוננו, כי גם אנחנו לוקים באיזשהו מקום בשכחה, אני אומר מה הייתה הודעת הסיכום בישיבה הקודמת: "1.

אילן גילאון: הוועדה פונה למשרדי הבריאות, הרווחה והגמלאים להעלות את הנושא לסדר היום הלאומי ולהגביר המודעות למחלה, לנקוט בצעדים לאבחון מוקדם ולקיים פעולות מניעה; 2.

אילן גילאון: להגדיל את התקציב למרכזי יום, תמיכה בטיפול ביתי על מנת לדחות ולמנוע אשפוזים סיעודיים; 3.

אילן גילאון: לתקצב מרפאות זיכרון באמצעות הכנסת הבדיקה לסל התרופות (קול קורא לסל התרופות 2014 באמצעות הארגונים)".

אילן גילאון: נמצאים אתנו הארגונים, משרד הבריאות, מנכ"ל משרד הבריאות – לך אני אתן לפתוח את הדיון – והאר את עינינו.

אילן גילאון: הסיכום הזה הוא מ-5 ביוני 2012.

<רוני גמזו: תודה, כבוד היושב-ראש, חברי הוועדה וכל החברים שנמצאים כאן ומלווים את הנושא הזה, גורמי המקצוע מכל הקשת.

<רוני גמזו: נושא של המחלות הדמנטיות, במיוחד האלצהיימר, הוא אחד הנושאים שחוצים משרדים, כפי שתואר כאן לפני כן, וגם חוצים בתוך משרד הבריאות דיסציפלינות.

<רוני גמזו: זה גם גריאטריה אבל גם חוצה חלק מהמסגרת של בריאות הנפש.

<רוני גמזו: אנחנו יודעים שאנחנו מחויבים לזה והנושא לא קיבל – אני אומר את זה בהודעה – מספיק תשומת לב בתוך מערכת הבריאות וגם במשרד הבריאות בשנים האחרונות.

<רוני גמזו: אני מודה, קודם כל, לוועדה על הדיון שנערך לפני שנה ועל הדיון הזה.

<רוני גמזו: אני אתאר את מה שאנחנו עושים.

<רוני גמזו: ראשית, כל הנושא של המחלות הגריאטריות, המחלות של הגיל המבוגר, עלה בכנס ים המלח, אנחנו ביקשנו שזה יהיה הנושא שלו, בנובמבר 2011.

<רוני גמזו: בכנס עלו הרבה מאוד נושאים, בין השאר הנושא של איך להתמודד עם עומס התחלואה: איך להתמודד מבחינה מניעתית, גם בנושא של טכנולוגיות וגם להקים תשתיות ראויות כדי ללוות את החולים.

<רוני גמזו: מאז הכנס הפעלנו ועדת יישום שלקחה את מסקנות הכנס שהיו קשורות בנושא הזה וביקשנו מהם צעדים אופרטיביים לביצוע, גם אנוכי וגם ראש האגף לגריאטריה שלא נמצא כאן אבל הוא מיוצג, גם יו"ר המועצה הלאומית לגריאטריה, גם משרד הרווחה והביטוח הלאומי ומכון ברוקדייל שעזר לנו לאורך הדרך, משרד הגמלאים וכל האנשים שלא הזכרתי, אני מתנצל בפניהם מראש.

<רוני גמזו: הוקם צוות יישום שהגיש והציג את התכנית שלו לפני כחודש במועצה הלאומית ואנחנו נגיש לכם כאן את התכנית.

<רוני גמזו: מרגע שהתכנית הוגשה לי, אני אמור להיות הפיבוט שמקדם אותה.

<רוני גמזו: כמובן שיש משרדים אחרים אבל אני לוקח את כל האחריות על משרד הבריאות.

<רוני גמזו: כדי להראות שהנושא נמצא באמת בסדר העדיפויות שלנו החלטתי לתקצב את הנושא בתקציב התחלתי של מיליון שקל.

<רוני גמזו: צריך לזכור שחלק גדול מהדברים שאמורים להיות מבוצעים כאן הם כבר באחריות ליבה של המוסדות בתוך מערכת הבריאות.

<רוני גמזו: אני אבקש מגב' ג'ני ברודסקי להציג את המצגת.

<רוני גמזו: אני מכיר אותה אבל אני רוצה שאותם אנשים שהכינו את הנושא ומציגים את התכנית יציגו אותה בפני הוועדה, ברשותך.

אילן גילאון: יש לכם גם התייחסות להיבט המשפחתי בעניין?

<רוני גמזו: כן, בהחלט.

<רוני גמזו: בקשתי שיגיע לכל חברי הכנסת Handout שמציג את התכנים ואת התמצית המרכזית של התכנית שלנו שאנחנו הולכים כרגע ליישום שלה.

<רוני גמזו: תכנית מפורטת שנוגעת בכל הנושאים, מהטיפול דרך המשפחות, כולל הנושא המחקרי.

אילן גילאון: רק שנבין, רוני, זאת ביצה שלא נולדה?

אילן גילאון: זאת תכנית?

<רוני גמזו: זאת תכנית מפורטת.

<רוני גמזו: היא לוקחת את הכותרות ומפרטת אותם לצעדי ביצוע.

<רוני גמזו: אני מתחיל כמנכ"ל לבצע החל מהכותרת עד לכניסה למטה.

<רוני גמזו: להכיר את ההתערבויות הנכונות בכל הרמות לקח מספר חודשים – זה תהליך רב ארגוני, לא רק משרד הבריאות, אנחנו חייבים כאן שותפות של גופים נוספים שכתבו תכנית ליישום.

<רוני גמזו: אני לקחתי על עצמי כמנכ"ל את היישום אף על פי שיש עוד משרדים מובילים, אני המשרד המוביל.

<רוני גמזו: אני לוקח על עצמי את היישום.

<רוני גמזו: מאותו רגע ואילך אני מכניס את עצמי למחויבות על פי הצעדים שכתובים בתכנית שהוגשה לי.

רינה פרנקל: תוך כמה זמן אתם חושבים שהתכנית - - -

אילן גילאון: את רוצה לדבר לפני שהם מציגים?

רינה פרנקל: אני יכולה לדבר לפני.

אילן גילאון: בבקשה, את היכולה לדבר לפני.

רינה פרנקל: אני רוצה לומר שנושא האלצהיימר הוא נושא מאוד חשוב ולכן אני חושבת לנכון להשתתף בוועדה ולהביע את דעתי.

רינה פרנקל: העניין הוא שאני עברתי באופן אישי עם אימא שלי את כל המחלה הנוראית הזאת ואני יודעת שבעצם התמודדנו עם זה לבד.

רינה פרנקל: אף אחד לא חזר לנו, ואם היינו צריכים עזרה מקצועית מרופא עד אחות אז עשינו את זה באופן פרטי.

רינה פרנקל: אפילו למרשם תרופה מקופת חולים, מבריאות הנפש, זה לקח לנו שלושה חודשים בתור.

רינה פרנקל: לגבי תרופות היה מאוד קשה להתאים תרופה לחולה וגם פה לא קיבלנו עזרה ועד שניסינו כל מיני תרופות המצב מאוד-מאוד התדרדר.

רינה פרנקל: גם בנושא הרגשי של המשפחות אני חושבת שחשוב מאוד לעזור למשפחות להתמודד עם הנושא הזה.

רינה פרנקל: יש הורים או חולים שמטופלים במוסדות – האימא שלי הייתה מטופלת בבית וזה עוד יותר הקשה עלינו, לא על ידי עובדת זרה אלא עובדת ישראלית במעט שעות אבל התמודדנו עם הנושא הזה.

רינה פרנקל: אני חושבת שהיום אנחנו חייבים לתקן את המצב.

רינה פרנקל: אני כאן כדי להביא למודעות הציבור עד כמה זה חשוב ועד כמה חשוב ליישם את התכנית שמוצגת היום כמה שיותר מהר.

רינה פרנקל: זה חשוב לחולים, זה חשוב למשפחות ולכל מי שקשור לעניין.

אילן גילאון: תודה רבה, רינה.

אילן גילאון: בבקשה, הצגת המצגת שלכם.

<אוגניה ברודסקי: אני הולכת להציג תקציר של עבודה שעשינו במשך כשנה של המועצה הלאומית לגריאטריה וקבוצה של מומחים שניסתה, קודם כל, למפות את הבעיות הקיימות עם חולי דמנציה בארץ.

