ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 19, פרוטוקול מספר 2, 2013-04-24 09:10

עמרם מצנע: בוקר טוב, אנחנו נפתח את הישיבה באיחור.

עמרם מצנע: אני מבין שהיו תקלות בכניסה.

עמרם מצנע: קודם כול, זו ישיבה ראשונה של ועדת החינוך, התרבות והספורט אחרי הוועדה החגיגית של בחירתי כיושב-ראש.

עמרם מצנע: מברוק שזו ישיבה ראשונה.

עמרם מצנע: דבר שני, זו ישיבה ראשונה בענייני תרבות, וזה גם טוב.

עמרם מצנע: הוועדה, אני מניח, רוב הזמן שלה, תעסוק בענייני חינוך, חבל שבתרבות זה הנושא הזה כמובן, אבל בכל זאת.

עמרם מצנע: אני רוצה שמנהלת הוועדה, יהודית, תעביר כמה הודעות, שמיועדות בעיקר לחברי הוועדה.

עמרם מצנע: בבקשה.

<יהודית גידלי: סדר-היום לשבוע הבא: ביום שני בשעה 10:00 עד השעה 12:00 – התגברות אירועי שנאה, גזענות ותג מחיר; היערכות מערכות החינוך וההשכלה הגבוהה ובצה"ל; בשעה 12:00 עד 13:00 – נוהל קבלת מורים ממלאי מקום לעבודה בבתי ספר ותנאי העסקתם, וביום רביעי בשעה 09:00 עד השעה 11:00 – החינוך הבלתי פורמלי.

<יהודית גידלי: אנא גם רשמו לפניכם שביום ראשון ה-5 לחודש תקיים הוועדה סיור בירושלים בכל מערכות החינוך.

<יהודית גידלי: על סדר-היום המדויק תבוא הודעה ופירוט.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: תודה למנכ"לית משרד התרבות והספורט שנמצאת אתנו.

עמרם מצנע: השרה התנצלה שאיננה יכולה לבוא בהתראה קצרה.

עמרם מצנע: הנושא של סגירת התיאטרון העירוני בהרצליה כבר ירד במידה מסוימת מסדר-היום הציבורי, אבל מצאנו לעצמנו זכות וחובה לקיים את הדיון הזה, כדי לא להיות מותנים רק בכותרות ובעיסוק תקשורתי, אלא לעסוק באמת בעניין, והכנסת, כפי שאתם בטח יודעים, נדמה לי קרוב ל-10 חודשים מאז ההחלטה על הבחירות ולאחר מכן פיזור הכנסת ועד שהיא התכנסה, לא עסקה, גם לא בנושאים שוטפים וחיוניים.

עמרם מצנע: מצאתי לנכון שהנושא הזה, אסור שיעבור לסדר-היום בלי שהוא יעלה כאן, בבמה הציבורית הזאת של הפרלמנט הישראלי.

עמרם מצנע: אני לא צריך להגיד לנוכחים כאן שתיאטרון הוא לא עסק כלכלי והוא לא נמדד רק בהצלחותיו העסקיות, הוא נמדד בהרבה גורמים אחרים, וגם להזכיר שכל התיאטראות הרפרטואריים במדינת ישראל נשענים על תקציב ציבורי משמעותי, שכולל גם את הממשלה באמצעות משרד התרבות, אבל גם את העיריות שבהן נמצאות התיאטראות האלה, ובדרך כלל עיריות חזקות.

עמרם מצנע: התיאטרון הוא לא רק מקום תעסוקה, הוא בעיקר מקום שבו מתרכזת פעילות תרבותית, צומחים, גדלים, מתנסים אומנים, אומני העתיד של הבמה וכל הדברים האחרים.

עמרם מצנע: הוא מקום של תרבות, אומנות, יצירתיות.

עמרם מצנע: מהווה מקום שבו משקפים את פני החברה.

עמרם מצנע: ואין צורך להוכיח את מרכזיותו של התיאטרון במדינה דמוקרטית, בעיקר כמו מדינת ישראל, עם עבר והווה מפוארים מאוד של יצירה.

