ועדת הפנים והגנת הסביבה, כנסת 19, פרוטוקול מספר 6, 2013-04-24 09:30

מירי רגב: בוקר טוב, אנחנו פותחים את הדיון של ועדת הפנים והגנת הסביבה, היום יום רביעי, 24.4.2013, י"ד באייר, התשע"ג.

מירי רגב: נושא הדיון – מדיניות מתן נשק למאבטחים.

מירי רגב: נמצאים פה נציגי המשטרה, המשרד לביטחון פנים, נציגי משרד הרווחה נמצאים?

מירי רגב: כן.

מירי רגב: משרד המשפטים, ארגוני הנשים.

מירי רגב: מי שירצה להירשם לזכות דיבור כמובן יוכל, אצל מנהלת הוועדה.

מירי רגב: אנחנו בעצם החלטנו לקיים דיון היום בסוגית מתן נשק למאבטחים ובעודי יושבת וכותבת את הדברים שאני הולכת לדבר עליהם היום ויושבת עם היועצת המשפטית לוועדה, כדי לראות מה החקיקה הקיימת והאם אנחנו אוכפים או לא אוכפים אותה, אני קוראת באחד מהאתרים באינטרנט שאישה בת 36 מהיישוב ראמה נהרגה לאחר שבעלה, איש קבע במקרה הזה, פלט קליע מהאקדח האישי שלו לאחר שהוא ניקה את הנשק.

מירי רגב: יש כאן טרגדיה מאד גדולה שמצטרפת לסדרה של אירועים קשים.

מירי רגב: אני, אישית, נוכחתי ב "שבעה" לפני שלושה שבועות, אצל משפחת דנין בראש העין, כאשר בעלה המאבטח של רחל, ז"ל, רצח אותה, והבת שלה בת ה-13, בגיל ביתי.

מירי רגב: שמעתי מענת, אחותה של רחל ז"ל את הסיפור הנוראי שהילדה בעצם סיפרה – איך הם נסעו יחד עם האב, והוא לרגע עצר את הרכב, ביקש לעצור בצדי הכביש, וחזר לרכב, ופשוט ירה באם, הרג אותה ושוב ירה.

מירי רגב: אתה שומע את הסיפור וזה סיפור מזעזע וברור לחלוטין שיש כאן מצב שצריך לעשות אתו משהו.

מירי רגב: לא יכול להיות מצב שמאבטחים, שהנשק ניתן להם במסגרת עבודתם, הנשק יילך אתם לאחר מכן הביתה, בשעות החופשיות שאני לא יודעת מה הם עושים בהן, ואז הם יכולים להשתמש בנשק לאירועים מצערים כמו האירועים האחרונים והאירועים הרבים מאד שאני בוודאי לא מציינת אותם כאן.

מירי רגב: בשנת 2013 אירעו 7 מקרי רצח של נשים על ידי בני זוגן, מתוכם - 3 בוצעו באמצעות אקדחים של חברות אבטחה, על ידי מאבטחים.

מירי רגב: מציאות זו לא יכולה להתקיים במדינת ישראל.

מירי רגב: דיברנו על זה.

מירי רגב: בעבר נדרשה גם משטרת ישראל וגם המשרד לביטחון הפנים להידרש לסוגיה הזו ולתת איזשהו מענה- מה עושה המאבטח עם הנשק שלו.

מירי רגב: זו לא הבעיה של המאבטח.

מירי רגב: אין לי כוונה לדון בדיון הזה על מתן רישיונות נשק, מי מקבל נשק, האם נכון שקיבל נשק – יהיה על זה דיון נפרד, ספציפי לסוגיה הזו.

מירי רגב: אני מקיימת היום דיון נקודתי שבו לא יספרו לי סיפורים.

מירי רגב: דיון שיבוא ויסביר איך המאבטח שמגיע לקניון או לגן הילדים, למרות ששמעתי הבוקר שהשר רוצה לשנות את נשיאת הנשק והאבטחה בגני הילדים ובבתי הספר, וגם אשמח לשמוע על זה איזושהי מילה – אבל איך, בעצם, המאבטח מגיע למקום עבודתו, מסיים את עבודתו והוא לא לוקח אתו את הנשק.

מירי רגב: וזו לא בעיה של המאבטח.

מירי רגב: שלא יגלגלו את זה עכשיו למאבטח – שייסע למשטרת התנועה או לאיזו כספת כזו או אחרת להפקיד את הנשק.

מירי רגב: זו אחריות של המשטרה להנחות היכן חברות האבטחה, או הקניונים או המסעדות - כל אחד שהוא בעצם זה שדורש על פי חוק רישוי עסקים ששם יהיה מאבטח – מה על המאבטח לעשות.

מירי רגב: בשום פנים ואופן אני לא אאשר שום הסדר שזה יתגלגל על המאבטח.

מירי רגב: המאבטח צריך לבוא, לבצע את עבודתו.

מירי רגב: אם הוא צריך להיות עם נשק על פי החוק הוא יהיה עם נשק על פי החוק, על פי כל ההנחיות של מי שנושא נשק, לא נכנסת לזה כרגע, ואחר כך – איפה הוא צריך להפקיד את הנשק.

מירי רגב: על פי החוק יש שני חוקים- יש חוקי כלי יריה, שעל פיו בסעיף 10ג' בעל הרישיון המיוחד רשאי להרשות בתעודת הרשאה לבעל רישיון לפי סעיף קטן (ג) המועסקת בשירותו כאמור בסעיף קטן (א) לשאת ולהחזיק בכלי יריה שינתן לו עליו הרישיון המיוחד ובלבד שתעודת ההרשאה כאמור תוגבל לאזור שבו הוא מועסק".

מירי רגב: קרי, אם הוא מועסק בקניון – שם הוא יכול להשתמש בנשק, בקניון.

מירי רגב: אם הוא מועסק בפאב, הוא יכול להשתמש בפאב.

מירי רגב: אם הוא מועסק בגן הילדים – הוא יכול להשתמש בגן הילדים.

מירי רגב: מרגע זה שיש חוק מישהו צריך לוודא שהחוק הזה נאכף.

מירי רגב: מי אמור לאכוף את החוק?

מירי רגב: בהיבט הזה, לפחות המשטרה, כי אחר כך היא צריכה לטפל באותם אירועים שבהם מאבטחים יורים בכלי הנשק שלהם על נשים ואפילו על עצמם, ומתאבדים.

מירי רגב: ראיתי שיש תזכיר חוק – חוק שירותי אבטחה, שהמשרד לביטחון הפנים כנראה מתכוון לפעול בעניין, שתזכיר החוק יותר מרחיב, והוא לא מקובל עלי.

מירי רגב: תזכיר החוק אומר בסעיף 22, תיקון חוק כלי יריה, הסעיף מדבר על אזור העסקה, והוא מרחיב את אזור ההעסקה: "אזור המצוי כולו בתחומי אחד ממחוזות משטרת ישראל".

מירי רגב: קרי, אם זה מחוז משטרה בירושלים והמאבטח עובד בקניון מלחה, אז הוא יכול להחזיק גם את הנשק בבית שלו, כי זה באזור שמשטרת ישראל נמצאת שם.

מירי רגב: זה מה שאני מבינה מפרשנות החוק.

מירי רגב: הסעיף הזה מרחיב יותר מהסעיף של החוק עצמו.

מירי רגב: החוק מצמצם והסעיף מרחיב.

מירי רגב: אז אני מבקשת שבדיון הזה המשטרה ומשרד המשפטים בשלב הראשון יבהירו לנו מה ההנחיות המדויקות, מה החוק ומה המשטרה מתכוונת לעשות שמאבטחים יוכלו להשתמש בנשק רק במקום בו הם מועסקים ולא בבית ולא בשום מקום אחר.

מירי רגב: מי נציג משטרת ישראל כרגע, פה?

<ניסים מור: אני ניצב ניסים מור, ראש אגף המבצעים של המשטרה, ובתוך האגף בתוך האגף יש חטיבת אבטחה שעוסקת בכל הסוגיה של ההנחיה של המגזר האזרחי, כולל היבטים שקשורים גם לנושא של נשק.

<ניסים מור: אם תרשי לי אני רוצה לומר מספר דברים כי בסופו של דבר אנחנו מנסים לראות איך לצמצם את כמות כלי הנשק בכלל, כי זו המדיניות של השר לביטחון הפנים, וגם מה הפתרונות בעצם לדברים שהעלית בפתיח שלך.

<ניסים מור: ראשית, המשטרה אחראית על ההנחיה של המגזר האזרחי בכל מה שקשור לאבטחה.

<ניסים מור: זה אומר – סוג המאבטח, מה ההכשרה שלו, צריך להיות עם נשק- לא צריך להיות עם נשק, איזה אמצעים נדרשים לנושא של האבטחה, זאת אומרת: כל הסוגיה של האבטחה שוכנת במשטרת ישראל, ללא קשר למדיניות של משרד כזה או אחר.

<ניסים מור: ההנחיה הזו משתנה בהתאם למציאות הביטחונית.

<ניסים מור: זאת אומרת, מעת לעת אנחנו מבצעים הערכת מצב ומחליטים מה רמת האבטחה שנדרשת בהתאם למציאות הביטחונית.

<ניסים מור: למשל, עד לפני מספר שנים היו מאבטחים באוטובוסים.

<ניסים מור: היום – אין.

<ניסים מור: עד לפני זמן קצר היו מאבטחים במסעדות.

<ניסים מור: אין מאבטחים במסעדות היום.

מירי רגב: יש.

מירי רגב: ההנחיה שלכם היא לא למסעדות, אבל יש מסעדות שבעל המסעדה באופן פרטי רוצה מאבטח.

<ניסים מור: אז עם כל הכבוד לא יהיה לו נשק.

<ניסים מור: עם כל הכבוד לאותו בעל מסעדה, אנחנו קובעים את אמות המידה לאבטחה, ואנחנו קבענו שלא יהיו מאבטחים במסעדות .

<ניסים מור: זאת אומרת, כבר עכשיו, פחות 400 מסעדות שהיו בהן מאבטחים, אין שם מאבטחים.

<ניסים מור: כל החבילה השלמה – גם האדם וגם הנשק לא נדרשים.

<ניסים מור: אם מישהו רוצה להציב אדם מסוים שיעמוד בכניסה – לא יהיה לו נשק, נקודה.

מירי רגב: ואתה יודע לאכוף את זה?

<ניסים מור: ניתן לבדוק את זה.

מירי רגב: כרגע אתה לא עושה את זה.

מירי רגב: אני הייתי לפני שבוע במסעדה בירושלים וכן היה שם אדם, עם נשק.

<ניסים מור: אם קודם הנחינו שצריך שיהיה מאבטח באותם מקומות, אנחנו קבענו שבאותם מקומות לא נדרש מאבטח.

<ניסים מור: אנחנו נבדוק, ואם נדע שיש מקומות מסוימים שמשאירים מאבטח עם נשק, אנחנו ננחה אותם שהוא יהיה כל אדם ללא כל סמכות מבחינת המשטרה, לאו דווקא נשק.

<ניסים מור: כל סמכות שניתנה בעבר.

<ניסים מור: הדבר הנוסף, היו עסקים עד 500 מ' שבהם הנחנו למאבטח.

<ניסים מור: אנחנו הרחבנו את זה מ- 500 ל- 800 מ'.

<ניסים מור: זאת אומרת, גם כאן צמצמנו את המקומות שבהם צריך להיות בכלל מאבטח על כל הסמכויות.

<ניסים מור: אני יודע שיש כאלה שרוצים שבכל זאת יהיה מישהו בכניסה, אבל לא יהיו לו הסמכויות שהמשטרה נתנה ולא החובות, ולכן זה אמור לצמצם בצורה משמעותית.

<ניסים מור: ולכן, במציאות הנוכחית הפעולות האלה מלמדות שצומצמו לא רק המאבטחים אלא גם כל סל האבטחה שבא בעקבות אותו מאבטח.

<ניסים מור: מי שאחראי על המדיניות בנושא נשק זה לא משטרת ישראל, זה המשרד לביטחון הפנים, והמשטרה אמורה לתרגם את המדיניות, והמדיניות של השר זה לצמצם - -

מירי רגב: אני מיד אבקש מיואל הדר, מהייעוץ המשפטי של המשרד לביטחון הפנים להתייחס.

<ניסים מור: בעצם המדיניות נמצאת שם, לאור ההעברה של האגף לרישוי כלי יריה ממשרד הפנים למשרד לביטחון הפנים.

<ניסים מור: במסגרת הזו, כדי לממש את הוראות החוק, יש מספר הצעות לעניין.

<ניסים מור: למשל, בכל אותם מקומות שיש אבטחה 24 שעות אז הנשק יעבור מאחד לשני.

<ניסים מור: אין שום סיבה שמישהו ייקח אותו הביתה.

<ניסים מור: בכל העסקים טעוני הרישוי תהיה כספת, ובסוף המשמרת המאבטח יאחסן את הנשק בכספת והוא לא ייקח אותו הביתה, כך שבמירב המקומות אפשר לתת פתרונות.

<ניסים מור: איפה, בעצם, כרגע הבעיה המרכזית, שאנחנו מנסים למצוא לה פתרון?

<ניסים מור: זה בנושא של מוסדות חינוך.

מירי רגב: רק רגע.

מירי רגב: עד עכשיו, המאבטחים שרצחו, לפחות המאבטח שרצח את רחל, ז"ל, הוא לא היה במוסדות חינוך.