<אוגניה ברודסקי: אחרי שהיו לנו הרבה דיונים לגבי הבעיות, גיבשנו סדרה של כיווני פעולה רצויים.

<אוגניה ברודסקי: אני לא אכנס לכולם אבל אתם יכולים לראות שיש כאן

<אוגניה ברודסקי: ייצוג למשרדי הממשלה השונים וגם מומחים במערכת הבריאות והרווחה.

<אוגניה ברודסקי: אני לא אציג את הבעיות כי יש מסמך יותר מקיף שמסכם את הבעיות.

<אוגניה ברודסקי: היו אני אציג קודם קצת רקע ואחר כך כיווני פעולה ואם תרצו נוכל להעביר לכם מסמך יותר מקיף מהתקציר שקבלתם, שמפרט יותר את ההמלצות מעבר למה שאני אכנס היום.

<אוגניה ברודסקי: כפי שנאמר, מחלת אלצהיימר ומחלות דמנציה אחרות הן מחלות ניווניות שפוגעות במוח ומתבטאות בהידרדרות קוגניטיבית ותפקודית מתמשכת ובלתי הפיכה.

<אוגניה ברודסקי: התסמינים הראשונים הם אובדן זיכרון ופגיעה ביכולת החשיבה וההתמצאות, ובהדרגה מתפתח אובדן היכולת לבצע פעילויות יומיומיות ולתקשר עם הסביבה.

<אוגניה ברודסקי: אני רוצה להגיד שהרבה פעמים אנחנו מקשרים בין דמנציה ואלצהיימר.

<אוגניה ברודסקי: באמת 80%-60% מהגורמים לדמנציה זה אלצהיימר אבל יש גם דמנציה אחרת, התסמינים בסוף הם אותו דבר והרבה פעמים לא מתייחסים אליהם באותה מידה כמו אלצהיימר וחשוב לציין את זה.

<אוגניה ברודסקי: הדמנציה מהווה אחד הגורמים העיקריים המוגבלות התפקודית ואני חושבת זה מאוד חשוב שיותר ויותר מדברים לא רק על הנטל על הפרט, על המשפחה, כפי שהצגתם, צריך גם להביא למודעות שזה נטל כלכלי רציני.

<אוגניה ברודסקי: אנחנו מביאים כאן ציטוט אחד מתוך עבודה שנעשה ופורסמה לאחרונה שקובעת שהנטל הכלכלי של דמנציה בארה"ב דומה לזה של מחלות לב או מחלות ממאירות.

<אוגניה ברודסקי: למחלות לב ולמחלות ממאירות יש תאוצה ויש הרבה מסביב.

<אוגניה ברודסקי: מבחינת המספרים וההיקף בארץ – אם אנחנו מתייחסים לכלל האנשים עם ירידה קוגניטיבית משמעותית, תחילת דמנציה ועד לשלבים הסופיים, אנחנו מדברים היום על כ-149 אלף איש שהם קרוב ל-20% מהאוכלוסייה.

<אוגניה ברודסקי: בגלל ההזדקנות של האוכלוסייה אנחנו יכולים לראות שבשנת 2035 אנחנו צופים 349 אלף איש.

אילן גילאון: 20% מאוכלוסיית הקשישים.

אילן גילאון: את יכולה להגיד משהו על התפלגות הגיל?

<אוגניה ברודסקי: כן.

<אוגניה ברודסקי: ככל שמתקדמים בגילאים הצעירים האחוזים יחסית נמוכים ואחר כך זה עולה עם הגיל.

<אוגניה ברודסקי: בשקף הזה אנחנו מתייחסים לדמנציה בינונית וקשה מתוך כל המספרים שהראיתי בשקף הקודם, ניקח א את אלה שנמצאים בשלבים הבינוניים והקשים שהם הכי זקוקים למערכת תמיכה ושירותים.

<אוגניה ברודסקי: לא שהקודמים לא זקוקים, כי הם צריכים הרבה מידע ותמיכה ומניעה, אבל אלה ברמה בינונית וקשה – אנחנו מדברים על כ-88 אלף שמהווים כ-11.5% מאוכלוסיית הקשישים.

<אוגניה ברודסקי: המספר שלהם יגיע לכ-212 אלף בשנת 2035 והם יהוו קרוב ל-13% אחוז מאוכלוסיית הקשישים.

<אוגניה ברודסקי: למעלה – אולי זה מענה לשאלה ששאלת – אנחנו מציינים שדמנציה מופיעה גם לפני גיל 65 וצריך גם להתייחס לזה.

<אוגניה ברודסקי: אבל לפי אומדנים הם מהווים פחות מ-2% מכלל מקרי הדמנציה.

אילן גילאון: מה הגיל הכי צעיר?

<רוני גמזו: יכולה להיות גם Early Dementia.

אילן גילאון: מה זה, אלצהיימר נעורים?

<רוני גמזו: לא.

<רוני גמזו: זה של מבוגרים אבל לא של קשישים.

<מוטי זליקוביץ: לנו יש מטפלים בגיל 52.

אילן גילאון: זה צעיר מאוד.

<רוני גמזו: שימו לב שכרגע אנחנו מדברים על 11% מאוכלוסיית הקשישים.

<רוני גמזו: כשנגיע לשנת 2030 ויותר – אנחנו מדברים על עלייה בשיעור שנובעת משינוי בתמהיל הגילאים של אוכלוסיית הקשישים.

<אוגניה ברודסקי: מעבר להזדקנות עצמה.

אילן גילאון: אתה יודע מה הייתה הצעת הוועדה לדברים האלה – להוריד את הבלו מהסיגריות שוב.

<אוגניה ברודסקי: אהבתי את הבדיחה.

<אוגניה ברודסקי: אני חושבת שמאוד חשוב לדעת איפה נמצאים החולים.

<אוגניה ברודסקי: לפי האומדנים למעלה מ-80% מחולים עם דמנציה נמצאים בקהילה ורק 20% נמצאים במוסדות לטיפול ממושך: באשפוז סיעוד, במחלקות לסיעודיים או לתשושי נפש.

<אוגניה ברודסקי: עיקר המעמסה כאן בכל זאת נופל על הקהילה.

<אוגניה ברודסקי: צריך לדאוג גם לשירותים בקהילה, כמובן, וגם לשירותים בעלי ייחוד במערכת האשפוז, אבל צריך לדעת שהנטל באמת נופל על הקהילה, על הצוותים בקהילה ועל המשפחה.

<אוגניה ברודסקי: אני אעבור לתכנית הלאומית בקווים כלליים: החזון של התכנית הלאומית הוא לאפשר ללוקים בדמנציה ולבני משפחתם לנהל חיים מכבדים, בסיוע של פריסת שירותים שיהיו באיכות ובנגישות; להתייחס לדמנציה החל משלב מניעת גורמי הסיכון, דרך פעולות לאיתור ואבחון מוקדם, טיפול בלוקים בכל שלבי המחלה, עד לסוף החיים – אני תייחס עוד פעם לסוף החיים כי זה אחד הקטעים המוזנחים – הטמעת עקרונות עבודה וטיפול רב-מקצועיים והגברת התיאום ושיתוף הפעולה בין כל המעורבים.

<אוגניה ברודסקי: לתחומים האלה קבוצה של מומחים התייחסה – יש הרבה תחומים שאפשר להתייחס אליהם – וקבענו סדרי עדיפויות במקומות שחשבנו שיש בהם את הבעיות המרכזיות: ראשית, העלאת המודעות הציבורית לדמנציה; שיפור מערך שירותי הבריאות; שיפור מערך שירותי הרווחה; פיתוח מענה ותמיכה ישירה לבני המשפחה; התאמת מערך שחרותי האשפוז הסיעודי לצרכים הגדלים; פיתוח והרחבת הכשרת מערך כוח האדם; מחקר ופיתוח.

<רוני גמזו: אלו שבעת הצעדים שאני צריך לדחוף כל אחד מהם במקביל.

אילן גילאון: רוני, מה שאתם אומרים זה מאוד-מאוד כללי.

אילן גילאון: אנחנו, שלא מבינים בדיוק באופן מקצועי, היינו רוצים לדעת מה זה טיפול תרופתי, מה זה טיפול מניעתי, מה יש בהם?

<רוני גמזו: הכול מפורט.

רינה פרנקל: האם קיים בכלל טיפול מניעתי?

אילן גילאון: וכמובן, בסוף השאלה היא איפה הכסף?