עמרם מצנע: ואני חושב שאסור לנו – אמרתי את זה בפתיחה – כחברה נורמטיבית, דמוקרטית, לעבור לסדר-היום על ההחלטה האומללה הזאת.

עמרם מצנע: לעיר הרצליה – א', אני מאוד מצר על כך שראש העיר לא מצא לנכון לבוא.

עמרם מצנע: הזמנו אותו.

עמרם מצנע: לפי מה שאני מבין גם היה אישור מלשכת ראש העיר.

עמרם מצנע: אני חושב שראש העיר צריך היה לבוא לפה, להתייצב באומץ ולהגן על החלטתו, וזה חבל מאוד.

עמרם מצנע: אני מבין שאתה, ראש מחלקת התרבות, מייצג אותו, אבל מצאתי לנכון להעיר על זה.

עמרם מצנע: זה כמובן יירשם בפרוטוקול.

עמרם מצנע: אנחנו נודיע לו את זה באופן רשמי ותמסור לו את האכזבה שלנו.

עמרם מצנע: לעיר הרצליה ולמנהיגיה יש אחריות המשכית, והחלטתה של העירייה בעבר לפתוח תיאטרון ולהתאים אותו, אני מקווה שנעשתה בשיקול דעת ובהבנה לאיזה עולם אתם נכנסים.

עמרם מצנע: ולכן אנחנו בהחלט מקיימים את הדיון הזה, כדי להבין אולי ולתבוע מעיריית הרצליה לא לסגור את התיאטרון על אף הקשיים ועל אף הבעיות.

עמרם מצנע: זו הפתיחה שלי.

עמרם מצנע: את רוצה אולי להגיד כמה משפטים?

אורלי פרומן: קודם כול, ברכות, אדוני היושב-ראש.

אורלי פרומן: הרבה הצלחה בתפקידך.

אורלי פרומן: אין לי ספק שהמפגש שלך עם התחומים שאנחנו אמונים עליהם, תחומי התרבות והספורט, יספקו לך – לא שאתה לא מכיר, אתה מכיר מתפקידיך הקודמים - בהחלט תמונה מדהימה, הייתי אומרת, על הנעשה בשני התחומים האלו בחברה הישראלית.

אורלי פרומן: אבל כמובן שלא די בכך ולכן כולנו עובדים להמשיך ולפתח, אם כי לצערי לרוב בסיטואציות האלה אנחנו נתקלים דווקא בבעיות, אז אני כבר מזמינה אותך ואת חברי הוועדה לסיורים גם בתחומי התרבות והספורט כדי להיחשף לפעילות הענפה, לפריחה התרבותית, לעושר האומנותי שקיים היום במדינת ישראל, גם כמובן בתחומי הספורט.

אורלי פרומן: הרבה דברים מרתקים קורים, אז אנחנו מזמינים אתכם גם לסיורים בתחום הזה.

עמרם מצנע: נבוא.

עמרם מצנע: נבוא.

אורלי פרומן: לעצם העניין.

אורלי פרומן: אנחנו, במשרד התרבות והספורט, ואני באופן אישי, מצרים על ההחלטה של עיריית הרצליה לסגור את התיאטרון.

אורלי פרומן: אנחנו מייחסים חשיבות רבה לתחום התיאטרון בחיי החברה הישראלית.

אורלי פרומן: בכלל לתחום התרבות, אבל לתחום התיאטרון בפרט.

אורלי פרומן: חשוב לי להדגיש שהמנדט לפתיחת מוסד תרבותי זה או אחר, לרבות תיאטרון, או לסגירתו, איננו בידינו, לא בידי המשרד.

אורלי פרומן: המנדט היה בידי עיריית הרצליה שהחליטה, כמו שאמרת, לפתוח בזמנו את התיאטרון, ולצערנו באופן חד-צדדי החליטה לסגור אותו.

אורלי פרומן: אנחנו אפילו לא היינו חלק בהתייעצויות האם נכון ללכת לתהליך של סגירה.

אורלי פרומן: ניסינו לפני מספר שבועות, כשנודע העניין, ליזום פגישה.