מירי רגב: קודם כל, אני שמחה שאתם אכן מבינים שצריך למצוא למאבטח פתרון, וזו לא הבעיה של המאבטח.

מירי רגב: אני מבינה שאתם מבינים שבכל מקום שיש מאבטח צריכה להיות כספת, באותו מקום, כדי ששם הוא יוכל להפקיד את הנשק.

<ניסים מור: במקום שאפשר לשים כספת.

<ניסים מור: אני אסביר מה המגבלות ומה הפתרונות שאנחנו רוצים למצוא.

מירי רגב: אני רק אומרת שהמקרים שאירעו לאחרונה - - -

<ניסים מור: אני יודע, אני מכיר את זה.

<ניסים מור: ולכן, כרגע, המסה המרכזית היא במוסדות חינוך.

<ניסים מור: אני לא אשים כספת בבית ספר, שיפרצו אותה, ותלמיד ייקח אקדח ויירה במורה.

<ניסים מור: אנחנו כן מנסים למצוא פתרונות אחרים לאבטחה, במציאות הזו, שיתנו גם מענה לנשק.

<ניסים מור: למשל – שסוג המאבטח שיהיה במוסדות חינוך לא יהיה כזה שיצטרך לשאת נשק.

<ניסים מור: זאת אומרת, המאבטח במוסדות החינוך לא יישא נשק, אבל לצדו יהיו כוחות תגובה מקצועיים שיידעו לתת מענה לאירועים חריגים, ואותם מאבטחים - - -

מירי רגב: מה זה אומר כוחות תגובה מקצועיים לצדו?

<ניסים מור: אני אסביר.

<ניסים מור: היום, כל מאבטח בבית ספר מחויב לשאת בנשק.

<ניסים מור: אנחנו רוצים לצמצם את כמות כלי הנשק.

<ניסים מור: חלק מהפתרונות זה שהמאבטחים לא יהיו עם כלי נשק.

<ניסים מור: יהיו בשער כדי להתריע, כדי לקרוא, ובסביבתם יהיו ניידות של מאבטחים שיידעו לתת מענה מקצועי טוב יותר מאשר - - -

חמד עמאר: של מאבטחים או של המשטרה?

<ניסים מור: ניידות של מאבטחים שיעברו הכשרה שונה, קריטריונים ותבחינים שונים, והם יישאו נשק במהלך המשמרת.

חמד עמאר: מה שאתה מציע עכשיו זה פתרון שהעלות הכספית שלו אדירה.

חמד עמאר: אני לא יודע אם מצאתם את המקור הכספי לזה.

<ניסים מור: לא, לא.

<ניסים מור: ברגע שהדרישה תהיה למאבטח בבית ספר שלא צריך את ההכשרות כדי לשאת בנשק, העלות שלו יותר זולה מאשר מאבטח עם נשק.

רינה פרנקל: האם הוא יהיה זמין בעת הדרישה?

<ניסים מור: המאבטח?

<ניסים מור: תמיד יהיה מאבטח.

רינה פרנקל: עם נשק.

<ניסים מור: לא, לא יהיה לו נשק.

רינה פרנקל: לא, המאבטח שאתה אומר שיהיה קרוב לסביבה שיהיה זמין בעת האירוע.

<ניסים מור: אז זה יהיה התפקיד שלו.

<ניסים מור: הוא יהיה סביבתי, וכשיהיה אירוע חריג הוא יצטרך להגיב עד שתגיע ניידת של משטרה.

מירי רגב: אתה מדבר עכשיו על בתי ספר, ותכף נדבר, כי זה מסיט אותנו מהדיון.

מירי רגב: עד עכשיו, כל אירועי הרצח שהיו וההתאבדויות - לא היו ממוסדות החינוך.

מירי רגב: אני רוצה להבין למה זה קרה ולמה עד עכשיו הם לא היו בכספת למרות שהחוק מורה שהם צריכים - - -

<מאירה בסוק: זו הבעיה, זו הבעיה האמיתית.

מירי רגב: נכון, זו הבעיה, ותכף נדבר עליה.

מירי רגב: אז אני רק רוצה לסכם את נושא מוסדות החינוך, ונדבר רגע על הבעיה האמיתית שלשמה התכנסנו, כי עד עכשיו כל האירועים לא היו במוסדות החינוך.

מירי רגב: אני שמחה שכבוד השר דיבר על מוסדות החינוך.

מירי רגב: זה מצוין שבמוסדות החינוך יש מאבטחים – זה נכון וזה חשוב.

מירי רגב: כן יישא נשק או לא יישא נשק – זו שאלה שאתם יכולים לתת לה פתרון אם באמת תהיה ניידת כמו רכב משטרתי בכל עיר, שיהיה זמין לטובת העניין.

מירי רגב: אבל "זמין" זה לא להתקשר למשטרה ואז ייקח לו זמן, כי הניידת במקום אחר – אנחנו מכירים את זה כבר, ניסים.

מירי רגב: זה לא שאני מזלזלת, אני יודעת שהמשטרה עושה עבודת קודש והשוטרים מצוינים.

מירי רגב: במקומות שיש לעשות ביקורת אני נותנת את הביקורת שאני צריכה לתת.

מירי רגב: אנחנו צריכים לעשות את כל מה שניתן כדי להעלות את שכר השוטרים, אבל אני מדברת פה כרגע על מצב נתון, שאנחנו צריכים לראות – ושאלה פה נכון חברת הכנסת רינה פרנקל.

מירי רגב: היא שואלת – אוקיי, המאבטח בבית הספר לא יהיה עם נשק, אבל מה יהיה כשצריך את הנשק?

מירי רגב: האם הרכב הנייד יגיע בזמן אמת?

<ניסים מור: אבל מה שאני רוצה לומר – שברוב המקומות אנחנו מוצאים פתרונות שתהיה כספת.

<ניסים מור: בבית ספר אי אפשר לחייב כספת, כי זה - -

רינה פרנקל: האם ניתן באמת לבדוק האם הנשק באמת הופקד בכספת או שהשומר לקח אותו הביתה?

מירי רגב: אני לא רוצה כרגע להתעסק עם מוסדות חינוך, זה נושא חשוב.

מירי רגב: אני שמה את הנושא של מוסדות חינוך בצד.

<ניסים מור: יש פתרונות לכל הדברים האלה.

מירי רגב: אז אני רוצה לשים כרגע את מוסדות חינוך הצד.

מירי רגב: אני רוצה להבין מה קרה עד עכשיו, למה הנשקים עד עכשיו של אותם מאבטחים – כפי שאמרת, ונתת פתרון מצוין – כספת.

מירי רגב: זאת אומרת, אני מגיעה עכשיו לקניון, יש שם מאבטח, והוא סיים את המשמרת שלו, וצריך ללכת הביתה.

מירי רגב: הוא אמור לקחת את הנשק ולהפקיד אותו איפה שהוא.

מירי רגב: הוא היום מפקיד אותו בכספת?

<ניסים מור: המאבטח?

<ניסים מור: לא.

<ניסים מור: כי ההנחיות רק עכשיו יוצאות החוצה.

מירי רגב: איזה הנחיות יוצאות רק עכשיו החוצה?

מירי רגב: אני שואלת – יש כאן חוק כלי יריה, משנת 1949.

מירי רגב: היועץ המשפטי אתה רוצה לעזור כאן?

<יואל הדר: אני היועץ המשפטי של המשרד לביטחון הפנים.

<יואל הדר: ככלל, כדי שלא אשמע מראש - - המגמה שגברתי היושבת ראש אמרה פה היא בהחלט המגמה של השר.

<יואל הדר: אבל אני אנסה להסביר.

<יואל הדר: לא בגלל שזה נושא שיתקפו אותו, בגלל שהנושא נתון לפרשנות משפטית, שאנחנו רואים את זה טיפה אחרת.

<יואל הדר: לא במהות של העניין – במהות אנחנו מסכימים, אבל כשנקבע בחוק "...

<יואל הדר: באזור בו הוא מועסק", האזור לא חייב להיות בצמידות לקניון.

<יואל הדר: אזור יהודה ושומרון זה אזור מאד רחב.

<יואל הדר: המילה "אזור" לא מחייבת שזה יהיה דווקא בצמידות.

<יואל הדר: גם שומר, אפשר להעביר אותו ממקום למקום, ולכן הפרשנות, כפי שאנחנו סבורים, היא לא פרשנות מצמצמת.

<יואל הדר: לא שאנחנו לא אומרים שצריכה להיות פרשנות מצמצמת.

<יואל הדר: לכן בתזכיר החוק החדש התכוונו כן לצמצם ולא להרחיב, בגלל הפרשנות, המונח הרחב הזה "באזור בו הוא מועסק".

<יואל הדר: גם צריך לזכור שהחוק הזה הוא לא חוק חדש.

<יואל הדר: ולכן, התבחינים שיצרנו פה - - -

מירי רגב: אני מתארת לעצמי שאתה ודאי לא מזלזל ביושבת הראש ולא בחברי הכנסת ובאנשים שהגיעו פה, לדיון.

מירי רגב: אני לא יועצת משפטית, לא עורכת דין, אבל אני לא מדברת על תזכיר החוק.

מירי רגב: לדעתי, תזכיר החוק מרחיב יותר.

מירי רגב: אני מדברת על החוק עצמו.

מירי רגב: החוק עצמו מדבר על האזור שבו הוא מועסק.

מירי רגב: אם אני גרה בקרית גת ואני מועסקת בקניון, האזור שבו אני מועסקת זה הקניון, לא קרית גת.

מירי רגב: זהו, נקודה.

מירי רגב: מדובר פה בחיים ומוות.

מירי רגב: מדובר פה על יותר מדי אנשים שנהרגו בגלל שהנשק סמוך אליהם, ובגלל שבמקרה שקרה משהו, אירוע שגרם להם לאבד לרגע אני-לא-יודעת-מה הוא עושה מעשה של רצח של אשתו, של משפחה, חלילה, או אפילו של עצמו.

מירי רגב: אנחנו לא מדברים פה עכשיו על מחיר של דבר כזה או אחר, אנחנו מדברים על חיי אדם.

מירי רגב: אני שואלת אותך שאלה, ותענה לי, אני מבינה שגם השר מתכוון להתעסק עם זה: הפרשנות היא פרשנות של החוק, היא פרשנות מאד ברורה.

מירי רגב: אני עובדת בקניון, אני עובדת בפאב, במסעדה – באותם אזורים שהמשטרה קבעה, ואני לא נכנסת לזה כרגע, אזורים שבהם המשטרה קבעה שבהם צריך להיות מאבטח עם נשק.

מירי רגב: קבעה המשטרה היכן צריך להיות מאבטח עם נשק, אכפה את אותם מקומות פרטיים שרוצים להגדיל ראש ולהיות בסדר כלפי הלקוחות שלהם.

מירי רגב: אמרו להם: אתם רוצים מאבטח?

מירי רגב: הוא לא יכול להיות עם נשק.

מירי רגב: היה והוא יהיה עם נשק, אולי הוא צריך לקבל את כל ההנחיות ולבצע את אותן ההנחיות של מוסדות ציבוריים.

מירי רגב: אני שואלת שאלה פשוטה, היועץ המשפטי, ואתה טוב במילים, אתה מבין היטב מה שהחוק אומר.

מירי רגב: אשאל אותך שאלה פשוטה: אדם, מאבטח, סיים את תפקידו.

מירי רגב: מה הוא צריך לעשות עם הנשק?

<יואל הדר: לטעמנו, ובהתאם להנחיית השר, בוודאי האחרונה שהיתה מאד מפורשת – חברת השמירה, לא המאבטח, צריכה לוודא שהמאבטח לא לוקח את זה לביתו, אלא – זה הכלל, כלל שהוא כמעט אבסולוטי, כמעט 99% אבסולוטי, למעט מקרים חריגים – למשל, כשהמאבטח מתגורר ביהודה ושומרון, צריך אישור של ראש אג"מ שמאפשר למאבטח הספציפי הזה לקחת את הנשק לביתו.

חמד עמאר: אבל זה לא כך בפועל, אני רואה הרבה מאבטחים שלוקחים את הנשק הביתה.

<יואל הדר: אני לא אומר שזה מתבצע – זה חדש.

<יואל הדר: אם יורשה לי להרחיב, יש כלי נשק אצל אנשי הקבע, אצל השוטרים - - -

מירי רגב: עזוב את אנשי הקבע.

מירי רגב: אל תסיט את הדיון ואל תעבור עכשיו את הקוף לאנשי הקבע.

מירי רגב: היתה עבודת מטה מסודרת בצבא בנושא של מי נושא נשקים, איזה לוחמים לוקחים את הנשקים הביתה, לא רוצה להיכנס לנושא הצבא.

מירי רגב: אני מדברת עכשיו על מאבטחים אזרחיים באחריות המשרד לביטחון הפנים.

מירי רגב: אני שואלת אותך שאלה פשוטה: החוק, חוק כלי היריה אומר – יש לך אותו?

מירי רגב: אתה רוצה אותו?

מירי רגב: אני אקרא אותו שוב: "בעל הרישיון המיוחד רשאי להרשות בתעודת ההרשאה לבעל רישיון לפי סעיף קטן (ג) המועסק בשירותו כאמור בסעיף קטן (א) לשאת ולהחזיק בכלי יריה שיינתן לו עליו הרישיון המיוחד, ובלבד שתעודת ההרשאה כאמור תוגבל לאזור שבו הוא מועסק".