<רוני גמזו: אני אגע בסוף גם בנושא התקציבי.

אילן גילאון: בכל אופן, יש מי שמניח במערכת הפוליטית שלרוב האנשים פה יש דמנציה קשה כי הוא בונה על הזיכרון הקצר של הציבור.

<אוגניה ברודסקי: אני לא אעבור על השקף הזה ארוכות אבל אני רוצה להגיד שקבוצת העבודה הזאת בנויה על תהליכים אחרים שמתרחשים.

<אוגניה ברודסקי: לא רצינו להכפיל תהליכים שמתרחשים או לעשות דברים שכבר נעשו.

<אוגניה ברודסקי: יש שני תהליכים מאוד חשובים שכבר נעשו ושהם משתלבים בתוך התכנית האסטרטגית: אחד, כנס הסכמה קליני שנערך על-ידי ארבעה אגודים מקצועיים של רופאים.

<אוגניה ברודסקי: המסקנות שלו אומצו על-ידי ההסתדרות הרפואית – הן מופיעות באינטרנט, אנחנו גם מצטטים אותן והם כוללות הרבה מאוד פירוט של דרכי האבחון, התרופות ומניעה.

<אוגניה ברודסקי: חשוב לאמץ את הדברים שבעצם מתייחסים לאינטרפרטציות הקליניות.

<אוגניה ברודסקי: אנחנו מנסים להבין איך מערכת השירותים צריכה להיראות כדי לענות להנחיות הקליניות הללו.

אילן גילאון: מה צריכה להיות?

אילן גילאון: סליחה שאצה לי הדרך, אנחנו בלוח זמנים – מה זה ספא לפיתוח המוח?

אילן גילאון: האם זה כלי שמשתמשים בו?

<רוני גמזו: כאן כתבנו 7 צעדים, 7 תחומים – כרגע אנחנו מתחילים לתאר כל אחד מהתחומים ומה הדברים שאנחנו צריכים לעשות בכל אחד מהתחומים.

<רוני גמזו: הוועדה תעביר אלי ותגיד לי לעשות.

אילן גילאון: תסלחו לי, זה פשוט כי רוני לא נותן לי את הריטלין שמגיע לי – הוא רוצה להגיע לתכלית של העניין הזה כדי לדעת.

<אוגניה ברודסקי: לגבי כל אחד משבעת הנושאים אני אציג את ההמלצות העיקריות.

<אוגניה ברודסקי: במודעות הציבורית לדמנציה אנחנו מבחינים בין שני מישורים: קיים חוסר מודעות ציבורית ברמה של מקבלי החלטות וקיים חוסר מודעות בקרב הציבור הרחב.

<אוגניה ברודסקי: לכן אנחנו ממליצים, ראשית, על הכרת הדמנציה כנושא בעל עדיפות לאומית על-ידי הממשלה ומשרדי הממשלה השונים; אנחנו מציעים מסעי פרסום – Campaigns – להעלאת המודעות הציבורית; אנחנו ממליצים על פיתוח תכנית ארצית להפצת מידע, המותאמת תרבותית לחברה הישראלית, ולקבוצות אוכלוסייה; העלאת המודעות לשיפור איכות הטיפול בסוף החיים – הנושא זה יש כמה כלים שהיום אינם בשימוש כמו שצריך להיות ומאוד מתקשרים לחולים עם דמנציה ולבני משפחתם וזה: כתיבת הנחיות רפואיות מקדימות, מינוי מיופה כוח או אפוטרופוס.

<אוגניה ברודסקי: שנית, שיפור מערך שירותי הבריאות:

<אוגניה ברודסקי: צריכה להיות התייחסות מוגברת לגורמי סיכון; שיפור האבחון על-ידי הגברת הידע של צוותי הבריאות – יש הרבה מאוד צורך בהכשרה כאן – וכן, כמו שאתה כבר אמרת בפתיחה, כבר היו הרחבות אבל אנחנו ממליצים על עוד הרחבות של המרפאות לאבחון קוגניטיבי ומרפאות זיכרון, כולל כל הנושא הזה של הערה גריאטרית כוללנית.

<וילמה מאור: זה נכנס כבר לסל התרופות?

אילן גילאון: הוא ייתן לנו תשובה לזה.

<אוגניה ברודסקי: שיפור הטיפול בכל שלבי המחלה – יש כמה הדגשים ואני מזכירה כמה מהם כאן – בין היתר על ידי פיתוח חבילת טיפול בדמנציה, שתהיה חלק מסל הבריאות, והרחבת השימוש בטיפול תרופתי לעיכוב התקדמות המחלה ולטיפול בתופעות נלוות.

אילן גילאון: תמחישי לנו מה זה סל בטיפול בדמנציה.

<אוגניה ברודסקי: בגלל שהתכנית המפורטת יותר כוללת כמה פרמטרים כמו אחות מתאמת משלב התחלת הטיפול; כמו הרחבת השימוש בתרופות, בעיקר אלו שבאות להתמודד עם הבעיות ההתנהגותיות של החולה; כמו שירותים אחרים שאני אדבר עליהם בהמשך.

אילן גילאון: את מדברת על כל הספקטרום של הדמנציה או רק על מה שמוגדר אלצהיימר?

<אוגניה ברודסקי: על כל הספקטרום של הדמנציה.

<אוגניה ברודסקי: אני חושבת שזה אחד המסרים של הוועדה, למרות שהמחלה מקיפה 80%-60% עיקר תשומת הלב הולכת לאלצהיימר ולא צריך לשכוח שיש דמנציות אחרות שהסימפטומים שלהן והסבל של החולים הם אותו סבל.

אילן גילאון: מטבע הדברים, כל הגדרה שהיא בספקטרום היא הכי בעייתית שיכול להיות כי איפה זה בדיוק משתלב בהגדרה של ספר הלקויות?

<אוגניה ברודסקי: אני חושבת שלא סתם אמרתי בהקדמה שמאוד חשוב ללכת להנחיות הקליניות שאומצו על-ידי ההסתדרות הרפואית כי שם יש הגדרות.

<אוגניה ברודסקי: זאת אומרת, אנחנו לא צריכים להתחיל מאפס.

רינה פרנקל: התרופות נכנסו לסל התרופות?

<רוני גמזו: אני אענה על זה.

אילן גילאון: אילו תרופות יש?

אילן גילאון: אני מכיר רק ממוריט, יש עוד?

רינה פרנקל: יש ריספרדל, למשל.

רינה פרנקל: זה לא היה בסל.

אילן גילאון: סליחה שהפרענו לך, בבקשה.

<אוגניה ברודסקי: בגלל שאנחנו ממליצים לנסות להגיע לחולים כמה שיותר מוקדם, אז ההמלצה היא שמרגע שחולה כזה מאובחן, אפילו בתחילת הדמנציה, הוא כבר יכול להיות מוגדר באיזשהו סל – אם אני רוצה לשקף את הלך הרוח של הוועדה – הוא מתכלל הרבה מאוד שירותים שאולי קיימים היום אבל הם מפוזרים, המידע לא מגיע לחולה, הוא לא יודע להשתמש בזה, המשפחה לא מגיעה לזה.

<אוגניה ברודסקי: מרגע שאתה מגדיר את זה כסל אז אולי זה יהיה יותר ברור לכולם: ברור לחולה, ברור למשפחה וגם ברור לרופא המשפחה ולמערכת הרפואית.

<אוגניה ברודסקי: כי חוסר המידע לא קיים רק אצל המשפחות.

רינה פרנקל: מי אמור להסביר לחולה ולמשפחה?

רינה פרנקל: מי בדיוק אמור לבצע את כל הפעילויות שאת מדברת עליהן?

רינה פרנקל: יש הרבה גורמים, אבל מישהו צריך לקחת פה אחריות.

<וילמה מאור: משרד הבריאות לוקח.

רינה פרנקל: בסדר, אבל מי בדיוק?

רינה פרנקל: רופא המשפחה?

רינה פרנקל: בריאות הנפש?

<אוגניה ברודסקי: היו לנו הרבה דיונים על זה.

<אוגניה ברודסקי: יש כאן 3 אלטרנטיבות שאפשר לחשוב עליהן.

<אוגניה ברודסקי: כשנגיע לרזולוציה של בניית תכנית נסביר.

<אוגניה ברודסקי: אחת האפשרויות זה רופא המשפחה – זה תמיד מושתת על רופא המשפחה, כי הוא הראשון שרואה.