אורלי פרומן: יזמנו פגישה, אני באופן אישי עם הצוות שלי ישבנו עם אנשי התיאטרון אצל ראש העיר הרצליה, הגענו כדי לשנות את רוע הגזירה.

אורלי פרומן: זו היתה המטרה – לשנות את רוע הגזירה, לקבל החלטה שלא סוגרים, אבל הולכים כך וכך כדי להתגבר על אותן בעיות שהציפה העירייה.

אורלי פרומן: לצערי הרב הבנו שההחלטה כבר התקבלה.

אורלי פרומן: ראש העיר היה נחוש בהחלטתו לסגור את התיאטרון, ויותר מזה, כבר יצאו קודם לישיבה מכתבים לעובדי התיאטרון שהודיעו שב-7 במאי התיאטרון ייסגר.

אורלי פרומן: חשוב לציין שהתיאטרון עבר בשנים האחרונות שינויים.

אורלי פרומן: התחלפה הנהלת התיאטרון, המנהל האומנותי, עודד קוטלר, נבחר לפני כשנתיים.

<עודד קוטלר: שנה וחצי.

אורלי פרומן: התיאטרון פעל תחת תוכנית הבראה, ומניסיון שלנו עם מוסדות תרבות צריך לתת זמן וצריך אורך נשימה כדי לתת לתוכנית ההבראה לבוא לידי ביטוי.

אורלי פרומן: זה לא קורה בשנה אחת.

אורלי פרומן: יש פה שני היבטים.

אורלי פרומן: האחד היה צריך לעשות ונעשה – התחיל שינוי בהיבט האומנותי, הרפרטואר השתנה כדי להביא יותר קהל צופים, כדי להתחיל למלא את האולמות שהיו בזמנו ריקים, וכפועל יוצא גם תהליך כלכלי, תקציבי, שיביא בסופו של דבר להתייצבותו של התיאטרון.

אורלי פרומן: אבל לתהליך כזה צריך זמן, זה לא קורה בשנה.

אורלי פרומן: הנייר סופג הכול, המציאות היא שונה.

אורלי פרומן: הקבילה על ההכנסות העצמיות של התיאטרון שאינן מספיקות, ואכן אלו העובדות, צריך לתת לזה זמן.

אורלי פרומן: יותר צופים, הצגות יותר טובות שמביאות יותר קהל, יותר מנויים, ולצערי פה לא היתה סובלנות, סבלנות, אורך רוח לתהליך הזה, והגענו עד לכאן.

אורלי פרומן: הישיבה אצל ראש העיר הסתכמה כיוון שהוא איננו מסכים להמשיך את התיאטרון במתכונתו הנוכחית.

אורלי פרומן: הוא הציע להשאיר את המקום שהתיאטרון פועל בו היום לטובת התרבות, ולבנות שם בשיתוף הצוות המקצועי שלנו תחומים אחרים שישמשו או יהיו לטובת אזרחי, תושבי הרצליה.

אורלי פרומן: עוד לא יודעים באיזה כיוון, אבל כמובן שזה הרע במיעוטו.

אורלי פרומן: אנחנו עדיין חושבים שיש מקום לחשוב בשנית האם הצעד הזה של סגירת התיאטרון הוא הכרחי, נכון.

אורלי פרומן: אנחנו חושבים שצריך לתת לו אורך רוח, נשימה, להבריא את עצמו ולהיות אחד מהתיאטראות של מדינת ישראל.

אורלי פרומן: עד כאן.

עמרם מצנע: תיאטרון הרצליה זוכה מאז הקמתו לתקציב ממשרד התרבות?

אורלי פרומן: כן.

אורלי פרומן: התיאטרון כמו כל שאר התיאטראות נתמך על-פי מבחני תמיכה שוויוניים שמשקפים את פעילות התיאטרון.

אורלי פרומן: הקטגוריות שיש הן תיאטרון גדול, בינוני וקטן.

אורלי פרומן: הם בקטגוריה של תיאטרון קטן.

אורלי פרומן: התמיכה שלו אפילו עלתה בשנים האחרונות, כל פעם קצת.