מירי רגב: עכשיו, יש בינינו ויכוח מה הפרשנות של "האזור בו הוא מועסק", ובי"ת, ברגע שאנחנו מסכמים שהאזור בו הוא מועסק הוא אכן הקניון, עכשיו אנחנו אומרים – מי שאחראי לקחת מהמאבטח את הנשק זה חברת השמירה.

<יואל הדר: גברתי, אם היית נותנת לי עוד משפט אחד - - -

מירי רגב: נותנת לך את כל הזמן שבעולם.

מירי רגב: בבקשה.

<יואל הדר: התחלתי בצבא, ולא בכדי.

<יואל הדר: עברתי עכשיו לאזרחים, לא רק מאבטחים.

<יואל הדר: השר נתן הנחיה לפני זמן לא רב שגם אנשים שהם לא מאבטחים, שיש להם נשק, שקיבלו אישור לשאת נשק, הם חייבים להפקיד כספת בביתם עד ה- 1.4, זאת אומרת, זה גם לתת איזשהו מענה לנושא של כספות, זה לא - - -

מירי רגב: אז עכשיו המאבטח צריך לדאוג לכספת.

מירי רגב: ללכת לקנות כספת, להתקין אותה בבית - - -

<יואל הדר: לא, לא.

<יואל הדר: האזרח הרגיל, לא המאבטח.

<יואל הדר: עכשיו נגיע למאבטחים, אני מנסה לפרוס את היריעה.

מירי רגב: עזוב את האזרח, אני שואלת אותך על המאבטח.

<יואל הדר: עכשיו הגעתי למאבטח.

<יואל הדר: יש הרבה אקדחים שנמצאים בתוך השוק ואנחנו צריכים לתת מענה לכל האפשרויות.

<יואל הדר: יכול להיות שמחר יבוא דווקא מי שיש לו אקדח ויירה בבת הזוג שלו.

<יואל הדר: לכן אני מנסה להרחיב את היריעה, כדי שלא יהיה בדיון הנוסף שנדון על השני דווקא.

מירי רגב: אבל עכשיו נדון על המאבטחים.

<יואל הדר: כן.

<יואל הדר: השר נתן עכשיו הנחיה שעד ה- 1 למאי, וזה לא בעקבות הדיון אלא בעקבות אירועים שקורים - -

מירי רגב: אתם יזמתם, השר יזם, השר עשה, לא הדיון.

מירי רגב: הדיון לא מעניין כרגע.

מירי רגב: מה שמעניין בסוף זו התוצאה.

<יואל הדר: אני גם מסכים.

<יואל הדר: אז עד ה- 1 למאי השר הנחה שבקניונים, בבנקים, מקומות מהסוג הזה – צריך לדאוג לכך שהמאבטח לא ייקח את הנשק לביתו.

<קריאה: מה זה צריך לדאוג?

<יואל הדר: חברות השמירה צריכות לדאוג.

<יואל הדר: זה חברות השמירה צריכות לדאוג לכך.

<פיני שיף: אתה טועה טעות גדולה.

מירי רגב: אני מבקשת כרגע להבין – מה זה קניונים ובנקים?

מירי רגב: קודם כל, השר נתן הנחיה טובה.

ישראל חסון: כמה זה מתוך המאבטחים שנושאים כלי נשק?

ישראל חסון: על מה אנחנו מדברים – על 80% מתוכם?

ישראל חסון: על 3% מתוכם, סך הכל?

ישראל חסון: כמה?

<יואל הדר: החלק המרכזי זה מוסדות חינוך.

מירי רגב: אני לא רוצה לדבר עכשיו על מוסדות חינוך.

ישראל חסון: הוא מסיט עכשיו - - - הוא אומר למי זה נוגע.

<יואל הדר: - - - נותן מענה עד הסוף.

מירי רגב: אז אני שואלת אותך שאלה, אני רוצה לחדד את השאלה של חבר הכנסת חסון:

מירי רגב: אתם יודעים מי בתי העסק שניתן להם רישוי למאבטח עם נשק?

<יואל הדר: כן.

מירי רגב: יפה.

מירי רגב: אז למה זה קניונים ובנקים?

מירי רגב: זה צריך להיות כל מי שהמשטרה אישרה לו רישוי עסק למאבטח עם נשק, עד ה- 1 למאי על פי הנחית השר, בתקווה שאף אחד לא ירצח מישהו או יתאבד מכלי נשק של עצמו, עד ה- 1 למאי – כל אלה צריכים להפקיד את הנשק.

מירי רגב: עכשיו נדבר על איך הוא עושה את זה.

<יואל הדר: אז תרשי לי: עד ה- 1 ליולי השנה, 2013 – שאר המוסדות.

<יואל הדר: ולגבי מוסדות חינוך, לתת מענה - - -

מירי רגב: לא שאלתי על מוסדות חינוך.

מירי רגב: שאלתי על המוסדות הציבוריים.

<יואל הדר: אז הסברתי – בנקים וקניונים עד ה- 1 במאי, שאר המוסדות שיש בהם מאבטחים – עד ה- 1 ליולי.

<יואל הדר: ושוב – מוסדות חינוך, עד תחילת שנת הלימודים.

<יואל הדר: זה לתת מענה כללי.

<יואל הדר: גברתי ביקשה מענה כללי.

מירי רגב: הבנתי מה אמרת.

מירי רגב: לא מקובל עלי אבל הבנתי.

מירי רגב: תכף נתייחס לעניין.

מירי רגב: לפני שאנחנו פותחים את הדיון – משרד המשפטים מעוניין לומר משהו?

<גבריאלה פיסמן: כן.

<גבריאלה פיסמן: לעניין הפרקטיקה הקיימת היום ניתנה התייחסות של המשטרה.

מירי רגב: רק לפני כן – את יכולה להסביר לי – את מבינה את הסעיף שקראתי?

מירי רגב: "האזור בו הוא מועסק", את יכולה להגיד אם מדובר על כל קרית גת או על הקניון בקרית גת?

<גבריאלה פיסמן: כפי שאמר היועץ המשפטי של המשרד לביטחון הפנים, זה ניסוח שהוא גרוע.

<גבריאלה פיסמן: הוא ניסוח שנתון לפרשנות, ולכן לקח על עצמו המשרד לביטחון הפנים לתקן את זה וזו הסוגיה שרציתי לדבר עליה, לעניין תזכיר החוק.

<גבריאלה פיסמן: יש לנו כמה הערות שדובר עליהן גם עם המשרד לביטחון הפנים.

<גבריאלה פיסמן: אני רק אציין בקצרה שתי סוגיות מרכזיות.

<גבריאלה פיסמן: הנושא האחד זה קביעה מפורשת של חובת הפקדה של כלי הנשק, והסוגיה השניה היא סוגיה של פיקוח ובקרה והיא תעוגן במפורש בתזכיר החוק, ובכך יינתן מענה שהוא יותר כולל לאכיפה של הפקדת נשק, ובכלל - הטיפול של חברות השמירה באחריות שמוטלת - - -

מירי רגב: אתם כותבים שם שזה באחריות של מי?

<גבריאלה פיסמן: לא, אנחנו נסדיר את זה.

<גבריאלה פיסמן: זה עדיין לא מוגדר.

רינה פרנקל: חובת ההפקדה – לא קיים.

<גבריאלה פיסמן: חובת ההפקדה נגזרת מאותו סעיף שהקריאה גברתי בחוק כלי יריה.

<גבריאלה פיסמן: מכך נגזרת חובת ההפקדה.

<גבריאלה פיסמן: עדיין מדובר בנוסח שהוא נתון לפרשנות ולכן הוא דורש תיקון, והנוסח הזה יתוקן.

מירי רגב: אני רוצה רק להגיד שאזור ההעסקה הוא הרבה יותר מרחיב בתזכיר, ואני כבר מודיעה לכם שאם זה יבוא לדיון בוועדה - - -

<גבריאלה פיסמן: מדובר בתזכיר ולכן כרגע הוא בשלב ההערות.

מירי רגב: יפה.

מירי רגב: אז שלא תהיה פה פרשנות, בחיים ומוות אין פרשנות.

מירי רגב: תכתבו בדיוק למה אתם מתכוונים ב "אזור העסקה"- האם האזור הגיאוגרפי או האזור - - -

<גבריאלה פיסמן: ולכן אמרתי – חובת ההפקדה תהיה - - -

<מירי פרנקל שור: אבל גבי, ההגדרה הזו לא דורשת חובת הפקדה היום.

<גבריאלה פיסמן: לכן אני אומרת: תיקבע חובת הפקדה מפורשת בחוק החדש.

<גבריאלה פיסמן: תהיה חובת הפקדה - - -

ישראל חסון: אני רוצה לשאול את המשרד לביטחון הפנים: אתה יודע להציג לנו נתונים על המשמעויות של ההנחיה הזו של השר?

ישראל חסון: יש לדבר הזה משמעויות כלכליות.

ישראל חסון: יש לך 40 אלף כלי נשק שמישהו צריך לאסוף אותם.

ישראל חסון: מה המשמעות הכלכלית שבסופו של יום תתגלגל על האזרח?

ישראל חסון: אני לא אומר את זה לצורך הוויכוח.

ישראל חסון: אני רוצה לדעת האם נתתם על זה את הדעת, בעבודת מטה?

ישראל חסון: העלות של מאבטח בגן ילדים תהיה פי 3, למשל.

ישראל חסון: עכשיו, אני שואל אותך - - -

מירי רגב: לא מדברים כרגע על מוסדות חינוך.

מירי רגב: שתדע.

ישראל חסון: כשהוא, בהנחיות שלו – כשהוא אמר שמעכשיו עד ה- 1 לספטמבר כל כלי הנשק מאופסנים- - -

מירי רגב: לא, אבל הם הולכים להוריד את המאבטחים - - לא היית פה, אבל דיבר בהתחלה ניסים מור ואמר שבמוסדות החינוך לא יהיה מאבטח עם נשק.

ישראל חסון: אני שומע את מי שממונה על ניסים מור.

ישראל חסון: מי שממונה על ניסים מור זה דובר השר.

ישראל חסון: דובר השר אומר - - היועץ המשפטי, הוא מבחינתי השר, והשר אומר: אני, עד ה- 1 לספטמבר אוסף את כל כלי הנשק.

ישראל חסון: לדבר הזה יש משמעות.

ישראל חסון: האם ניתחתם את זה ואתם יודעים להציג נתונים?

ישראל חסון: זה לא לצורך הוויכוח, זה לצורך ההבנה.

<ניסים מור: אדוני לא היה בתחילת הדיון כפי שגברתי, היושבת ראש, אמרה, ואמרנו שאנחנו הולכים לצמצם, במיוחד במוסדות חינוך, את הדבר הזה.

<ניסים מור: אנחנו יודעים שיש משמעות כלכלית, אבל הדמים זה לא רק דמים בכסף, אלא יש גם דמים אחרים.

<ניסים מור: אנחנו באנו לתת מענה לדמים - - -

ישראל חסון: יש לי אליך שאלה מאד ממוקדת וקונקרטית: האם בחנת את המשמעויות ואתה יודע להציג אותן?

ישראל חסון: אם התשובה היא לא, אז אוקיי, זו גם תשובה.

ישראל חסון: פשוט, שנדע.

<ניסים מור: לא.

<ניסים מור: אנחנו חשבנו על הנושא העקרוני של החיים והוא באמת לא נמדד לפי מקרים - - -

ישראל חסון: אני חושב שאני יכול לרשום לזכותי שמירה על חיים של אזרחים לא פחות ממך.

ישראל חסון: אני שאלתי שאלה קונקרטית.

ישראל חסון: לדבר הזה יש משמעות.

ישראל חסון: האם המשמעות הזו נבחנה?

ישראל חסון: אפשר גם להגיד שלא, לא בחנו את המשמעות של מה שמשיתים על הציבור.

<ניסים מור: אנחנו מודעים שיש משמעות, לא כימתנו את המשמעות - - -

מירי רגב: הבנתי את מה שאמרו כאן המשטרה והמשרד לביטחון הפנים.

מירי רגב: אנחנו נעבור לדיון.

רינה פרנקל: אני חושבת שהנושא הזה מאד חשוב, וכשראיתי את הנתונים, שכ- 40 אנשים נהרגו כתוצאה מנשק שהוא זמין ולא מפוקח, זה דבר מאד טרגי לכל משפחה שעומדת אחרי כל מקרה זה או אחר.

רינה פרנקל: אז אני שמעתי כאן על פתרונות ולא השתכנעתי בשום דבר, כי למעשה, להפקיד נשק בכספת זה משהו אחר, שדורש אכיפה.

רינה פרנקל: האם אנחנו בטוחים שנשק שיהיה מופקד בכספת באמת יישאר באותו מקום והמאבטח לא ילך אתו הביתה?

רינה פרנקל: האם יש מספיק כוח אדם כדי לפקח ולאכוף?

רינה פרנקל: דבר שני, אם מדברים על אסיפת נשק אז כאן צריך כוח אדם ואיך בדיוק לעשות, אם כל המאבטחים מסיימים את העבודה בזמן נתון?

רינה פרנקל: איך אפשר לאסוף באותו הזמן מהמאבטחים את הנשק?

רינה פרנקל: אז מה, להצמיד מישהו שלוקח נשק?

רינה פרנקל: זה עוד כוח אדם, מיותר, לדעתי.