רינה פרנקל: לא תמיד הוא יכול להחליט.

<מוטי זליקוביץ: לא תמיד הוא גם מבין.

<אוגניה ברודסקי: לכן אנחנו ממליצים על פעולות רבות של הכשרה ופעולה ולכן אנחנו גם ממליצים על פיתוח מודלים כמו של אחות מנהלת טיפול ואחות מתאמת, אז רופא המשפחה יכול להסתייע בה ולכן זה יהיה תפקידה ליידע את החולה.

רינה פרנקל: היא לא יכולה לתת מרשם.

אילן גילאון: איזו הכשרה מיוחדת צריכים האנשים הללו לקבל?

רינה פרנקל: רופאת המשפחה לא יכולה לרשום מרשם – זה אמור לרשום רופא פסיכיאטר.

אילן גילאון: טוב.

אילן גילאון: תסיימי כי הזמן שלנו די קצוב.

<אוגניה ברודסקי: שיפור התיאום ושיפור הטיפול בדמנציה קשה במצבי סוף החיים – קיימת סוגיה שלהכיר בדמנציה קשה כמחלה של סוף חיים.

<אוגניה ברודסקי: היום הרבה מאוד חולים עם דמנציה לא זוכים לטיפול פליאטיבי, לטיפול תומך, לטיפול בסימפטומים שלהם.

<אוגניה ברודסקי: לא זוכים להיכנס להוספיס – אמנם אין הרבה הוספיסים בכלל אבל המעט מיועדים בעיקר לחולים במחלות ממאירות ולכן החולים בסוף החיים לא זוכים לטיפול של סוף החיים, גם אלה שנמצאים במוסדות לטיפול ממושך, שמתים מהמחלה ולא זוכים לטיפול סוף החיים.

<אוגניה ברודסקי: יש לנו הרבה המלצות בתוך הדוח לגבי חוק ביטוח סיעוד, לגבי האבחון בחוק בטוח סיעוד, לגבי שעות טיפול בחוק ביטוח סיעוד, לגבי הכשרה של המטפלות – כיום קיימת בעיה רצינית שהן נותנות טיפול ללא הכשרה, בעיקר לחולים עם דמנציה שזה כל-כך חשוב – אני אומרת את זה בכותרות.

<אוגניה ברודסקי: הייתה לנו המלצה איך לתגמל באופן שונה את המטפלות בגלל שזו עבודה שוחקת - - -

אילן גילאון: יש מצב להכשיר עובדים זרים כעובדים סיעודיים שהולכים לטפל באנשים שלוקים בדמנציה באופן מיוחד לעומת טיפול בחולים סיעודיים אחרים?

רינה פרנקל: לגבי עובדים זרים – יש הרבה מקרי אכזריות כלפי אותם חולים על-ידי עובדים זרים, אז פה גם כן, לא כל עובד זר יכול לטפל בחולה מסוג זה.

אילן גילאון: - - - המדינה משלמת את זה?

<רוני גמזו: לא, מה פתאום?

אילן גילאון: אתם בעצמכם משלמים - - -

רינה פרנקל: והעובד הזר, אם הוא מטפל בחולה מסוג זה, אמור לדעת למה הוא הולך.

אילן גילאון: זה ברור, רינה, על זה הם גם מדברים.

<אוגניה ברודסקי: זה מאוד מפורט מה שאנחנו ממליצים לגבי חוק ביטוח סיעוד.

<אוגניה ברודסקי: לגבי נושא של מרכזי יום – אנחנו מתבססים על זה שהיום רק כשליש ממרכזי היום בארץ נותנים פתרון לחולים עם דמנציה.

<אוגניה ברודסקי: אז מעבר להראות את הפיזור שלא קיים בכל הארץ והצורך בהקמה של מרכזים נוספים – ואני יודעת שמהביטוח הלאומי כבר היו שותפים אתנו גם לגיבוש התכנית ולקחו את זה על עצמם ועושים כרגע מיפוי כדי לראות איפה יש צורך להרחיב.

<אוגניה ברודסקי: אנחנו גם מציעים – ומרים בר גיורא ממשרד הרווחה נמצאת כאן – בין היתר גם להרחיב את התפקידים שיש למרכזי היום בנושא חולים עם דמנציה ולשמש גם כמרכזי מידע למשפחות – הם עושים את זה פחות כיום – וגם כמקומות שנותנים נופשון אליהם המשפחה יכולה להביא את הזקן לשעות ארוכות יותר, אפילו לסופי שבוע.

<אוגניה ברודסקי: יש דגמים כאלה קצת בארץ ויותר בעולם כדי לעשות את זה.

<אוגניה ברודסקי: יש לנו כמה המלצות בכיוון, הרבה המלצות דווקא אבל אני מציגה רק מעט - - -

אילן גילאון: כל מה שאמרת עד עכשיו זה המלצות.

<אוגניה ברודסקי: לא, של תמיכה בבני משפחה.

אילן גילאון: אומרים שזאת מחלה משפחתית.

אילן גילאון: יש כאלה שאומרים שזה לא רק החולה ויש כאלה שאומרים: זה בכלל לא החולה – זו המשפחה.

אילן גילאון: אנחנו לא נלך עד כדי כך רחוק – זה החולה ומשפחתו.

<אוגניה ברודסקי: נכון.

<אוגניה ברודסקי: ככה אנחנו ראינו את זה.

<אוגניה ברודסקי: הדרך לעזור למשפחה זה גם לעזור לזקן.

<אוגניה ברודסקי: הזקן שלוקה בדמנציה צריך את הטיפול וזה עוזר למשפחה מידית – זה מרכז היום, חוק סיעוד – זה ברור.

<אוגניה ברודסקי: אבל יותר ויותר אנחנו חיים את ההכרה שהמשפחה היא אוכלוסיית יעד בפני עצמה, יותר ויותר יש עדויות שהמשפחה יש לה גורמי סיכון בריאותיים לעצמה: בגלל העומס הטיפולי הזה הזנת בריאות המשפחה.

<אוגניה ברודסקי: המשפחה הופכת להיות בעצמה חולה, לכן מחפשים את האסטרטגיות כדי לתת תמיכה ישירה לבני המשפחה מעבר לעזרה לזקן הלוקה בדמנציה.

<אוגניה ברודסקי: אנחנו מציעים כאן פיתוח של מרכזי מידע וייעוץ שיהיו ארציים וזמינים ימי השבוע ובכל שעות היממה כדי שמשפחה שמחזיקה אדם תוכל לפנות.

<אוגניה ברודסקי: הרחבת הפיתוח של מענים לתמיכה – האמת שיש כבר כאלה מרכזים בקופות החולים וצריך לחשוב איך הם מתכללים את הדברים האלה, ומכשירים מישהו שיכול לענות ספציפית לגבי טיפול במחלת הדמנציה.

<אוגניה ברודסקי: לגבי הרחבת הפיתוח – כבר היום יש עמדה והביטוח הלאומי, משרד הרווחה ו גופים אחרים נותנים קבוצות תמיכה ישירה.

<אוגניה ברודסקי: זה בהחלט לא מספיק אז אנחנו חושבים שצריך להרחיב את הנושא.

<אוגניה ברודסקי: על נושא הנופשון כבר דיברתי בהקשר של מרכזי יום; העלאת מודעות בני המשפחה לזכויותיהם, ואני חושבת שדווקא כאן הבית להגיד הזה – יש מעט מאוד זכויות שנתנו למשפחה באופן ישיר, כמו הקלות במס למי שמשתתף בסידור מוסדי של בן המשפחה, כמו מישהו שלא צריך לעבור מבחן עבודה אם הוא מטפל באדם מאוד חולה בבית, וגם קיימת האפשרות להיעדר מהעבודה 6 ימים בשנה במסגרת ימי המחלה כדי לטפל בהורה חולה.

<אוגניה ברודסקי: ההגדרות לא מתאימות לחולה דמנציה – ההגדרות מקשות, זה דורש מוגבלות - - -

אילן גילאון: זה בהחלט המקום להעלות את זה.

אילן גילאון: זאת האורתופדיה של העניין וזה צריך להתאים.

אילן גילאון: לקויות נפשיות וקוגניטיביות הן מאוד סטיגמטיות, מאוד בעייתיות.

אילן גילאון: אלו מחלות שעדיין בארון.