אורלי פרומן: אני לא יודעת לגבי 2013 כי עדיין אין לנו תקציב מדינה.

אורלי פרומן: הוא נתמך בכ-750,000 שקל ב-2012.

עמרם מצנע: האם יש דוגמה לתיאטרון דומה, אחר, בארץ, ואת יכולה להאיר את עינינו, תיאטרון קטן שהוא פחות או יותר דומה במאפיינים שלו לתיאטרון הרצליה?

אורלי פרומן: כן, בהחלט.

<שמעון אלקבץ: הספרייה המקומית בעכו.

אורלי פרומן: כן.

אורלי פרומן: הספרייה המקומית בעכו.

<עירית פוגל: הזירה הבין-תחומית בירושלים.

אורלי פרומן: הזירה הבין-תחומית בירושלים.

אורלי פרומן: ותמיד צריך לזכור שאל מול התמיכה של המדינה יש גם תמיכה של עירייה.

עמרם מצנע: בדרך כלל העיריות תומכות הרבה יותר, אבל אלה תיאטראות דומים?

אורלי פרומן: קטנים.

<עודד קוטלר: אני חושב שזה הגדול בין הקטנים.

עמרם מצנע: הרצליה?

<עודד קוטלר: בין הקטנים תיאטרון אנסמבל בהרצליה הוא היותר גדול.

<קריאה: איך מגדירים גדול?

<עירית פוגל: השאלה איך מגדירים את זה מבחינת התמיכה.

<עודד קוטלר: לא התמיכה של הממשלה, נפח התקציב.

<עירית פוגל: נפח התקציב הוא הגדול ביותר.

אורלי פרומן: הוא הגדול בין הקטנים.

<עודד קוטלר: הוא הגדול בין הקטנים בגלל נפח התקציב הכולל, לא בגלל תמיכת המשרד בהכרח.

עמרם מצנע: גם ברפרטואר ההצגות שהוא מעלה?

<עודד קוטלר: כן, כן, יש לו מגוון רפרטוארי, יש לו כל המנגנון שמפיק, מעלה הצגות, מריץ, משווק.

עמרם מצנע: האם אתם מייצגים את התיאטראות האלה?

אורלי פרומן: עירית היא מנהלת המחלקה לתיאטרון אצלנו ולידה שמעון הוא ראש מינהל תרבות, שניהם מהמשרד.

עמרם מצנע: האם אתם יכולים בכל זאת לסבר לנו את האוזן לגבי אחד מהתיאטראות האלה, מה התקציב שלו וכמה העיר תומכת?

<יהודית גידלי: הזירה הבין-תחומית בירושלים.

<עירית פוגל: אפשר לראות שהזירה הבין-תחומית, שהוא מירושלים, מקבל תמיכה כמעט דומה, טיפה יותר גדולה, הוא לא עבר טלטלות כמו תיאטרון הרצליה.

<עירית פוגל: הוא זוכה לתמיכה - - -

עמרם מצנע: מה התקציב הכולל שלו?

<עירית פוגל: קטן יותר.

עמרם מצנע: התקציב הכולל קטן יותר והתמיכה גבוהה יותר?

<עירית פוגל: תיאטרון הרצליה, התקציב שלו הוא התקציב הגדול ביותר מהקטנים.

<עירית פוגל: מאידך, הוא תיאטרון שמבחינתנו ייחודי ביותר.

<עירית פוגל: בדרך כלל אנחנו מאפיינים את האנסמבל בהרצליה ואת תיאטרון החאן כשני תיאטרונים ייחודיים מאוד בעבודתם, אומנותיים מאוד, בשונה משאר התיאטרונים הרפרטואריים בארץ.

שמעון אוחיון: אני מבקש לשאול שאלה אחת בכל זאת.

שמעון אוחיון: המנכ"לית העירה שבכל זאת המסגרת התקציבית גדלה דווקא בשנים האחרונות.

שמעון אוחיון: באופן עקרוני אני ודאי מזדהה עם הפתיח שיושב-ראש הוועדה אמר, אבל בסוף רציתי להבין.