רינה פרנקל: אז זה לא הפתרון של הבעיה.

רינה פרנקל: כאם אנחנו צריכים להגיע לפתרון, כי הנושא הזה מאד חשוב, ודורש טיפול מידי, ולא בספטמבר או אוקטובר, אלא באופן מידי, כי מדובר פה על חיי בני אדם.

<פיני שיף: אני מבקש להבהיר פה קצת ערפל שנמצא בחדר כי ישנם פה מעט מאד אנשים- ואני לא רוצה, חלילה, לפגוע באף אחד – שבאמת מבינים בכל תפעול נושא הנשק בחברות האבטחה.

<פיני שיף: כ- 45 אלף כלי נשק, לצורך הציור, יוצאים בבוקר מהעבודה במאות מקומות שירות במדינת ישראל: גופי התשתית ומוסדות החינוך, בנקים וקניונים ומרכזי ספורט, משרדי ממשלה, ולכל ארכה והרחבה של מדינת ישראל מתקיימים שירותי אבטחה, אגב, באותם מקומות שקצרה ידה של משטרת ישראל להימצא שם.

<פיני שיף: הרי מה עושות חברות האבטחה מאז שתי האינתיפאדות האחרונות?

<פיני שיף: הן נמצאות באותם מקומות שמשטרת ישראל אישרה שגופים אזרחיים יבצעו את האבטחה תחת כוח האדם של המשטרה, ואנחנו יודעים שלמשטרת ישראל ישנם יעדים אחרים.

<פיני שיף: לשם כך הוקמו בחוק חברות אבטחה שנותנות את אותם שירותים.

<פיני שיף: מקרי הרצח – הרי אין מה להכביר מילים, רצח הוא רצח, הוא מעשה טרגי ממדרגה ראשונה, הוא מאמלל משפחות, אין בכך שום ספק, וצריך למצוא פתרונות כיצד ארסנל הנשק הזה שיוצא בבוקר בעשרות אלפים לאותם מקומות עבודה ימוזער למינימום האפשרי ולא יילקח לביתו של איש האבטחה.

<פיני שיף: לשם כך אנחנו, ביום חמישי האחרון, אני הובלתי עבודת מטה יחד עם המשרד לביטחון הפנים, יחד עם חטיבת האבטחה של משטרת ישראל.

<פיני שיף: אני רוצה לומר מה הם ארבעת העיקרים שאנחנו מובילים.

<פיני שיף: גברתי, זה לא יכול להיות מחר בבוקר.

<פיני שיף: הלוואי.

<פיני שיף: זאת אומרת, אם היה לנו איזה קונץ, פטנט, והיינו יכולים מחר בבוקר בהוראה גנרלית כזו או אחרת של השר או של מישהו אחר, שמחר בבוקר, הכלים שיוצאים לצרכי האבטחה יוחזרו ויופקדו במקומות השירות, תאמיני לי, היינו עושים את זה.

<פיני שיף: אני מוכן להרחיק לכת ולומר לך עוד - --

רינה פרנקל: אז לפחות הזמן הכי קצר ש - - -

<פיני שיף: אני מייד אגע בזה.

<פיני שיף: אני אתן את הפתרון הפרקטי לעניין הזה.

<פיני שיף: קודם כל אני רוצה לקחת את זה למקומות הכי קיצוניים.

<פיני שיף: לחברות האבטחה, אם תחליטו מחר בבוקר שהן מבצעות אבטחה ללא נשק - קנינו.

<פיני שיף: נושא הנשק בחברות האבטחה - - -

<ניסים מור: - - -

<פיני שיף: אני יודע, אני יודע.

<פיני שיף: אמרתי שאני לוקח את זה למקום הקיצוני.

<פיני שיף: לחברות האבטחה נושא הנשק הוא עול - - -

ישראל חסון: למה זה קיצוני?

דב חנין: אנחנו לא מדברים ברמה הפורמלית.

מירי רגב: אל תגיד כאן "קיצוני" כי כל מה שקיצוני הופך כאן מיד עכשיו למיינסטרים.

<פיני שיף: לחברות האבטחה, נושא הנשק הוא עול בלתי רגיל – זה רכש, וזה רישוי, וחידוש - - -

מירי רגב: אני תכף אוספת את הדמעות על חברות האבטחה.

<פיני שיף: לא, אני אומר – זה עול.

מירי רגב: תעסוק בעניין, בהפקדה.

<פיני שיף: אני אגיד לך מה אנחנו מובילים באותה עבודת מטה שהחלה בשבוע שעבר.

<פיני שיף: 1.

<פיני שיף: קודם כל אני אומר את זה כ statement: לצמצם ככל הניתן את כלי הנשק בחברות האבטחה.

<פיני שיף: בסדר?

<פיני שיף: איך עושים את זה – אני לא אגע עכשיו כי זו רזולוציה מאד מאד בעייתית.

מירי רגב: יפה.

<פיני שיף: 2.

<פיני שיף: אנחנו מצדדים חד משמעית בהפקדת כל כלי הנשק במקומות השירות.

<פיני שיף: הנושא דורש פתרונות טכניים, רגולטיביים.

<פיני שיף: זה לא פשוט.

<פיני שיף: אתן לך דוגמה: בתי המלון בישראל.

<פיני שיף: בכל בית מלון יש 7-10 מאבטחים כי המשטרה קובעת כמה אנשי אבטחה יהיו בבית מלון.

<פיני שיף: נשיא התאחדות בתי המלון הודיע לפני מספר ימים למפכ"ל שהוא לא מוכן בשום פנים ואופן שכלי הנשק של המאבטחים יופקדו.

<פיני שיף: מישהו יהיה צריך לכפות את זה עליו.

מירי רגב: אז יכפו עליו, החוק יכפה עליו.

מירי רגב: מה זה?

מירי רגב: יש חוק.

מירי רגב: בית מלון לא יכול לפעול ללא - - - תאמין לי שזה מאד בקלות.

<פיני שיף: אני מסביר את הפרובלמטיקה.

מירי רגב: לא, היא הנותנת.

מירי רגב: זו הדוגמה הכי קלה לפתרון.

<פיני שיף: ולכן, גופי הרגולציה, משטרת ישראל, האגף לרישוי כלי יריה במשרד הפנים צריכים לכפות בחוק, בצו מנהלי, בהוראת שעה – בכל כלי שעומד לרשותם, על מקומות השירות להתקין – כספת, locker, כוורת, אינני יודע מה – שאיש האבטחה יוכל בתום העיסוק להפקיד שם את הנשק.

<פיני שיף: וזה, מבחינתי, זו עבודת מטה שמשטרת ישראל והמשרד לביטחון פנים החל בה.

מירי רגב: עבודת מטה זה למרוח את העניין.

<פיני שיף: לא, לא, לא.

מירי רגב: הלאה.

מירי רגב: מה ההמלצה השלישית?

<פיני שיף: הנושא הבא זה לסרוק את כל מקומות האבטחה במדינת ישראל ולבחון האם כל מקום שהיום יש בו אבטחה חמושה זקוק גם לאבטחה חמושה מחר בבוקר.

<פיני שיף: יכול מאד להיות שניתן יהיה בעצה אחת עם חטיבת האבטחה ועם אג"מ משטרת ישראל שיהיו מקומות שבהם יוצבו אנשי אבטחה לא חמושים.

<פיני שיף: הנושא הרביעי זה צמצום מרבי של לקיחת הנשק הביתה.

<פיני שיף: אני עכשיו אומר – הכספת זה לא פתרון, כי אם איש אבטחה לוקח את הנשק הביתה אז הוא יפתח ויסגור את הכספת כאוות נפשו, זה איזשהו פתרון הזוי שאולי יפה, אבל - - -

דוד צור: אגב, זה ממילא קיים היום.

<פיני שיף: לכן אני אומר:

<פיני שיף: אנחנו בסך הכל עם הפנים לצמצום.

<פיני שיף: מי שקובע לחברות האבטחה איזה גוף, איזה מושא יאובטח ואיזה לא, מי יישא נשק ומי לא, זה גופי הרגולציה, וחברות האבטחה יצייתו אחד לאחד בכל מה שייקבע.

<פיני שיף: רק צריך למצוא לזה פתרונות טכניים-תפעוליים ישימים, מחר בבוקר.

חמד עמאר: גברתי היושבת ראש.

חמד עמאר: אנחנו עדים לכמה מקרים קשים מאד בזמן האחרון עם מאבטחים שהולכים, כולאים את בת הזוג שלהם, קורים דברים קשים.

חמד עמאר: אנחנו לא צריכים לשכוח שהנושא של המאבטחים זה שנים רבות.

חמד עמאר: הרבה מאד כלי נשק מסתובבים – כמו שהוא אמר 45 אלף.

חמד עמאר: זה לא מספר כזה קטן.

חמד עמאר: רוב הדברים שמוצעים כאן זה כמו שתמיד אצלנו, במדינת ישראל - קורה משהו?

חמד עמאר: ישר באים, יושבים, עשר דקות, יום- יומיים – שלושה, יוצאים עם החלטות, וכאילו ההחלטות האלה פותרות את כל הבעיות.

חמד עמאר: כאן צריכה להיות עבודת שטח, עבודת מטה מאד רצינית בנושא.

חמד עמאר: אתה לא יכול לבוא עכשיו עם כל מיני הצעות להפקיד את הנשק.

חמד עמאר: שמעתי על מוסדות חינוך.

חמד עמאר: תאמין לי, מה שהצעת אינו ישים.

חמד עמאר: שיהיו לך מאבטחים שמסתובבים בין בתי הספר חמושים, והמאבטחים בבתי הספר לא חמושים.

חמד עמאר: או שמחליטים שהמאבטחים בבתי הספר לא חמושים, ואז זו החלטה והמשטרה צריכה לתת את הגיבוי לנושא, כי לא תסתובב לך ניידת כי אתה מציע דברים שהם בעלות כספית אדירה, גם למוסדות החינוך וגם לכל מי שרוצה לשאת בהוצאות האלה כשאתה לא מדבר על מקור תקציבי.

חמד עמאר: כשאתה בא להציע משהו כזה גדול, בגודל כזה, אתה צריך להציע גם מקור תקציבי.

חמד עמאר: אותו מאבטח שיושב בבית ספר, אם הוא יושב עם נשק או בלי נשק –זו אותה משכורת.

<ניסים מור: לא, ממש לא.

<ניסים מור: חברה' זה בדיוק העניין.

<ניסים מור: מאבטח עם נשק – ההכשרה שלו שונה, וזה כסף, והאימונים שלו שונים, וזה כסף.

<ניסים מור: צריך להסתכל על המכלול.

חמד עמאר: אבל צריך למצוא את האנשים שתושיב אותם.

חמד עמאר: היום במילא מאבטחים מקבלים שכר מינימום.

חמד עמאר: מה, נשלם להם פחות משכר מינימום?

ישראל חסון: אתם מדברים על שני דברים שונים.

ישראל חסון: הוא אומר לך ככה: עלות מאבטח חמוש היא עלות שונה.

ישראל חסון: אתה דיברת על השכר שמקבל המאבטח, אם הוא חמוש או לא חמוש.

ישראל חסון: דרך אגב, ההבדל בין שניהם, בין חמוש ללא חמוש זה הבדל שאתה לא יכול לקנות אתו מנה פלאפל ושני בקבוקי שתיה בסוף החודש.

חמד עמאר: אני מסכים אתך בנושא הזה.

מירי רגב: נסכם במשפט, אנחנו רוצים להמשיך את הדיון.

חמד עמאר: אני אומר לכם: הנושא הזה צריך לבוא לעבודה מאד מאד רצינית ולא שליפה.

חמד עמאר: לא לחשוב שבגלל שאנחנו החלטנו לפתור את הבעיה, כספת בבית או לא, במקום העבודה או לא.

חמד עמאר: צריך להיות פתרון לעניין הזה, והפתרון לא יבוא מחר.

חמד עמאר: אני מסכים אתכם שאנחנו בפתרון, אבל צריכה להיות ראיה למציאת פתרון.

<ולדימיר סברדלוב: אני נציג המאבטחים.

<ולדימיר סברדלוב: לפני חצי שנה, בערך ביום האחרון של מושב הקיץ, ישבנו בוועדת הפנים באופן דחוף על חוק הביטחון הציבורי, ביוזמת המשרד לביטחון הפנים – מאבטחי בתי הספר, וגם סמכויות.

<ולדימיר סברדלוב: זאת אומרת, רצו לתת למאבטחים סמכויות.

<ולדימיר סברדלוב: עכשיו, עברה חצי שנה.

<ולדימיר סברדלוב: החוק גם לא עבר בוועדת הפנים בקריאה שניה ושלישית, לא הגיע למליאה.

<ולדימיר סברדלוב: ציפו מוועדת הפנים שיגיע למליאה, והוא לא עבר.

<ולדימיר סברדלוב: עכשיו צריך להגביל.

<ולדימיר סברדלוב: לא סמכויות אלא להפך – לקחת את הנשק ולהגביל.

<ולדימיר סברדלוב: זאת אומרת שהמדיניות בקשר למאבטחים היא תלויה במה שיקרה בשטח.

<ולדימיר סברדלוב: אני פונה להרכב החדש והישן של ועדת הפנים – לפני 10 שנים, ב- 2003 חבר הכנסת אהוד יתום הקים שדולה למאבטחים עם סדר יום סופי- הקמת אגף אבטחה מתחת למשרד לביטחון הפנים, משרד ראש הממשלה, הקמת אגף אבטחה, שיהיה גוף, אבא ואמא ולא אב חורג לכל עניין האבטחה.