אילן גילאון: אני מכיר קהילות שלימות שעדיין מסתירות את האלצהיימר בתוכן, כמו שהן מסתירות מחלות אחרות שהן נפשיות.

אילן גילאון: אחד הדברים הכי זריזים שצריך לעשות זה אאוטינג מוחלט – להוציא את המחלה מהארון באופן מוחלט ולהבין שזו נחלתו של כל אחד באופן אוניברסלי, לא עוזרים למישהו אחר.

אילן גילאון: המסקנה שלנו בוועדה היא שאין דבר כזה מוגבלים ולא מוגבלים – יש או מוגבלים או נשאי מוגבלות בסופו של דבר.

<רוני גמזו: נכון.

אילן גילאון: בוודאי זה נכון בחברה שהולכת ומזדקנת – אין ספק בכך.

אילן גילאון: לכן זאת הבעיה האמתית של ראיית העניין כאוניברסלי – זה יכול להיות כל אחד מאתנו, כן, זאת הבעיה.

אילן גילאון: כאן צריך להשקיע מאמצים ואנחנו גם נעשה את כל המאמצים כאן כדי לקדם את זה בחקיקה.

אילן גילאון: אבל תדעו לכם, אפשר לחוקק מה שאתם רוצים אבל אי אפשר לחוקק חוק שאנשים יהיו בני אדם – לזה צריך לחנך.

אילן גילאון: ולכן, כשאת אומרת זה המקום – זה בהחלט המקום להעלות את העניין הזה.

<אוגניה ברודסקי: כפי שאמרתי, יש לנו עוד הרבה המלצות לגבי בני משפחה, אני הצגתי את העיקריות שבהן.

<אוגניה ברודסקי: אנחנו צריכים להתאים את מערכת האשפוז מבחינת היקף המיטות והאיכות שלהן.

<רוני גמזו: בואי נתחיל לסיים.

<אוגניה ברודסקי: אני כבר מסיימת.

אילן גילאון: אנחנו צריכים בתוך חצי שעה לתת לאנשים להתבטא ולרוני לתכלל את העניין.

<רוני גמזו: מחקר ופיתוח גם נעשה.

<אוגניה ברודסקי: הצעדים שחשבנו לנקוט כדי לקדם את התכנית, קודם כל כפי שאמרנו, הכרה במחלת הדמנציה כבעלת עדיפות גבוהה במשרדי הממשלה - - -

<רוני גמזו: תרשו לי לומר שהתהליך היה כך: קודם כל, הוא הושם על השולחן שלי כבעיה – מה הם הדברים שאני צריך לעשות.

<רוני גמזו: כמובן שהוועדה שהייתה כאן לפני כשנה אמרה דברים ככותרות שקשה רק להסתפק בהם, ולכן אני ביקשתי מהצוות שיגיש לי תכנית.

<רוני גמזו: אתם ראיתם שלקחו כאן צוות שהוא מכל הבא ליד, זה בעצם קונצנזוס מלא של כל המערכת והם הגישו את זה לפני כחודש ויותר למועצה ומשם זה הגיע אלי.

<רוני גמזו: כרגע אני צריך לקחת את כל הדברים כאן ולהתחיל ליישם אותם אחד אחרי השני.

<רוני גמזו: כל אחד מהדברים כאן הוא כבר לא כותרת.

<רוני גמזו: הדברים הם פעולות שאני צריך להתחיל לבצע אותן בתיאום עם משרדים אחרים, אבל אני לוקח על עצמי את ההובלה.

<רוני גמזו: זה גם משאבים, זה גם סדרי עדיפויות – קודם כל, בסדר העדיפויות של משרד הבריאות זה יהיה גבוה – אני מקווה מאוד שאני אצליח לשכנע גם את הרווחה וגם את המשרד לאזרחים ותיקים ואני מניח שאני גם אוכל לשכנע גם את הביטוח הלאומי להצטרף.

<רוני גמזו: אי אקבע תכנית בתוך המשרד, במה אני אגע ראשון, מה יותר מאוחר, איך אני עובד במקביל וכל אותם דברים שבסופו של דבר אני מחויב לבצע אותם.

<רוני גמזו: מבחינת כסף – אני כמובן, אצליח לבצע את זה על-ידי המשאבים שקיימים אצלי כרגע.

<רוני גמזו: כמובן שאני אבקש עוד תקציב, מה שאני אוכל לקבל – אני אקבל ומה שלא, אני אפעיל קדימה מתוך המשאבים שנתונים כרגע.

אילן גילאון: אתה יודע כמה זה עולה לך התיק הזה של הדמנציה?

<רוני גמזו: זאת תכנית של 200-100 מיליון שקל, זאת תכנית ענקית.

<רוני גמזו: חלק מהדברים טבועים בתוך חובות הליבה של הארגונים בתוך מערכת הבריאות, רק צריך להגיד למי החובה: חלק מהדברים כאן באחריות קופות החולים, חלק מהדברים באחריות בתי החולים, חלק מהדברים באחריות מוסדות גריאטריים שמאשפזים אותם ואני צריך לקבוע להם את הסטנדרטים הנכונים – איך לטפל בחולה הדמנטי, מה השירות המיוחד שהוא צריך לקבל – ולהכריח אותם לבצע את זה.

<רוני גמזו: חלק מהדברים כאן הם חוסר רגולציה מספיק טובה.

<רוני גמזו: זה לא אומר שיש משהו שאנחנו צריכים עכשיו לעשות יש מאין – חלק מהדברים הם צעדים של אחריות ואני צריך להגדיר את האחריות.

<רוני גמזו: אני מוכן להיות מוזמן לוועדה כאן בעוד 6 חודשים כדי להראות את ההתקדמות של משרד הבריאות ושל המשרדים האחרים, עקב בצד אגודל תבצעו את זה.

<רוני גמזו: אני רק חייב תשובה אחת אחרונה לגבי התרופות – מאז שנת 2000 לא נכנסה תרופה לסל בנושא של האלצהיימר או בנושא של הדמנציה Per se, ממש טכנולוגיה לכיוון הזה.

<רוני גמזו: כל פעם הן מוגשות וועדת הסל לא מוצאת את האפקטיביות, את היתרון וכיוצא בזה.

<רוני גמזו: אתם יודעים שאנחנו משתדלים לא להתערב כי זאת ועדה ציבורית שעושה את השיקול הערכי, המקצועי וכיוצא בזה.

<רוני גמזו: יכול להיות שבוועדה הקרובה אני אתערב, מדובר תרופה בשם אמנטדין, אבל יש תרופות נוספות שאת הזכרת, אחת מהן לא הוגשה – הריספרדל לא הוגשה – לוועדת הסל.

<רוני גמזו: אבל אנחנו נשים את כל כובד משקלנו לנסות לשכנע את חברי הוועדה.

אילן גילאון: רוני, אתה יודע, הוועדה לא רק מפקחת אלא גם לוקחת על עצמה מטלות:

אילן גילאון: אם יש שדה חקיקה שאנחנו היינו צריכים - - -

<רוני גמזו: חד-משמעי.

<רוני גמזו: אני אחזור לוועדה תוך 30 לאחר שאנחנו נבין מה הנושאים שרלוונטיים כאן, עם מכתב בנושא החקיקה שאפשר לקדם דרך הוועדה.

אילן גילאון: טוב.

רינה פרנקל: יש פה נציג ביטוח לאומי?

<מוטי זליקוביץ: אפשר להגיב?

אילן גילאון: אפשר, בזכות דיבור.

אילן גילאון: מוטי, נתחיל אתך, שיהיה קצר, אחרת לא נזכור.

<מוטי זליקוביץ: אני מנכ"ל עמותת מלב"ב.

<מוטי זליקוביץ: למי שמכיר או לא מכיר – אנחנו 33 שנים מטפלים בפעול בחולי אלצהיימר.

<מוטי זליקוביץ: יש לנו 10 מרכזי יום, יש לנו טיפול בית, מחקר, מוקד ועוד הרבה סעיפים אחרים.

<מוטי זליקוביץ: ראשית, אני מברך על התכנית.

<מוטי זליקוביץ: שנית, אני אשמח לקבל אותה כי עד היום זאת הפעם הראשונה שקיימת תכנית כזאת.

<מוטי זליקוביץ: נכון שראיתי שישבה גב' לאה אברמוביץ בוועדה אבל לאה כבר לא עובדת במלב"ב – אני אשמח להחליף אותה – ואני אשמח לקבל את התכנית הזו.