שמעון אוחיון: הקריטריונים שלכם ודאי נובעים לא רק ממספר הצגות, אלא גם הקהל, ההפצה, המכירה של הכרטיסים והנוכחות של הקהל באולם בעניין הזה.

שמעון אוחיון: איך את מסבירה למרות הקריטריונים שלכם שמסגרת התקציב גדלה?

<עודד קוטלר: מסגרת התקציב כמעט שלא גדלה.

<עודד קוטלר: לא מדברים על מסגרת התקציב.

<עודד קוטלר: התמיכה של המדינה - -

שמעון אוחיון: התמיכה.

<עודד קוטלר: - - גדלה באחוזים קטנים מאוד, אבל היא גדלה במעט, לפי קריטריונים ותבחינים האם יש מחזה מקורי או אין מחזה מקורי בשנה.

<עודד קוטלר: כשיש מחזה מקורי, אתה מקבל אחוזים יותר גדולים בתבחינים, אבל זה גידול מינימלי וכמעט לא דרמטי.

שמעון אוחיון: מה שהשפיע כאן בסופו של דבר, אני מבין, זה המקוריות, התרומה, מסגרת ההצגות, ולאו דווקא הקהל והנוכחות של הקהל.

<עודד קוטלר: מספר ההופעות קובע.

<עודד קוטלר: למשל אנחנו מחויבים ל-100 הופעות בשנה.

<עודד קוטלר: אם אתה עושה פחות מ-100, אתה לא עומד באחד התבחינים, ואז אתה עלול "להיקנס" כאילו ל - - -

אורלי פרומן: ברשותך, יש פה שני היבטים.

אורלי פרומן: האחד, הפעילות של התיאטרון, שנמדדת בהרבה מאוד פרמטרים.

אורלי פרומן: בחלק מהפרמטרים הוא עלה, בחלק הוא התייצב, בחלק לא השתפר.

אורלי פרומן: והצד השני זה שהגדלנו את היקף התקציב - - -

עמרם מצנע: הסך הכול.

אורלי פרומן: סך כול התיאטראות במדינת ישראל גדל, ובהלימה גדלה גם התמיכה.

שמעון אוחיון: בלי קשר ישיר דווקא.

אורלי פרומן: בלי קשר ישיר.

אורלי פרומן: אמרתי יש קצת מזה וקצת מזה.

עמרם מצנע: אני מניח שנידרש בטח באחת מהישיבות להבין קצת יותר את הקריטריונים, דבר מסובך כשלעצמו, ותמיכת המדינה בתיאטראות, עם כל הכבוד, היא קטנה.

שמעון אוחיון: עדיין זעומה.

אורלי פרומן: סך התקציב של התרבות הוא קטן.

עמרם מצנע: היא קטנה אפילו לעומת ההשתתפות של הרשויות המקומיות.

עמרם מצנע: אני מכיר את הנתונים בחיפה - - -

<שמעון אלקבץ: דווקא אדוני יודע מההיכרות שלו כראש עיריית חיפה.

<שמעון אלקבץ: גם תיאטרון חיפה עבר משברים וטלטלות, אבל העמידה האיתנה גם שלך וגם של ראש העיר יונה יהב כן נתנה לו את אורך הנשימה והוא היום משגשג ומצליח, כנ"ל תיאטרון באר-שבע.

עמרם מצנע: זה נכון, אבל למשל בעיריית חיפה אתם תומכים בסביבות 4 מיליון, לפי מה שעודכנתי, והעירייה משלימה עוד 8 מיליון.

<עירית פוגל: הוא תיאטרון בינוני.

עמרם מצנע: לא חשוב.

עמרם מצנע: אני מדבר על הפרופורציות.

עמרם מצנע: מבחינת ההשקעה אני חושב שראשי הערים, ואני מוציא את עצמי מהעניין לצורך הדבר, שמבינים מה זה תיאטרון – ותאמינו לי, אמרתי כל כך הרבה פעמים, אמרתי לעודד כשהוא היה עוד אצלי: עודד, תהרוג אותי, רק התיאטרון, המוזיאונים והתזמורת לעירייה זה 25 מיליון מהכיס.