<ולדימיר סברדלוב: ולא צריך אחר כך לבדוק מאבטח, חברה.

<ולדימיר סברדלוב: 400 - - יש, וכל אחד עם ההנחיה שלו.

<ולדימיר סברדלוב: מה שקשור לדבר הספציפי – אני מאד חושש שבגלל עכשיו האילוץ של הרצח, הכל עולה על הגב של המאבטחים.

מירי רגב: לא.

מירי רגב: אני מבטיחה לך שזה לא יתגלגל אל המאבטח.

מירי רגב: אני הרי מכירה את הדברים.

<ולדימיר סברדלוב: בעיניי, צודק פיני שיף – זה עול עלינו, נטל.

<ולדימיר סברדלוב: למה?

<ולדימיר סברדלוב: כי למשל אני, היום – אחרי לילה עם נשק, אני מקבל אותו שכר כמו בלי נשק.

<ולדימיר סברדלוב: אני גם צריך להגביל את עצמי למשמרת, לבוא הביתה, לקחת את הנשק, בשבילנו זה נטל.

<ולדימיר סברדלוב: כל הנטל יהיה עלינו.

<ולדימיר סברדלוב: אני מאד חושש מזה.

<ולדימיר סברדלוב: אבל אני מאמין שיש לך אומץ לב ציבורי וחברתי, יושבת הראש, לקחת את העניין, לכנס את ועדת הפנים או איזה גוף ולהתחיל לחשוב מחדש.

דב חנין: אני חושב שזה דיון מאד חשוב ואנחנו צריכים לראות את הסוגיה הזו במבט מאד רחב.

דב חנין: אנחנו, עמיתיי, חיים בחברה רוויית נשק.

דב חנין: יש 300 אלף כלי נשק במדינת ישראל.

דב חנין: אני לא מדבר על צבא ומשטרה- אני מדבר על אזרחים, מאבטחים – אושיות מחוץ למדינה.

דב חנין: 300 אלף כלי נשק.

דב חנין: אם אנחנו מסתכלים על מדינות מערביות, אין לנו כאן נתונים השוואתיים, אולי תבדקו את זה, אבל לפי הנתונים שאני מכיר, אם אנחנו מוציאים מחוץ למשוואה את ארצות הברית, שהיא חברה מופרעת בתחום הנשק, בגלל סיבות היסטוריות- מבחינת חברות מערביות אנחנו שוברים שיאים.

דב חנין: אין חברות עם כזה היקף של כלי נשק - 300 אלף כלי נשק במדינה של 6-7 מיליון אנשים?

דב חנין: צ'כוב כתב פעם שהאקדח שמופיע במערכה הראשונה יורה במערכה השלישית.

דב חנין: לכן, חברה רווית נשק היא חברה רוויית אסונות.

דב חנין: ואנחנו רואים את זה.

דב חנין: כלי נשק שמסתובבים הם בסוף כלי נשק שיורים, וכלי נשק שיורים פוגעים בבני אדם, וכולנו מצטערים.

דב חנין: לכן, ההקשר של הדיון הזה חייב להיות הקשר של מדיניות חדשה ואחרת בתחום הנשק.

דב חנין: הפניה שלי היא באמת למשרד לביטחון הפנים, לחשוב על הסוגיה הזו במבט רחב.

דב חנין: היו החלטות שהתקבלו במצבים מאד מתוחים – אינתיפאדות, וכל מיני דברים שקרו בהיסטוריה.

דב חנין: אנחנו צריכים לבחון מה נכון לנו בטווח ארוך, אבל גם מה נכון לנו גם היום, ואיך מדינת ישראל צריכה להתנהל היום.

דב חנין: וזה נכון גם ביחס למאבטחים.

דב חנין: ואני אומר, בתחום המשפטי אנחנו תמיד אומרים שלפני שנוקטים באמצעי הכי קשה צריך לבדוק אמצעים חילופיים.

דב חנין: האם לא נכון גם לתת למאבטחים אמצעי חילופי שאיננו נשק.

דב חנין: הרי יש מיליון אמצעים שמאפשרים – כל מיני טייזרים – מיליון דברים.

דב חנין: להוציא את הנשק, להכשיר באימוני קרב מגע או אמצעים טכניים – מיליון דרכים אחרות שהם אמצעים חילופיים יותר נכונים מאשר האינפלציה המטורפת הזו של הנשק.

דב חנין: לכן אני בעד מדיניות בנושא המאבטחים, ללכת לכיוון של אמצעים חלופיים.

דב חנין: איך מתקדמים מכאן?

דב חנין: אני מסכים עם נציגת משרד המשפטים שהנוסח הנוכחי של החוק הוא גרוע.

דב חנין: "האזור שבו הוא מועסק" זה באמת נוסח גרוע.

דב חנין: אבל אני גם מסכים לגמרי עם הפרשנות שנתנה יושבת ראש הוועדה, ואני חושב שגם בחוק הקיים הפרשנות שלך, גברתי, היא פרשנות נכונה.

דב חנין: אנחנו צריכים בסוגיה כזו לא להסתכל רק על המילים אלא גם על כוונת החקיקה.

דב חנין: כך לימוד אותנו בית המשפט העליון.

דב חנין: כוונת החקיקה היא לא שכל אחד יסתובב עם כלי נשק בכל מיני מקומות, אלא שהנשק ישמש למטרה שלו, והמטרה שלו כמו שאמרה יושבת ראש הוועדה – אם ה קניון אז זה קניון.

דב חנין: זה האזור.

דב חנין: האזור הוא הקניון, הוא לא אזור גיאוגרפי, הוא האזור התפקודי מבחינת המטרה של החוק.

דב חנין: אבל אני חושב שבמקביל לזה אנחנו צריכים גם חקיקה חדשה, ולצמצם.

דב חנין: אני מזכיר את התזכיר שנמצא בהידברות ביניכם לבין המשרד לביטחון הפנים.

דב חנין: אני חושב שהייתי הולך כמה צעדים הלאה, אבל צריך להתחיל.

דב חנין: ללכת בכיוון הזה ובכל מקרה לקבוע עיקרון שאומר שחריגה ממסגרת הרישיון היא עבירה.

דב חנין: קיבלת נשק למטרה הזו?

דב חנין: אז אל תסתובב.

דב חנין: אני לגמרי מסכים עם נציג ארגון חברות השמירה שהרעיון של הכספות בבתים הוא רעיון מטורף.

דב חנין: אז השומר ילך עם הנשק הביתה ובדרך יריב עם - - ומה תעזור הכספת?

דב חנין: למי יהיה את המפתח לכספת?

דב חנין: זה סתם דבר שאין לו שום בסיס.

דב חנין: בנושא הזה אני מסכים גם עם דבריו של נציג המאבטחים, ולדימיר, שמלווה אותנו בכנסת בענייני מאבטחים באופן מאד שיטתי.

דב חנין: אני חושב, גברתי היושבת ראש, זה חלק מההפרטה של המדינה, מה שקרה פה.

דב חנין: ורבר פעם הגדיר מדינה כארגון שיש לו את המונופולין על השימוש בכוח, אבל מדינת ישראל כנראה לא כל כך רוצה להיות מדינה והיא מוותרת על המונופולין שלה על השימוש בכוח ונותנת אותו לחברות פרטיות.

דוד צור: אתה לא רוצה לראות שוטרים מאבטחים קניונים - - -

דב חנין: אני רוצה לראות משטרה עם תקציב, אני רוצה לראות מדינה שלוקחת אחריות - - -

מרב מיכאלי: - - -

מירי רגב: סליחה רגע, את רק נכנסת.

מירי רגב: אני ארשום אותך לזכות דיבור.

מירי רגב: פה אנחנו מנהלים דיון.

מרב מיכאלי: - - רק שאלה, זה הכל.

מירי רגב: מאה אחוז.

מירי רגב: הרגשנו, חברת הכנסת מיכאלי, טוב שנכנסת לדיון.

מירי רגב: תמתיני לתורך.

מירי רגב: רשמתי אותך לדיבור.

מרב מיכאלי: גברתי היושבת ראש, אני מתנצלת.

דב חנין: אני אסיים בזה – אני יודע שכמו שאמר חבר הכנסת צור, שהוא איש משטרה ומכיר את המערכת - המשמעות של זה זה יותר שוטרים, יותר תקציבים לביטחון הפנים – זה טוב, זו חברה שיש בה יותר ביטחון.

דב חנין: אם יש צרכים של ביטחון פנים המדינה צריכה לתקצב את זה.

דב חנין: לכן אני אומר: מול ההפרטה של המדינה אני מציע להחזיר את המדינה בחזרה לתמונה.

דב חנין: להחזיר אותה עם אחריות.

דב חנין: הרעיון שאמר ולדימיר על אגף אבטחה, מדיניות.

דב חנין: בדרך לזה שתהיה לנו משטרה שתיקח את כל המשימות, אנחנו רוצים מאבטחים שיהיו תחת אחריותה של המדינה, גם אם הם מופעלים במסגרת של חברות בשלב זה.

מירי רגב: נציגת ארגון משפחות של נרצחים ונרצחות.

<לרה צינמן: שמי לרה צינמן ואני רוצה לדבר באמת בשם הקורבנות.

<לרה צינמן: אמרו שלא צריך להכביר מלים על האסון אבל אני רוצה להגיד שפגשתי אח של ראדה קוזניצוב שנרצחה יחד עם בנה ועוד אדם נוסף בקריות.

<לרה צינמן: אז זה כמו שואה באמצע החיים השלווים.

<לרה צינמן: המאבטח שרצח אותה ואת בנה ואדם נוסף עבד ימים ספורים בחברת אבטחה.

<לרה צינמן: התגלו הרבה פרטים של התנהגות אלימה והנושא הזה לא עולה כאן כל כך לדיון, אבל לדעתנו הקריטריונים של קבלת המאבטחים לעבודה כנראה לא מספיקים.

<לרה צינמן: היו אסונות לא פחות גדולים גם קודם.

<לרה צינמן: ב-2008.

<לרה צינמן: ניר דבורקין חיסל באירוע אחד את סבתא שלו, דודה ודוד, כאשר הבן של הדודה והדוד נשאר יתום.

<לרה צינמן: הוא לא הועמד לדין, הוא התגלה כחולה נפש.

<לרה צינמן: הוא נמצא באשפוז פסיכיאטרי.

<לרה צינמן: אבל העובדה היא שקודם הוא עבד כמאבטח, אז משהו לקוי לחלוטין בקריטריונים של קבלה לעבודה.

<לרה צינמן: אנחנו רוצים להפנות את תשומת לבכם גם לסוגיה הכאובה הזו.

<לרה צינמן: אנחנו אומרים שאם האבטחה נועדה לחסוך חיי אדם מטרור לאומני והיא גורמת בסופו של דבר טרור אזרחי, אז המצב הוא הזוי.

מירי רגב: תודה רבה לך על הדברים ועל זה שהגעת להציג אותם.

דוד צור: גם אני אומר שהדיון הזה הוא מאד חשוב, ואין לי ספק שמה ששמענו כאן – קודם כל אותי מעודד, מכמה סיבות.

דוד צור: מה ששמעתי גם מפיני שיף וגם ממשטרת ישראל, גם בחלק שלא הייתי, אבל גם אני מכיר את הדברים לפני כן - אני חייב להגיד שמגמת הצמצום של כלי הנשק בידי המאבטחים היא, בעצם, ההחלטה העיקרית שצריכה לצאת מהדיון הזה.

דוד צור: עכשיו לשאלת ה "איך", וכאן צריכים להיות קשובים גם לסיבה שזה קורה.

דוד צור: זה משתי סיבות – אחת, בגלל שאנחנו שומעים על ריבוי מקרי הרצח.

דוד צור: הריבוי הזה – ואני אומר לחבריי במשטרה: אסור להתעסק בסטטיסטיקות.

דוד צור: היינו בכמה אירועים מאד קשים גם לאחרונה וגם לפני, וכל אירוע כזה הוא 100 אחוז טרגדיה ברמת המשפחה ומה שסובב אותה, ולכן הסטטיסטיקות פחות רלבנטיות באירועים האלה.

דוד צור: שני אירועים שהיו מכוננים בתחום של הנשק, מתן היתרים לנשק, ולשניהם היתה לי, אגב, נגיעה כזו או אחרת - איתן מור בירושלים, עם 4 העבודות הסוציאליות, אירוע קשה מאד שבעקבותיו נקבעו התבחינים הנפשיים הנדרשים לבחינה לפני מתן כלי נשק, ואירוע אחר שקשור דווקא לכך שהיתה פרצה גדולה עם כאלה, למשל, שלא היה להם היתר לשאת נשק בהיותם אזרחים אבל האיסור הזה לא הועבר ליחידות המילואים.

דוד צור: אז גם הפרצה הזאת נסגרה בעקבות אירוע קשה מאד שהיה ברחובות.

דוד צור: לכן, בעיניי, ההחלטות הגורפות האלה – צדק פה חבר הכנסת חסון שאמר – תגידו מה המשמעויות גם הכלכליות והשורה התחתונה מבחינת המחיר.

דוד צור: לכן החלטות הגורפות האלה בסופו של דבר לא ישיגו את המטרה.

דוד צור: מה, בעיניי, כן צריך לעשות בהמשך למגמה של הצמצום?