<מוטי זליקוביץ: אני מחזיק ביד את מחקר ים המלח או החוברת של ים המלח ב-2011.

<מוטי זליקוביץ: ב-2012 קיימנו כאן דיון.

<מוטי זליקוביץ: אנחנו עוד מעט מסיימים את 2013 ומקיימים עוד פעם דיון.

<מוטי זליקוביץ: לפי התכנית הזאת אני מקווה שאני אגיע לפנסיה לפני שהתכנית הזאת תהיה מוכנה, זאת אומרת שהיא תהיה מוכנה לפני שאני אגיע לפנסיה, כי לפי התכנית הזאת הרבה מאוד שנים יעברו עד שהיא תיושם, לצערי.

<מוטי זליקוביץ: אם המנכ"ל אמר שהוא הקציב כרגע מיליון שקל.

<מוטי זליקוביץ: אז רק לסבר את האוזן, נשיא ארצות הברית, אובמה – ואני בקשר עם הרפרנט שלי אצלו שהוא יועץ הנישא לענייני אלצהיימר, מר אריק הול – הקציב ל-2012 ו-2013 סכום של 100 מיליון דולר לנושא האלצהיימר.

<מוטי זליקוביץ: 50 מיליון דולר לכל שנה.

<מוטי זליקוביץ: אז מיליון שקל, אני לא יודע מה אנחנו יכולים לעשות עם זה.

<מוטי זליקוביץ: נושא נוסף, אני כבר שנים רבות מתכתב ומדבר עם משרד הבריאות, כולל עם סגן השר לשעבר, ליצמן, שהיה אצלי, וכעת התחלתי להתכתב עם השרה יעל גרמן - - -

<רוני גמזו: לא איתי.

<מוטי זליקוביץ: לא אתך עדיין.

<רוני גמזו: אף פעם לא.

<רוני גמזו: שיהיה ברור.

<מוטי זליקוביץ: נכון, לא אתך.

<מוטי זליקוביץ: אמרתי.

<מוטי זליקוביץ: משרד הבריאות מכיר במחלת האלצהיימר כאשר האדם הופך לסיעודי ונזקק לאשפוז.

<מוטי זליקוביץ: הוא לא מכיר במחלת האלצהיימר מבחינתנו כל זמן שהאדם נמצא במרכז יום או נמצא בקהילה או בבית – ולפי המצגת שלכם 80% או יותר מהם נמצאים בקהילה ובבית.

<מוטי זליקוביץ: משרד הבריאות אינו שותף בשלב זה לכל מה שאנחנו עושים בקהילה.

<מוטי זליקוביץ: אתם לא מתקצבים ולא עוזרים לנו במרכזי יום.

<מוטי זליקוביץ: אני בונה היום בירושלים את בית האלצהיימר הישראלי הכול מכספים פרטיים של תורמים נדיבים וביטוח לאומי שמחויב לעניין ואש"ל אבל משרד הבריאות לא שותף לעניין למרות פניות רבות.

אילן גילאון: מוטי, תחתור לסיום.

<מוטי זליקוביץ: אני מסיים.

<מוטי זליקוביץ: זאת נקודה למנכ"ל.

אילן גילאון: בסדר, זה חשוב מאוד.

אילן גילאון: הנושא שהעלית לגבי סל השירותים שבבית לא מקבל ובחוץ כן.

אילן גילאון: זאת בעיית מדינה, שתדע לך, גם בדיסציפלינות אחרות.

<מוטי זליקוביץ: השירותים שניתנים בכסף הם שירותים לעשירים ולא למי שאין לו כסף.

<מוטי זליקוביץ: בחוק ההסדרים שעולה לתקציב המדינה עכשיו, למי שלא יודע, חוק ביטוח סיעוד אמור להפוך לגמלה בכסף ממש וזה אומר מוות למרכזי היום פחות או יותר.

<מוטי זליקוביץ: המשפחות ייקחו את הכסף ויעשו אתו מה שהן רוצות.

<מוטי זליקוביץ: אני מעלה את הנושא הזה פה כי חייבים להתנגד לנושא הזה וחייבים להשאיר את הגמלה שחלק ממנה הולך למרכזי יום ולא למשפחה, כי אנחנו יודעים שיהיו הרבה משפחות שישאירו את הקשיש בבית ללא שום טיפול, ללא השגחה רפואית – כל מה שהוא מקבל במרכזי יום.

<מוטי זליקוביץ: מיטת אשפוז סיעודי, אם אני לא טועה אדוני המנכ"ל, עולה לחודש בערך 12,000-10,000 שקל.

<מוטי זליקוביץ: כל מה שאנחנו עושים בקהילה: גם מרכז יום, גם טיפול בבית, כולל הכשרת עובדים זרים ועובדים ישראלים לטיפול בחולי אלצהיימר, כולל בשפה הפיליפינית ובאנגלית – עולה, לכל היותר, 5,000 שקלים בחודש.

<מוטי זליקוביץ: אז אם רוצים לחסוך בימים אלה גם כסף למדינה – ניתן וכדאי שגם משרד הבריאות יצטרף ויעזור לנו במימון של כל הדברים האלה ונשאיר את הקשישים הרבה יותר זמן בקהילה.

<מוטי זליקוביץ: תודה.

אילן גילאון: תודה.

אילן גילאון: עכשיו רמי סדן.

אילן גילאון: מעכשיו 2 דקות בלבד לדובר.

<רמי סדן: אנחנו עוסקים בתקשורת רפואית ומייצגים את קרן Helen Bader Foundation שהיא קרן שהשקיעה עד היום 200 מיליון דולר במחקר ובטיפול באלצהיימר, מתוכם רק לאחרונה במדינת ישראל, 600 אלף דולר למחקר בתל השומר ועזרה לחלק מהגופים שנמצאים פה - - -

אילן גילאון: נא לדבר על ממצאים, בבקשה.

<רמי סדן: אנחנו מבקשים בקשה אחת משמעותית – הגענו בעזרתו של יאיר עמיקם במשרד הבריאות, ואני שומע את התכניות המרשימות שג'ני הציעה – וזה שמשרד הבריאות ייתן סכום מסוים כדי לצאת באיזשהו קמפיין למודעות למשפחות.

<רמי סדן: הקרן העבירה לפני 8 חודשים את הכסף שלה למשרד הבריאות שעד היום, גם בגלל חילופי השרים, לא שחרר את הכסף - - -

אילן גילאון: העברתם כסף?

<רמי סדן: הקרן העבירה את החלק שלה וביקשה את השתתפות המשרד שעדיין מתעכב.

<רמי סדן: אני משער שזה עניין טכני ונשמח לעזרת המנכ"ל בעניין הזה.

<רוני גמזו: יש כאן כל מיני אנשים שעובדים עם כל מיני אנשים במשרד הבריאות ואז, כשיש להם בעיה, הם באים לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

<רוני גמזו: כשיש לך בעיה, יש דרג מנהל שניקרא מנכ"ל – פנית אליו?

<רוני גמזו: אני מכיר אותו במקרה.

אילן גילאון: אני מקבל את ההערה.

<רוני גמזו: הוא לא קיבל שום פנייה ממך.

<רמי סדן: פניתי - - -

אילן גילאון: מה זה מעניין?

אילן גילאון: חבל להמשיך.

אילן גילאון: זו הדרך.

<רמי סדן: אני שמח מאוד שהמנכ"ל מוכן לעזור.

<רמי סדן: פנינו אל ראש אגף ההסברה שהוא זה שעמד מולנו - - -

אילן גילאון: פה זו לא ועדה של חוק ההסדרים – פה מדברים על אלצהיימר - - -

<רמי סדן: אני מנסה לומר שאני חושב שיושבים סביב השולחן הזה הרבה מאוד אנשים שבאמת רוצים לעזור ועושים עבודה מסורה בלב ונפש – אני מכיר את זה מהשטח ואת חלקם ממש בעבודה.

<רמי סדן: אני חושב שצריך ליצור, אפילו בתוך משרד הבריאות, איזושהי מערכת – גם בין הגופים וגם בתוך הגורמים שרוצים לעזור במשרד הבריאות – שיתאם ויקדם את זה - - -

אילן גילאון: אבל הוא שאל אותך אם פנית למשרד הבריאות?

<רמי סדן: פניתי לראש אגף ההסברה במשרד הבריאות.

<רוני גמזו: אם לא קיבלת תשובה – יש דרג.

אילן גילאון: המנכ"ל פה, תעלה מעליו – כשכל הדרגים ייגמרו אנחנו נהיה הדוורים, אנחנו נעביר את המכתבים.

<רמי סדן: אני רק מציע, אם יש אפשרות מעשית, לייצר גוף שלא מאחד את הגופים הנפרדים, אבל מאגד אותם לפעילות משותפת.

<רמי סדן: אני מאמין שהסינרגיה תעשה הרבה והגורמים מחו"ל שרוצים לעזור יעזרו גם כן.

אילן גילאון: אתה מציע משהו שלו ידענו איך עושים אז 80% מהבעיות שלנו היו נפתרות – אבל אי אפשר.

אילן גילאון: אני שואל את עצמי: כל כך הרבה אנשים עם רצון טוב ולא הולכים ביחד?

<רמי סדן: אדוני היושב-ראש, אפשר ליצור פורום שיושב יחד כי אני לא בטוח שאפילו אם בתוך משרד הבריאות - - -

אילן גילאון: ההצעה שלך נשמעה.

<רמי סדן: - - - התיאום יכול קדם הרבה דברים קדימה.

<רמי סדן: זאת הצעתי.

אילן גילאון: תודה רבה.

אילן גילאון: צביקה וולק ממכון פויירשטיין.

<צביקה וולק: אני מנהל את התכנית של הגיל השלישי במכון פויירשטיין.

<צביקה וולק: אני רוצה להפנות את תשומת ליבה של הוועדה לנושא של יכולת מניעה, עיכוב, ופעילות של אימון המוח.

<צביקה וולק: מכון פויירשטיין עוסק למעלה מ-40 שנה בפיתוח תהליכי חשיבה.

<צביקה וולק: מזה שנה וחצי אנחנו עוסקים בגיל השלישי יחד עם השותפים הנאמנים שלנו באש"ל ובמשרד לאזרחים ותיקים.

אילן גילאון: אתם מלכ"ר?

<צביקה וולק: אנחנו מלכ"ר.

<צביקה וולק: אנחנו מפעילים תכנית שיכולה להכניס נדבך נוסף של מניעה.

<צביקה וולק: אנחנו חושבים שמודעות לאימון המוח – בדיוק כמו שיש אימון גופני – היא חשובה.

<צביקה וולק: יש לנו ניסיון של שנה וחצי, 10 מרכזי יום בשנה שעברה ואנחנו עובדים ב-20 נוספים השנה עם מחקר מלווה.

<צביקה וולק: העסק עובד ואנחנו חושבים שזה צריך להיות חלק מהתכנית כי יש יכולת באמצעות אותם תהליכים לייצר תהליכי עיכוב ועבודה.

<צביקה וולק: יש לנו גם תכנית של המטפל כמאמן.

<צביקה וולק: אנחנו חושבים שהמטפל והקשיש שיושבים ביחד ובוהים שניהם בטלוויזיה בערב יכולים לנצל את הזמן הזה גם לאימון קוגניטיבי.

<צביקה וולק: אנחנו יודעים לעשות את זה בזמן קצר ואולי להשפיע על אותו גרף.

<צביקה וולק: ומעט לאזן אותו.

רינה פרנקל: יש כבר תוצאות?

<צביקה וולק: יש כבר תוצאות מחקריות.

<צביקה וולק: אנחנו מבוססים של מחקר של הרבה מאוד שנים.

<צביקה וולק: הפעלנו את זה על הגיל השלישי ואני בהחלט שמח להגיד שזה עובד.

אילן גילאון: תודה רבה.

אילן גילאון: זה נושא מאוד מעניין.

אילן גילאון: אחרון הדוברים הוא רם ויסבורד.

<רם ויסבורד: אני ראש הלשכה של נשיא טבע למחקר ופתוח, פרופסור מייקל היידן.

<רם ויסבורד: פרופסור היידן מאוד רצה להשתתף בדיון היום באופן אישי אבל הוא נמצא בחו"ל ולכן הוא ביקש ממני להוסיף מאוד בקצרה את ממד המחקר והפתוח לדיון הזה, שמתחבר לסעיף 7 בתכנית שהוצגה קודם.

<רם ויסבורד: אנחנו מאמינים שיש חשיבות עצומה למציאת תרופות חדשות לאלצהיימר, ופיתוח תרופות למחלות של המוח הוא מרכיב מרכזי באסטרטגיה של טבע.

<רם ויסבורד: כלק מהאסטרטגיה שלנו יזמנו לפי שישה חודשים את ההקמה של הרשת הלאומית לחקר מדעי המוח בישראל – זאת יוזמה משותפת של טבע עם כל האוניברסיטאות בארץ ומכוני המחקר המובילים בישראל.

<רם ויסבורד: במסגרת היוזמה הזאת טבע משקיעה 15 מיליון דולר בפרויקטים אוניברסיטאיים בתחום חקר המוח ומלגות לחוקרים מבטיחים בתחום.

<רם ויסבורד: הרשת מתמקדת בפרויקטים שעשויים להביא לפריצת דרך בהבנה של מחלות מוח, בכללן אלצהיימר.

<רם ויסבורד: פריצת דרך בהבנה של המחלה היא על הנתיב הקריטי של מציאת פתרון והתערבות טיפולית.

<רם ויסבורד: בחודשים האחרונים מיפינו את רוב החוקרים ואת רוב הפרויקטים בישראל בתחום של מדעי המוח ובתחום האלצהיימר בפרט.

<רם ויסבורד: בחרנו 50 פרויקטים מבטיחים וחוקרים מצטיינים שמקבלים מענקי מחקר ומלגות כדי לקדם פריות דרך בתחום.

אילן גילאון: למה הגעתם?

אילן גילאון: זה יפה מאוד, אבל - - -

<רם ויסבורד: מתוך 50 פרויקטים שנבחרו – 11 עוסקים ספציפית באלצהיימר.

<רם ויסבורד: הבאתי את רשימת הפרויקטים ואנחנו משאירים אותה אצלך לעיונך, לעיון הפרוטוקול.

<רם ויסבורד: חשוב להבין ולהיות ריאלי – פריצת דרך מדעית היום תביא לתרופה בעוד 10 שנים.

<רם ויסבורד: הדיון הזה הוא מאוד ממוקד בהווה - - -

אילן גילאון: זאת אמת בסלע – יש לך בשורות בכיוון?

<רם ויסבורד: הבשורה היא שאנחנו נמשיך לעשות את זה במשך 5 השנים הקרובות.

<רם ויסבורד: מאחר והאופק של מחלת האלצהיימר והנטל ההולך ומתגבר שהיא הולכת ליצור על החברה, לא הולכים לשום מקום – בטווח הארוך אנחנו עושים משהו שאנחנו חושבים שיבשר תקווה לחולים ולמדע בישראל.

אילן גילאון: אתה לא מגלה לנו?

<רם ויסבורד: הרשימה נמצאת כאן.

<רם ויסבורד: הייתה מעוניין לשמוע על פרויקט ספציפי?

אילן גילאון: לא, לא.

אילן גילאון: לא ביקשתי שתהיה סוכן מכירות – זה לא.

אילן גילאון: שאלתי אם יש לכם אופק בנושא הזה כי אני מאוד מעריך את ההשקעות שלכם, אבל זה לא נושא הדיון שלנו, אנחנו מדברים על טיפול במחלה.

אילן גילאון: נציגת משרד הרווחה, בבקשה.

<מרים בר גיורא: אני מנהלת את השירות לזקן במשרד הרווחה ואני גם יושבת-ראש של ועדת סיעוד של המוסד לביטוח לאומי שמפתחת שירותים לזקנים.

<מרים בר גיורא: יש לנו תכניות ויש לנו דברים שאנחנו מיישמים, אבל מעט, לא מספיק.

<מרים בר גיורא: במשרד הרווחה יש שני נושאים עיקריים: כל הנושא של מרכזי יום לאוכלוסייה הזקנה, בעיקר שמים דגש בנושא של חולי אלצהיימר ודמנציה.

<מרים בר גיורא: היו לנו תכניות של הרחבת שירותים בשעות אחר הצהריים, ערבים וכדומה אבל התכניות האלה לא תפסו מספיק.

<מרים בר גיורא: זה הברה תקציב ואנחנו לא יודעים מה יהיה השנה.

<מרים בר גיורא: הדבר השני שהוא מאוד-מאוד חשוב זה כל הנושא של מידע למשפחות.