דוד צור: צודקת פה יושבת הראש שאמרה פה בצורה הכי ברורה: בהגדרה של משרד המשפטים והמשרד לביטחון הפנים צריך להבין – זה צריך להיות במקום שבו הוא עובד.

דוד צור: זה לא יכול להיות בעיר.

דוד צור: זה חייב להיות - - -במקומות שבהם מועסקים 24 שעות, קרי – בית מלון, מפעלים ועוד מקומות כאלה, שיש פעילות של 24 שעות אבטחה חמושה כי כך הגדירה משטרת ישראל כגורם המנחה בעניין הזה, או שירות הביטחון במקרים נדירים - שם צריך להשית – ובעיניי, אגב, לא על חברות האבטחה אלא על בעלי העסק – להקים שם כספות.

דוד צור: שבסוף משמרת יפקידו שם את הנשק ומשם הם ילכו לבתיהם לא חמושים.

דוד צור: הרעיון של כספת בבתים בעיניי הוא הזוי.

דוד צור: אגב, הוא כן חל כחובה על אזרחים שמחזיקים כלי נשק.

דוד צור: עבדכם הנאמן הולך עם כלי נשק מימים ימימה, ויש לי כספת בבית ואני חייב להפקיד את כלי הנשק הזה, שלא יהיה זמין לילדים, לתקלות, לתאונות וכן הלאה.

דוד צור: בנושא מוסדות חינוך – אם באמת המגמה היא להסיר את כלי הנשק, זו לדעתי מגמה נכונה וטובה, כי רמת האיום שבגינה נקבע שיהיו חמושים במוסדות חינוך היתה רלבנטית לשנת 2001-2002.

דוד צור: היא פחות רלבנטית להיום .

דוד צור: זה לא אומר שמחר או מחרתיים לא ניתן יהיה לעדכן אותה.

דוד צור: זה התפקיד שלכם, המשרד לביטחון הפנים ומשטרת ישראל לעדכן כל פעם את האיום מחדש, ולגזור מזה את התרחיש הנכון, האם לצייד את האנשים בנשק.

דוד צור: לחברת הכנסת מיכאלי – אני אשמח מאד אם מחר יוסיפו למשטרת ישראל עוד 2-0 אלף שוטרים אבל כנראה זה לא יהיה.

מירי רגב: טוב, את הדיון ביניכם תעשו אחר כך.

מירי רגב: אני רוצה להמשיך את הדיון שלנו.

דוד צור: גם לאמירה של חבר הכנסת דב חנין – שמשטרת ישראל תיקח על עצמה את משימות האבטחה.

דוד צור: זה לא יכול לקרות.

מירי רגב: הוא צריך להגיד את מה שהוא אומר, ואנחנו - -

מרב מיכאלי: אני לא מבינה למה - - רק רציתי שהוא יסביר.

מירי רגב: אחר כך תדברו ביניכם.

מירי רגב: את רשומה לזכות דיבור ומי שצריך לענות לך על זה זו המשטרה ולא חבר הכנסת דוד צור.

<גלי עציון: קודם כל אני רוצה להפנות אתכם ל- 20 בדצמבר, 2010.

<גלי עציון: נרצחה תמר לב בערד, אמא ל – 7 ילדים.

<גלי עציון: זה לא מופיע בסטטיסטיקה של המאבטחים כי הנשק שהיא נרצחה בו היה הנשק של אביו של בעל הנשק, המאבטח, ולכן זה לא נרשם כרצח של מאבטח.

<גלי עציון: המאבטח הזה - אין ויכוח מבחינת החקיקה אם זה היה באזור או לא באזור כי הוא היה מאבטח בקניון במרכז הארץ והוא נסע לסייע לאביו לעקוב אחרי האישה בערד.

<גלי עציון: אז אין ויכוח שלא התקיימו הוראות החוק, גם בפרשנות המאד מרחיבה.

<גלי עציון: עוד תאריך שאני רוצה לציין הוא 5 בדצמבר, 2011.

<גלי עציון: התקיים דיון בוועדה לקידום מעמד האישה באותו עניין בדיוק.

<גלי עציון: אז מה שאני חושבת זה שזה מתכנס לשני דברים: אחד זה אכיפה.

<גלי עציון: אנחנו יכולים להחליט על החוקים הכי יפים שבעולם.

<גלי עציון: אם לא תהיה אכיפה משמעותית – אולי חלק מהחקיקה צריך להיות שיהיה דיווח מסודר לוועדה, אחת לשנה, או משהו דומה, קנסות לחברות השמירה, וכמובן – לא לגלגל את זה רק על חברות השמירה, כי צודק נציג השומרים – זה בסופו של דבר יתגלגל אליהם ואלינו.

<גלי עציון: השורה התחתונה היא שזה לא יהיה שוב דיון כי היו הרבה רציחות בזמן האחרון.

<גלי עציון: אגב, יש אחוז מאד גבוה של מאבטחים שעושים שימוש בנשק לא לצרכי אבטחה.

<גלי עציון: צריך שלא אחת לשנה או אחת לשנתיים יהיה דיון כי הגיעו מים עד נפש, ועד הפעם הבאה שנתכנס שוב ונדבר.

<גלי עציון: זה באמת משהו שחייבים לטפל בו.

<גלי עציון: אם אמרו שהרעיון של כספות בבית הוא הזוי אני רוצה לתת עוד זווית אחת קטנה בכל הנושא של אלימות.

<גלי עציון: אישה שחיה בבית שיש בו נשק והיא חוששת מאלימות היא באותה מידה חוששת לדווח כי זה מטה לחמה.

<גלי עציון: אם לא תדווח על אלימות כי יש סיכוי טוב שישר יקחו את הנשק.

<גלי עציון: ולכן הרעיון בכלל להשאיר את זה בבתים הוא רעיון הרבה יותר גרוע.

דוד צור: ואם הוא לא יפקיד את זה בכספת היא תתלונן?

<גלי עציון: זה לא צריך להיות בבית שלו.

דוד צור: ברור.

<גלי עציון: עוד מילה קטנה – וזה נכון מה שאומר חבר הכנסת חסון שיש צורך לדעת עלויות, כי זה פועל ישיר לאכיפה.

<גלי עציון: אם זה משהו שהוא יקר והוא מתגלגל על חברות השמירה, זה לא יתקיים.

<גלי עציון: אם יהיה הנושא של הכספות בבתים - - -

מירי רגב: זה לא יהיה.

מירי רגב: אני לא יודעת איך הבאתם את זה.

מירי רגב: זו החלטה הכי - - הכספות בבתים זו החלטה שאני לא יודעת מי הביא אותה ומאיזה רעיון זה עלה.

מירי רגב: לא שמעתי את זה.

<יואל הדר: דיברנו על נשק אישי, לא למאבטחים.

מירי רגב: אנחנו לא מדברים על נשק אישי.

מירי רגב: נשק אישי זה הנחיות של המשטרה לאזרחים.

מירי רגב: היועץ המשפטי, אמרתי לך שאתה מבין במילים, לכן אנחנו עושים פה חלוקה לשלושה דברים, כמו שהמשטרה והצבא אוהבים: אנחנו מדברים על מוסדות פרטיים שתכף נעשה סיכום על זה, אנחנו מדברים על אזרחים עם נשק שקיבלו אישור מהמשטרה, זה לא הדיון.

מירי רגב: הדיון הוא רק על מאבטחים שנמצאים תחת המשרד לביטחון הפנים, על זה אנחנו מדברים.

מירי רגב: והם לא ילכו הביתה להפקיד את הנשק בכספות.

מירי רגב: לכן האמירה הזו שלך היא לא רלבנטית לצורך הדיון.

ישראל חסון: קודם כל, תודה רבה על הדיון החשוב.

ישראל חסון: אני מאד מצטער שאני שומע - -זאת אומרת, יוזמים אותו דרך הזווית הכאובה הזו של רצח, אבל אני מפנה אצבע מאשימה ענקית למשרד לביטחון הפנים.

ישראל חסון: אני רוצה לשאול שאלה מקדימה לפני שאני טוען את הטענה של האשמה.

ישראל חסון: פיני, כמה מאבטחים חמושים הורדו לאור הערכת מצב מחודשת בשלוש השנים האחרונות?

<פיני שיף: תשאל את ניסים.

ישראל חסון: לא רוצה לשאול את ניסים.

מירי רגב: שניה.

מירי רגב: תנו לו לדבר.

מירי רגב: רגע.

<ניסים מור: אני אגיד לך.

מירי רגב: סליחה ניסים, רגע.

ישראל חסון: סלח לי, הוא התוצאה.

ישראל חסון: הוא לא שם חמוש אחד אם הוא לא חייב, כי זה עולה לו.

ישראל חסון: אני שואל את הקצה.

ישראל חסון: לא אותך.

ישראל חסון: אותו.

ישראל חסון: כמה מאבטחים חמושים הורדתם בשלוש השנים האחרונות?

<פיני שיף: מאות ספורות, לא יותר.

ישראל חסון: אני אומר לך, גברתי: הדיון הזה, על הסיפור של האבטחה החמושה, אני קובע שב-85% מהמקרים, ואני זהיר, הוא ביום טוב כיסוי תחת.

ישראל חסון: את יודעת מה זה להפעיל נשק בבית ספר?

ישראל חסון: את יודעת איזו מיומנות צריך להפעיל?

ישראל חסון: את מבינה בכלל מה התכלית של הדבר הזה?

ישראל חסון: אני בא לבית הספר של הילדים שלי ועומדת לי מאבטחת חמושה.

ישראל חסון: אני אומר לה – קודם כל, תעשי לי טובה, רק תגידי לי שהוא פרוק.

ישראל חסון: אתם מבינים מה זה הדבר הזה?

ישראל חסון: מה זה הקשקוש הזה?

ישראל חסון: מי צריך את זה?

ישראל חסון: למה?

ישראל חסון: מה הערכת המצב?

ישראל חסון: ב-2001-2 עשינו את זה כרפלקס מותנה.

ישראל חסון: בנינו גדר, שמנו מאבטחים בכל מקום.

ישראל חסון: השתנו את זה על כולם.

ישראל חסון: מה קרה מאז?

ישראל חסון: האבטחה זה המעגל האחרון של האחרון של הסיכון.

ישראל חסון: האחרון של האחרון של האחרון.

ישראל חסון: זה לא רק ביטחוני, אוקיי?

ישראל חסון: זה גם פלילי, גם ונדליזם.

ישראל חסון: אתה רואה מאבטח בבית ספר שמפעיל נשק על ונדליזם.

ישראל חסון: אתה יודע מה?

ישראל חסון: אם כן זו תקלה.

<פיני שיף: בוא נקווה שהוא לא יעשה את זה.

ישראל חסון: אם כן זו תקלה איומה.

ישראל חסון: לא תקלה.

ישראל חסון: היא איומה.

ישראל חסון: יש שרשרת של גורמים שאתה יכול להפעיל אותם לפני שאתה בכלל שולח יד לאקדח.

ישראל חסון: בשביל מה צריך את ההגדרה הזו?

ישראל חסון: למה צריך כל כך הרבה נשק במקומות האלה?

ישראל חסון: אתה יודע למה?

ישראל חסון: כי זה לא עולה לכם שיט.

ישראל חסון: זה עולה לי.

ישראל חסון: משום שזה הכסף הכי זול וההנחיה הכי זולה שאתם יכולים לפלוט.

ישראל חסון: וסליחה שאני מסתכל עליך, נסים, אני אסתכל על המשרד לביטחון הפנים.

ישראל חסון: זו הנחיה הכי קלה שאפשר לפלוט.

ישראל חסון: ומכאן ההנחיה הפופוליסטית, הלא ישימה, של השר לביטחון הפנים, ידידי, השר יצחק אהרונוביץ, שאומר שעד ה – 1 לספטמבר כל העסקים כולם יהיו מנוטרלים.

ישראל חסון: חברה', אתה יודע מה זה לאסוף 40 אלף כלי נשק?

ישראל חסון: תפסיקו כבר למכור לוקשים.

ישראל חסון: זו החלטה פופוליסטית שנועדה לענות על כאב ולא על בעיה.

ישראל חסון: תצמצמו את ה- 40 אלף כלי נשק ל – 5,000, תעשו סינון יותר טוב מי מחזיק את הנשק, תקבעו פרמטרים שהמאבטח שייקח נשק הביתה יהיה יהיה מאבטח שהסיכוי לתקלה אישיותית שלו הוא שונה, ותהיו בריאים, ותפסיקו לעשות קשקושים.

ישראל חסון: תעשו את מלאכתם, והיא לשמור עלינו, לא להוציא הנחיות פופוליסטיות.

ישראל חסון: 40 אלף חמושים, 4,500 בתי ספר או מוסדות חינוך עם נשק זה כיסוי תחת מטומטם, בלשון המעטה.

מירי רגב: נציג השלטון המקומי.

מירי רגב: יש כאן שניים, אחד בלבד יציג את הנושא.

מירי רגב: תחליטו ביניכם.

<חיים נוגלבלט: אני יושב ראש איגוד הקב"טים ברשויות המקומיות.

<חיים נוגלבלט: אנחנו אולי נסטה מעט כי אנחנו בסעיף 9 לחוק כלי יריה, לא כחברות שמירה, אלא כמפעלים ראויים ברשויות המקומיות, שמחזיקים מחסן נשק, כמובן באישור, והכל, ואנחנו נותנים את הנשק - - -

מירי רגב: הדיון הזה משודר, אז צמצם במידע שלא צריך להגיד אותו.

<חיים נוגלבלט: אוקיי.

<חיים נוגלבלט: אנחנו אלא שמספקים את הנשק לפקחים, לעובדים הרצויים שזקוקים לנשק בשלטון ברשות המקומית.

<חיים נוגלבלט: אנחנו למעשה כוללים גם את הנושא של אבטחת מוסדות חינוך כי מאבטחי מוסדות החינוך נמצאים אצלנו, ברשות המקומית, ואנחנו אלה שמפקחים עליהם ואלא שאמורים לתת להם את ההנחיות.

<חיים נוגלבלט: הנושא הזה לא ישים ברשויות המקומית, מסיבה אחת פשוטה - -

מירי רגב: מה לא ישים?

דוד אזולאי: אני חייב לצאת, אני מתנצל.

<חיים נוגלבלט: לא ישים להפעיל את החזרת הנשק בסיום יום העבודה ברשות המקומית, מכיוון שרובם הגדול – המטרה של הנשק שהם קיבלו זו הגנה על היישוב ועל התחבורה ביישוב.

<חיים נוגלבלט: האחזקה שלו היא לאו דווקא במסגרת שהוא עושה בתפקיד אלא במסגרת שהוא נמצא ברשות המקומית.

<חיים נוגלבלט: אנחנו נכנסים גם לקיבוצים, לקווי תפר, למקומות כאלה, שלא שייך בסוף היום להחזיר את הנשק ולקחת אותו בתחילת היום.

<חיים נוגלבלט: לכן אנחנו באמת חושבים שצריך לצמצם.

<חיים נוגלבלט: גברתי היושבת ראש אמרה בתחילת הדיון שהאירועים, התקלות שהיו, מקרי הרצח שהיו לא היו במוסדות החינוך - - -

מירי רגב: ואם מחר יקרה, חס וחלילה?

מירי רגב: מה נגיד, שזה לא היה ישים, חיים?

<חיים נוגלבלט: נכון, אנחנו מדברים - - -

מירי רגב: לכן זה רק להגיד לך שהמילה "לא" אצלי לא קיימת.

מירי רגב: זה לא קיים.

מירי רגב: תחשוב יצירתית ותמצא פתרון לזה, שמאבטח לא יחזור הביתה עם הנשק, נקודה.

מירי רגב: איך תעשה את זה?

מירי רגב: באיזה פתרונות?

מירי רגב: אתם תציגו לי ותכף נסכם את הדיון.

<חיים נוגלבלט: הפתרון שלנו יהיה פשוט מאד שאנחנו נאלץ לסגור את חדרי הנשק ו - - -

מירי רגב: הפתרון הוא שרופאים יגיעו הביתה בלי כלים לעבודה שלהם.

מירי רגב: את הפתרון תמצא.

מירי רגב: אם אתה חושב שזה חשוב וראוי – אתה תמצא את הפתרון.

מירי רגב: אנחנו כרגע מדברים על בעיה שהיינו צריכים למצוא לה פתרון ולפעול על פי החוק, שמי שאמור לפקח על החוק וליישם אותו זו המשטרה, ומשרד המשפטים, ועכשיו יש שינוי, ותזכיר וכדומה, ולכן אנחנו נפעל על פי החוק.

מירי רגב: אנחנו בית המחוקקים, ואנחנו נגן על האזרח.

מירי רגב: זה התפקיד שלנו.

<חיים נוגלבלט: אין ספק שנפעל על פי החוק אני פשוט פונה ואומר שהדברים האלה הם לא ישימים.

<דבי גילד-חיו: אני מהאגודה לזכויות האזרח ואני כאן גם מקואליציית ארגונים שנקראת "האקדח על שולחן המטבח", שאנחנו כבר כמה שנים מקדמים את הנושא הזה שנשק של חברות אבטחה לא יגיע למרחב הביתי.

<דבי גילד-חיו: קודם כל רציתי לברך על זה שגברתי שמה את הנושא הזה באופן דחוף על סדר היום, ועל כך שאת מקיימת דיון כל כך מהר עם פתיחת המושב.

<דבי גילד-חיו: נאמרו הרבה דברים, ואני רוצה להגיד שני דברים.

<דבי גילד-חיו: קודם כל לגבי המחירים והיוקר של הטיפול הזה.

<דבי גילד-חיו: הסעיף הזה בחוק שמחייב להשאיר את הנשק בבית הוא כבר מ- 2008.

<דבי גילד-חיו: מאז ועד היום החוק הזה לא נאכף.

<דבי גילד-חיו: החריג לחוק הפך לכלל, אבל בצורה מוחלטת.

<דבי גילד-חיו: כל הזמן, הטענה היחידה נגד זה היתה שזה יקר.

<דבי גילד-חיו: יקר להם להסיע, יקר לאסוף.

<דבי גילד-חיו: זו היתה הטענה היחידה.

<דבי גילד-חיו: אף אוחד לא אמר שזה לא נכון או שזה לא דרוש, זו היתה הטענה היחידה.

<דבי גילד-חיו: אז קודם כל, כמובן, הגנה על חיים של אנשים עולה כסף וחייבים לקחת את זה בחשבון.

<דבי גילד-חיו: מעבר לזה, אני חושבת שעכשיו הטענה קצת נחלשת לאור הדברים שאנחנו רואים שהמשרד לביטחון הפנים מדבר עליהם, ובהקשר הזה אני גם מברכת את השר על כך שסוף סוף נרתם לנושא, ובאמת, אם תהיה הקטנה מאד דרמטית במספר המאבטחים שמחזיקים בנשק, כמו שהם אומרים שהם מכוונים לזה, וגם, שברוב המקומות שניתן – שיופקדו הנשקים במקום, אז אני חושבת שגם העניין של העלויות יהיה הרבה פחות.

<דבי גילד-חיו: לגבי מה אפשר לעשות, היו פה כמה דברים שדוברו – על התיקון של החקיקה.

<דבי גילד-חיו: אני רציתי להציע עוד הצעה – חוץ מהדברים שגבי פיסמן ממשרד המשפטים שדיברה עליהם, והם מאד חשובים, והדברים שגברתי הזכירה על צמצום האזור, שזה יהיה רק למקום העבודה, ועל חובת הפקדה שתהיה בחוק ולא נרמזת, ופיקוח ובקרה וכל זה.

<דבי גילד-חיו: רציתי להציע עוד הצעה, שברישוי של חברות אבטחה יוכנס תנאי בחוק שמחייב בדיקה אם הם ערוכים לכל הנושא הזה של הפקדת נשק, שזה יהיה תנאי ברישוי.

מירי רגב: זה בדיוק אחד הנושאים לסיכום.

חמד עמאר: האחראי על הרישוי של כלי הנשק נמצא כאן?

חמד עמאר: אותו לא שמענו, וזה הדבר הכי חשוב שהיינו צריכים לשמוע.

מירי רגב: לא, זה ממש לא הכי חשוב כי זה לא הדיון.

מירי רגב: הדיון הוא לא על התנאים לקבלת רישיון נשק.

מירי רגב: אמרתי שנקיים על זה דיון בנפרד.

מירי רגב: הדיון היום הוא על סוגיה מאד פשוטה: מה קורה למאבטח שסיים את עבודתו עם הנשק.

מירי רגב: זהו.

מירי רגב: מה עושים עם הנשק.

מירי רגב: הוא הולך הביתה כי אין לו מה לעשות אתו.

מירי רגב: אני לא רוצה לעסוק בקריטריונים.

מירי רגב: אני רוצה שמחר בבוקר – מאבטח שסיים לעבוד בקניון יידע איפה לשים את הנשק ולא בבית, כי הוא מגיע הביתה, וקרה משהו, וקורה לנו, אנחנו בני אדם, ופתאום קרה לו משהו בראש ואז הוא מחליט לעשות משהו לעצמו, לבן שלו או לאשתו.

מירי רגב: ואני רוצה שהדבר הזה לא יקרה.

חמד עמאר: לפחות שנשמע את התבחינים - - -איזה בדיקות נעשות.

מירי רגב: אני לא רוצה להתעסק עם זה.

מירי רגב: אני רוצה לסיים את הדיון ב- 11:00 כי אז מתחילה המליאה.

<שרון צ'רקסקי: אני מויצ"ו.

<שרון צ'רקסקי: אני רוצה להוסיף נתון אחד מעבר למה שנאמר פה על ידי ארגוני הנשים, שאני כמובן תומכת בו.

<שרון צ'רקסקי: אישה שמגיעה למקלט לנשים מוכות נשאלת בטופס שהיא מקבלת, אם יש לבן הזוג שלה נשק או נגישות לנשק.

<שרון צ'רקסקי: זה בין כל השאלות שהיא נשאלת.

<שרון צ'רקסקי: מבין 384 נשים שענו על השאלה בשנת 2012 יותר מרבע מהנשים אמרו שיש גישה לנשק – או שיש רישיון או שיש נשק בבית.

<שרון צ'רקסקי: גם צריך לזכור שהנתון הזה הוא נמוך – הדיווח הוא נמוך.

<שרון צ'רקסקי: יכול להיות שיש יותר ונשים פוחדות להגיד את זה.

מירי רגב: ואתן בכלל חושבות שכן יש מצב ובמשפחות מסוימות האישה פוחדת להגיד את זה בגלל מה שאמרה קודם גלי עציון וגם דבי גולד חיו בגלל עניין הפרנסה, שאולי הן לא אומרות כי זה מקור הפרנסה היחיד שלהם.

<שרון צ'רקסקי: גם יכול להיות שלוקח להן זמן – זו שאלה שהן נשאלות ביום הראשון שהן מגיעות למקלט.

<שרון צ'רקסקי: יכול להיות שהן יענו על השאלה הזו אולי אחרי חודש, חודשיים או שלושה.

<שרון צ'רקסקי: לא בטוח שאישה שמגיעה למקלט יכולה לענות על השאלה הזו.

<שרון צ'רקסקי: אבל יש פה נתון: יותר מרבע מהנשים שענו על השאלה אמרו שיש לגבר או רישיון או נגישות לנשק.

<פיני שיף: בשתי מילים – אני מבקש שהדברים שנאמרו פה על ידי חבר הכנסת ישראל חסון ועל ידי חבר הכנסת דוד צור ייחרתו כאן כי הם פגעו בדיוק במטרה, בדיוק במטרה.

<פיני שיף: ראיתי גם את גברתי רושמת דברים לצורך העניין.

<פיני שיף: תראי, אומרים שהמשרד לביטחון הפנים ואפשר לחשוב שאנחנו מדברים פה על ה- office of homeland security בארצות הברית.

<פיני שיף: לא.

<פיני שיף: המשרד לביטחון הפנים, מדובר על האגף לרישוי כלי יריה - אני מקיים שיתופי פעולה גם עם האגף לרישוי כלי יריה וגם עם משטרת ישראל, ואני רוצה להציע לך הצעה.

<פיני שיף: אני חלילה לא רוצה לפגוע בכבודו של אף אחד.

<פיני שיף: מי שצריך לעסוק בנושא הדיון כפי שאת הגדרת אותו זה משטרת ישראל , אגף מבצעים וחטיבת האבטחה במשטרה.

<פיני שיף: האגף לרישוי כלי יריה- אגב, כל הביקורת שהועברה פה על כספות, וכך הלאה וכך הלאה - זה פרי דמיונם ההזוי של אנשי האגף לרישוי כלי יריה, שאי בשום פנים ואופן לא יודע מאיפה הם הביאו את זה.

<פיני שיף: אבל אני אומר עוד פעם: הגוף המבצעי שיודע לנתח, לקבוע הערכות מצב, לקבוע מודיעין, לקבוע נתונים מבצעיים של התנהלות חברות האבטחה, זה משטרת ישראל.

<פיני שיף: אין בילתה בעניין הזה.

מרב מיכאלי: אני רוצה לחזק את ידייך ולהצטרף לברכות, גברתי היושב ראש, על הדיון הזה, שאי אפשר להפריז בחשיבותו.

מרב מיכאלי: אני רוצה להגיד קודם כל שההתייחסות שאנחנו מדברות עליה זה באמת רצח, ומה שבאמת הרחיבו פה, חברותיי מארגוני הנשים, בעניין מה שאנחנו קוראות אלימות כלפי נשים וילדות וילדים, ואני רוצה להוסיף את הקומה העוד פחות נראות ולהסיק ממנה על אלה שעוד פחות נראות, היום.

מרב מיכאלי: אנחנו יודעות, במרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית שפחות זה מגיע לרצח.

מרב מיכאלי: זאת אומרת, אלימות, מה שאנחנו מכנות "אלימות" לפעמים מגיעה לרצח.

מרב מיכאלי: אלימות מינית פחות מגיעה לרצח אבל אלוהים יודע שהיא לא פחות גרועה.

מרב מיכאלי: אנחנו יודעות על זה היום יותר ויותר על הדבר הזה שבדיוק האקדח בבית, כשמתבצע אונס מתמשך בבית, פגיעה מינית בתוך המשפחה, ששוב, אנחנו יודעות ויודעים שזה דבר שהוא מאד רווח.

מרב מיכאלי: הוא קורה בהמון בתים, והנה, פתאום הוא מתקיים בצל נוכחותו של האקדח, שזו עוד קומה לפגיעה מינית.

מרב מיכאלי: מה שזה חושף בעיניי זה את הדבר של מה זה עושה לחברה שלנו כשנשק מתחיל להיות דבר כל כך מצוי בכל בית רביעי.