<מרים בר גיורא: מרכז למשפחות לקבלת מידע, לתמיכה במשפחות נעשה על-ידי עובדים סוציאליים ברשויות המקומיות.

<מרים בר גיורא: זה לא מספיק בגלל העומס עליהם.

<מרים בר גיורא: במסגרת קרן סיעוד, רק אתמול אישרנו בוועדה מספר מרכזי יום חדשים – הרחבות ומרכזים לחולי אלצהיימר.

<מרים בר גיורא: השימוש היום נעשה בעיקר בכספי גמלאות הסיעוד לנושא הזה, אבל כשאנחנו מדברים גם על יום ארוך אז הכסף שמגיע לאנשים בדרגות הכי גבוהות – חולי האלצהיימר – בגמלאות הסיעוד לא מספיק גם לתת להם טיפול בימים רגילים של שהות במרכז יום וגם לתת להם טיפול בשעות אחר הצהריים ובסופי שבוע.

<מרים בר גיורא: יש לנו תכניות עם משרד הבריאות האגף לגריאטריה לנופשונים שאת חלקם אנחנו משלמים ממשרד הרווחה ואת התוספת לחולי אלצהיימר, שזה מחירים יותר גבוהים, משרד הבריאות משלם.

<מרים בר גיורא: אנחנו עדיין עובדים על הרחבה של התכניות.

<מרים בר גיורא: אנחנו עוד לא קיבלנו את התקציב של השנה, אנחנו לא יודעים מה יהיה.

<מרים בר גיורא: אם יהיה תקציב אפשר יהיה לפתח עוד דברים.

<מרים בר גיורא: יש תכניות, יש אפשרויות לעשות דברים אפילו די בקלות על בסיס של מרכזי יום קיימים ולהרחיב תכניות ולעשות תכניות יותר מעמיקות ותמיכה במשפחות – הרבה דברים – אבל זה מאוד קשור בתקציב.

אילן גילאון: תודה רבה.

רינה פרנקל: לדעתי תקציב זה חלק מהעניין אבל אני חושבת שעומס שזאת לא הסיבה שלא לטפל באנשים נזקקים.

רינה פרנקל: חוץ מזה, אני מבינה שמרוב העומס הרבה דברים שנשארים בלי טיפול.

רינה פרנקל: צריך קצת למנער שם את העובדים.

<שרה אלון: אני מייצגת את אש"ל-ג'ויינט ואני גם חברת ועד מנהל של עמותת עמדה.

אילן גילאון: אז יש לי עוד שאלה: איך אנשים יודעים מה הזכויות שלהם?

אילן גילאון: יש לכם אתר?

אילן גילאון: אני שואל את משרד הרווחה.

<מרים בר גיורא: בנושא הזה או בכלל?

אילן גילאון: ברור שבנושא הזה.

<מרים בר גיורא: אנחנו עובדים דרך המחלקות לשירותים חברתיים.

<מרים בר גיורא: אדם שרוצה לשאול באותם נושאים שאנחנו אחראים עליהם – יכול לקבל שם את כל המידע:

<מרים בר גיורא: אם זה סידור מוסדי או אם זה מרכז יום או אם זה - - -

אילן גילאון: איך זה קורה?

אילן גילאון: אני מתקשר לגבי אלצהיימר – אני מדבר עם מישהו או שאני באיזו מרכזיה אלקטרונית שפנה אותי עד שאני שוכח מה רציתי?

<מרים בר גיורא: לנו אין מרכזיות אלקטרוניות.

<מרים בר גיורא: יש לנו עובדים סוציאליים שחלקם – אני לא יכולה להגיד כולם – התמחו בתחום הזה.

אילן גילאון: איך מגיעים אליהם?

<וילמה מאור: כל האינפורמציה נמצאת באתר של המשרד?

<מרים בר גיורא: בכל הרשויות הגדולות והבינוניות יש מדור או מחלקה לזקן.

<מרים בר גיורא: וכשמגיעים למדור לזקן – שם הם מתמחים בכל מה שקשור בזקנים: אם זה ניצולי שואה, אם זה אלצהיימר.

<מרים בר גיורא: הם מתמחים במתן המידע והתיווך או הטיפול.

<מרים בר גיורא: אלה הכתובות אצלנו.

אילן גילאון: כלומר, אני מתקשר לעובדת הסוציאלית שלי באזור ו' באשדוד והיא תיתן לי את המענה למה שאת אומרת?

<מרים בר גיורא: כן.

רינה פרנקל: בעוד שבוע או יותר?

<מרים בר גיורא: - - - כמובן היא יכולה לתת מידע על מה שקיים.

אילן גילאון: תודה.

אילן גילאון: את אחרונה כי אני מסכם את הדיון.

<שרה אלון: שני אתרים שקיימים ומופעלים, אחד מהם זה מרכז מידע רעות-אש"ל, יש פרסום.

<שרה אלון: אנשים שפונים יכולים לקבל מידע גם בנושא הזה.

<שרה אלון: מרכז המידע של עמותת עמדה, שוב - - -

אילן גילאון: זה מרכז של זהבי עצבני.

אילן גילאון: אני מכיר אותו.

<שרה אלון: אבל גם מרכז המידע של עמותת עמדה נותן אינפורמציה ומפנה - - -

אילן גילאון: תודה רבה.

אילן גילאון: אני לא יכול בלי הגמלאים, אחרת אני אסתבך עם אורי אורבך וזה מה שחסר לי.

אילן גילאון: את כל המניות שלני אני משקיע במשרד הזה – בטוח שאני אהיה, אינשאללה, גמלאי.

<זהרה כהן: אני רוצה לספר על פרויקט פיילוט מקסים שעשינו בבית חולים שיבא.

<זהרה כהן: בדיוק מה שאתה אומר – להגיע לאזרחים הוותיקים ברגע האמת.

<זהרה כהן: יש לנו מתנדבים שהם אזרחים ותיקים, אנחנו מקבלים כל בוקר את הרשימה משיבא – כל אזרח ותיק יש לו זכות לראות מתנדב שיגיד לו את כל הזכויות שלו, בין אם הוא סיעודי, בין אם הוא תשוש נפש.

<זהרה כהן: יש חוברת "זכויות שוות זהב" ספציפית על בריאות.

<זהרה כהן: גילינו שהרבה ביטוחים סיעודיים לא מספרים שאם יש לך אלצהיימר אז מגיע לך לקבל את הביטוח.

<זהרה כהן: אנשים חושבים שסיעודי זה רק גוף ולא נפש.

אילן גילאון: תודה רבה.

<יהושע בן ישראל: אנחנו פה מפספסים דבר חשוב – דמנציה נתפסת היום כמצב ולא כמחלה ומסביב לזה כל השיח שקורה כאן כאשר דמנציה מופיעה בפירוש ברשימת המחלות הכרוניות או יותר נכון האלצהיימר בלי דמנציות אחרות, אני חושב שצריך לקדם אותה ברשימה, להתייחס אליה כאל סוכרת, יתר לחץ דם, אי ספיקת לב - - -

אילן גילאון: היות והדבר הזה לא תוכל לתמצת אותו אפילו בהרבה שניות – אנחנו נזמין אותך לדיון הבא כדי שתוכל לדבר על זה כי זה נושא חשוב.

אילן גילאון: אני מתנצל, לוח הזמנים לוחץ.

<חיה בן יעקב: אני מאוד מתחברת למה שגברת ברודסקי הציגה ומאוד מתחברת למה שאת הצעת, חברת הכנסת, על הבדידות ועל הקושי.

<חיה בן יעקב: אני שומעת את זה ויודעת שאנחנו כבר למעלה מ-33 שנה עושים את מה שאת חיפשת אבל אין לנו את המימון הכספי כדי לתת את זה לכלל הציבור.

אילן גילאון: תודה רבה.

רינה פרנקל: לפעמים עצה גם הייתה עוזרת.

אילן גילאון: תודה רבה.

אילן גילאון: אני מסכם.

אילן גילאון: קודם כל, ברכות למשרד הבריאות על התכנית להתמודדות עם מחלת האלצהיימר ודמנציות אחרות.

אילן גילאון: אנחנו נמתין, בעוד 30 יום אנחנו נקבל ממך את הבקשות החקיקתיות שלך ובעוד חצי שנה אנחנו נתכנס פה כדי לראות איך הדברים מתקדמים, אם לא נשכח.

אילן גילאון: הישיבה נעולה.