מרב מיכאלי: אנחנו יכולות לראות בארצות הברית מה קורה כשמנסות ומנסים שם להתמודד עם התופעה הזו שנשק הוא באמת כל כך נוכח בחברה.

מרב מיכאלי: אני מרגישה שזה איזה מין רגע שבו באמת, אם אנחנו לא נשים קו אדום מאד ברור ונהיה מאד נחרצות ונחרצים באיסוף הנשק הזה, בהורדת הסטנדרט של איפה בכלל נמצא נשק וכמה הוא זמין, סליחה על הקלישאה – אני מרגישה שיש כאן סכנה של מדרון חלקלק.

מרב מיכאלי: זה משפיע גם על אווירת האלימות בחברה, גם על יחסי הכוחות ובהקשר הזה, מה שאמרה עורכת הדין מנעמת - הגנה על חיי אדם עולה כסף.

מרב מיכאלי: זה אירוני וכואב לחשוב שהנשק הזה ניתן, והמאבטחים האלה מושמים בתירוץ של הגנה על חיי אדם, ובצד השני של זה זה הופך להיות סכנה מוחשית לחיי אדם, אלא מה?

מרב מיכאלי: שחיי האדם שזה מסכן הם חיי אדם פחות נחשבים.

מרב מיכאלי: לא נעים להגיד – ילדות, ילדים ונשים הם בני אדם מסוג ב', שההגנה על חייהם פתאום, כשזה להגן על החיים שלהם זה עולה כסף.

מרב מיכאלי: כשזה נחשב להגנה ציבורית, משהו ערטילאי, ששומר על ציבור כללי, אף אחת לא הנידה עפעף על כמה כסף זה יעלה לקנות את ה – 40 אלף כלי הנשק האלה ולשים את המאבטחים האלה.

מרב מיכאלי: אז נדמה לי שצריך גם להתחיל לקרוא לנשים, לילדות ולילדים האלה בני אדם שעל החיים שלהם צריך להגן לא פחות מאשר על אלה שעבורם, כביכול, הושמו המאבטחים עם כלי הנשק מלכתחילה.

<ניסים מור: עולה רושם של ג'ונגל ושל כסת"ח, אני רוצה לומר שמתוקף תפקידה, המשטרה בוחנת כל הזמן בהתאם למציאות, ונתתי מספר דוגמאות בתחילה – אם זה מאבטחים באוטובוסים, שלא קיימים, במסעדות – שלא קיימים - - -

מירי רגב: שמעתי את זה.

<ניסים מור: לא קיימים זה אומר על כל המשתמע.

מירי רגב: שמעתי את זה, תאמין לי שאני מבינה את מה שאמרת.

<ניסים מור: אנחנו בוחנים את העניין ויכול להיות שנגיע בסופו של דבר לתהליך שהדיון לגבי כספות יהיה מיותר.

מירי רגב: הדיון לגבי כספות אני אתייחס אליו ואני גם מתכוונת לדבר על זה עם השר.

מירי רגב: זה לא מיותר, זה מגוחך.

מירי רגב: קודם כל אני רוצה להודות לכם, אני המשטרה, שהגעתם, ובפתיחות, וגם המשרד לביטחון הפנים, ושמתם את הדברים על השולחן.

מירי רגב: הבעיה היא בעיה חמורה ביותר, ובעיניי היא חמורה עוד יותר מזה שאני מבינה שאתה ואני לא מבינים את נוסח החוק.

מירי רגב: אם אתה ואני לא מבינים את נוסח החוק, אז אנחנו בבעיה גדולה.

מירי רגב: אני יודעת לקרוא, אני לא מבינה כמוך, אתה יועץ משפטי, אבל אם אתה ואני והיועץ המשפטי עידו יצחק ומירי פרנקל שור, היועצת – לא מבינים, כולם, את מה שכתוב פה, אנחנו בבעיה.

מירי רגב: צמצום כלי הנשק במדינת ישראל זה מאסט.

מירי רגב: אני שמחה שכבוד השר החליט את זה.

מירי רגב: ולכן יהיה דיון בעוד חודש, שבו המשטרה תבוא ותציג את מדיניות צמצום כלי הנשק במדינת ישראל, מה הם הקריטריונים לקבלת נשק, כיצד מצמצמים את כלי הנשק, מי יקבל נשק, בדיוק מה שגם חבר הכנסת עמאר ביקש - יהיה דיון ייעודי לטובת העניין הזה ואני שמחה ומברכת על זה.

מירי רגב: אבל הדיון היום לא מדבר על קריטריונים.

מירי רגב: הדיון היום מדבר על דבר מאד פשוט: האקדח הוא לא רהיט בבית.

מירי רגב: מאבטח סיים את עבודתו- הוא צריך להפקיד את הנשק.

מירי רגב: וניסים, אל תדברו אתי על כסף.

מירי רגב: זה בכלל לא עולה כסף.

מירי רגב: תכניס לרישוי עסק תנאי שאומר דבר מאד פשוט: אף עסק לא מקבל רישוי עסק אם בתנאי שלו הוא לא דואג לאכסן את הנשק.

מירי רגב: תאמין לי, מנכ"ל המלון מיד ימצא פתרון לנושא הזה.

<פיני שיף: יוצא מן הכלל.

מירי רגב: באחד מהחדרים שהוא נותן לאיזה VIP שמגיע אליו.

מרב מיכאלי: יותר מזה – אפשר לקחת את הרישיון למי שלא - - -

מירי רגב: לכן, אל תספר לי סיפורים.

מירי רגב: אין פה עבודת מטה, ואל תגלגלו את זה לאף אחד.

מירי רגב: אנחנו רוצים למנוע את זו שירצחו אותה או זה שיתאבד או חס וחלילה אירוע אחר.

מירי רגב: תכניס מחר בבוקר – אתה לא צריך לזה הוראת שעה, אתה לא צריך לבוא אלי לתקנות – ואם כן, אני אשאיר את כל הוועדה עד שאני מאשרת את זה.

מירי רגב: אתה לא צריך שום דבר.

מירי רגב: פשוט להוציא הנחיה שמחר בבוקר עוד היום אתה מגיע, מכניס לטובת כל מי שמקבל רישוי עסק, תנאי פשוט: כל מי שיש לו רישוי עסק עם מאבטח ונשק, צריך לדאוג לאכסון כלי הנשק שלו.

מירי רגב: זה הכל.

מירי רגב: כי מחר בבוקר ולדימיר יצטרך לדאוג לאיפה הוא מאכסן את הנשק.

מירי רגב: עכשיו הוא יצטרך לקנות כספת.

מירי רגב: עכשיו, מה זה הסיפור של הכספת?

מירי רגב: איך עלה לכם הרעיון של כספת?

מירי רגב: אני לא יודעת אם לצחוק או לבכות, אני באמת לא מאמינה שזה עלה מכם.

מירי רגב: איך עלה הרעיון של הכספת?

<פיני שיף: זה לא מהמשטרה.

מירי רגב: הרי הרעיון של הכספת - - -

<קריאה: העסק - - -

מירי רגב: בעסק זה מצוין.

מירי רגב: בעסק – מצוין, אבל לא בבית.

<קריאות: - - -

מירי רגב: גמרנו להסביר את העניין.

מירי רגב: אם לא הצלחתם לשכנע אותי עד עכשיו אין יותר להסביר את העניין.

מירי רגב: גמרנו.

מירי רגב: שעה וחצי של דיון על הדבר הזה.

מירי רגב: אז הנושא הזה של כלי נשק בבית המאבטח ירד מהפרק.

מירי רגב: המאבטח לא צריך לדאוג להפקדת הנשק.

מירי רגב: גם הוא ירד מהעסק.

מירי רגב: תנו למאבטח לעבוד.

מירי רגב: הוא מגיע לקניון, לפאב, למפעל – הוא מגיע, מקבל נשק, מבצע את תפקידו, מחזיר את הנשק למקום עבודתו, וזה בתוך רישוי עסק.

מירי רגב: ואני מבקשת בעניין הזה תוך שבועיים דיון אצלי מה קורה עם רישוי עסק והפקדת נשק.

מירי רגב: זה הפתרון הטוב ביותר, היעיל ביותר.

מירי רגב: לא צריך כסף ולא צריך תקנים ולא צריך עוד אנשים.

<שרון צ'רקסקי: ב-2011 זה נאמר כבר.

מירי רגב: 2011 זה 2011.

מירי רגב: אני עכשיו יושבת ראש ועדת הפנים.

מירי רגב: אז אני עוד שבועיים אבדוק מה קורה.

מירי רגב: אני לא יכולה להיות אחראי על מה שקרה ב- 2011.

מירי רגב: החוק, משרד המשפטים – חברים, משרד המשפטים ומשרד הפנים.

מירי רגב: תזכיר החוק והחוק לא תואמים בעיניי.

מירי רגב: אני לא יודעת מה זה – אם אתה אומר לי ש "האזור בו הוא מועסק", גם אני וגם חבר הכנסת דב חנין מבינים שזה הקניון, ואתה מבין שהאזור שבו הוא מועסק זה הקניון שנמצא בתוך קרית גת – אנחנו בבעיה.

מירי רגב: לכן אני מבקשת שתזכיר החוק יהיה מאד מדויק כשמדובר בחיי אדם.

מירי רגב: שיהיה כתוב בדיוק המקום שבו הוא עובד, אם זה יותר נוח, והחוק יתייחס בדיוק לארבעת המרכיבים שדיברת עליהם, שזה מצוין, אבל אני מבקשת שתהיה הגדרה מדויקת היכן בעל הרישיון, המאבטח שיש לו אישור להחזקת נשק יכול להחזיק את הנשק.

מירי רגב: יהיה מיקום מסודר.

מירי רגב: אני לא מבינה מה זה "בתחומי אחד ממחוזות משטרת ישראל".

מירי רגב: משטרת ישראל זה כל ירושלים, כל קרית גת, זה כל הדרום.

מירי רגב: זה גם בבית של אותו אחד שגר בדרום.

מירי רגב: לכן הוא לא עשה עבירה.

מירי רגב: אז אני מבקשת שתזכיר החוק יהיה - - אני מבקשת מהיועצים המשפטיים של הוועדה לא להביא את זה לדיון אם בתזכיר החוק הנושא הזה לא ברור חד משמעית.

מירי רגב: לכן חבל על העבודה של המשרד לביטחון הפנים, של משרד המשפטים ושלנו.

מירי רגב: יש לנו עוד כמה דברים לעשות בוועדה הזו.

מירי רגב: תביאו לי תזכיר חוק מסודר, מדויק במה שקשור לחיי אדם.

מירי רגב: זה במה שקשור לתזכיר החוק.

מירי רגב: אני מציעה למשרד לביטחון הפנים להקשיב לדברי ולדימיר, סך הכל מאבטח, הוא מכיר את העבודה שלו.

מירי רגב: הוא רק רוצה אבא ואמא.

מירי רגב: כמו כולנו, אגב.

מירי רגב: עלה כאן רעיון לא רע לגבי גוף אבטחה.

מירי רגב: זה לא גוף שצריך מנכ"ל וסמנכ"ל ומזכירות ורכבים, כמו שאנחנו מכירים כבר, שיש גוף ומתחילים לנפח את המערכת.

מירי רגב: אפשר להחליט על איזשהו גורם שיהיה אחראי על כל סוגיית האבטחה, שאפשר יהיה לפנות אליו בקטע של פניות הציבור, של לבוא ולהעלות טענות.

מירי רגב: תחשבו על זה, זה נראה לי רעיון נכון.

מירי רגב: אני גם אחליף על זה מילה עם השר לביטחון הפנים.

מירי רגב: מוסדות החינוך – אני שמחה שזו ההחלטה לגבי הנשקים .

מירי רגב: עם זאת, דעתי לא נוחה מזה שיהיה מאבטח שבכלל לא יוכל לתת איזשהו מענה מקצועי – תפקודי לאיזה אירוע שחס וחלילה יכול לקרות.

מירי רגב: רק מחר אני נוסעת לאזכרה של ילדי אביבים, לאירוע המזעזע שהיה.

מירי רגב: ילדים בני 7.

מירי רגב: לכן אני אומרת שוב: הניידת הזו, הניידת שאמורה לתת גיבוי מקצועי לאותו מאבטח בלי נשק, נראה לי שזה הכיוון הנכון.

מירי רגב: שניידת בעיר יכולה להיות זמינה.

מירי רגב: אני לא נכנסת לעבודת המטה, אני סומכת עליכם, ניסים, אבל תזכור שזה שלא היה היום אסון, בעוד חודש יבוא מישהו ויגיד: למה אין מאבטח עם נשק במוסדות הילדים?

מירי רגב: לכן צריך לעשות את זה באיזון ובמינון הנכון.

מירי רגב: השילוב של מצד אחד בלי נשק בבית הספר ומצד שני ניידת כזו באזור, עם נשק – נראה לי מינון נכון, רעיון טוב ובוודאי לא מגוחך כמו הכספת בבית של המאבטח.

מירי רגב: לכן, אני מסכמת שבעוד שבועיים יהיה דיון בנושא של רישוי העסק.

מירי רגב: בנושא הקריטריונים – בעוד חודש דיון.

מירי רגב: בעוד חודש תציגו גם את סוגיית מוסדות החינוך.

מירי רגב: תודה רבה לכולם, הסתיים הדיון.