עמרם מצנע: אתה יודע מה אפשר לעשות עם זה?

עמרם מצנע: זו גם היתה הערה לתושבים, כי הם לא מבינים כמה משלמים כדי שהם יבואו והם לא באים מספיק.

עמרם מצנע: אדוני יושב-ראש מחלקת התרבות, אנחנו רוצים שתסביר לנו כמיטב יכולתך למה החלטתם לסגור את התיאטרון.

<יהודה בן-עזרא: בוקר טוב.

<יהודה בן-עזרא: אני אתייחס אולי יותר מאוחר ליחסי הגומלין שלנו מול משרד התרבות וכל ההקצבות, כולל הנושא של התיאטרון.

<יהודה בן-עזרא: רק על מנת לסבר את האוזן, התקציב של האנסמבל ב-2013 כ-5.5 מיליון שקל – 3.5 מיליון שקל זה תקציב עירוני, ובמקרה הטוב, אם נעמוד בכל התנאים, בכל הקריטריונים, אולי נקבל ממשרד התרבות 720,000 שקל במקרה הטוב.

<יהודה בן-עזרא: אני אומר את זה כעובדות ולא כטענות.

<יהודה בן-עזרא: בנימה כמעט אישית מאוד לא נעים לי ומצער אותי להיות במעמד הזה.

<יהודה בן-עזרא: הייתי מעדיף להיות פה ולספר על פעולות התרבות של העיר הרצליה, שבגינן גם זכינו לפרס שרת התרבות לפני שנתיים, אבל החיים יותר חזקים מהכול.

<יהודה בן-עזרא: מצער אותי גם בצד של האנסמבל.

<יהודה בן-עזרא: הייתי בין מקימי האנסמבל לפני 13 שנה, שותף להקמה יחד עם גדליה וליאורה וחנה מרון.

<יהודה בן-עזרא: היה לנו חלום והיה לנו חזון, ובמשך השנים עשינו המון ניסיונות בעירייה, ועם כל הצניעות גם אני באופן אישי, כדי שהתיאטרון הזה יחיה.

<יהודה בן-עזרא: עשינו שינויים גם בקרב המנהלים האומנותיים על מנת לשנות את הרפרטואר ולראות איך אנחנו מושכים יותר קהל, וכולם היו טובים ומצוינים ואין מילה אחת רעה להגיד על אף אחד: גדליה, אופירה והיום עודד, שעשה בשנה וחצי עבודה נהדרת.

<יהודה בן-עזרא: החלפנו מנכ"לים, החלפנו צוותי שיווק, צוותי מכירה – התיאטרון לא מצליח להביא קהל.

<יהודה בן-עזרא: מה העובדות שהביאו אותנו לכך?

<יהודה בן-עזרא: אחת העובדות שהתיאטרון לא מצליח להביא קהל, ואחת ממנהלות השיווק גם אמרה שיכול להיות שאין פוטנציאל של קהל בהרצליה ובסביבה שיבואו וייקנו כרטיסים לתיאטרון הנפלא הזה שעושים פה.

<יהודה בן-עזרא: באמת מי שמכיר אותי מהחברים, וממש לא נעים לי גם לשבת מול החברים, יודעים שאני אומר מה שאני חושב בדברים האלה, באמת הצגות מופלאות, אבל הקהל לא מגיע, לא מצליחים להגיע לקהל.

<יהודה בן-עזרא: במשך 13 השנים האחרונות העירייה השקיעה 40 מיליון שקל בתקציב שוטף.

<יהודה בן-עזרא: התיאטרון התחיל בשנת 2000 עם הקצבה של מיליון שקל, אז בלי שום הקצבה של משרד התרבות, וכידוע לכם משרד התרבות רק אחרי שנתיים-שלוש מתחיל לתמוך, לא היה לנו אולם תיאטרון, הקמנו אוהל תיאטרון בעלות של יותר ממיליון שקל, והיתה תקופת חלוציות של תיאטרון רפרטוארי ברמה מאוד גבוהה, מאוד איכותית.

<יהודה בן-עזרא: אם בשנת 2000 ההקצבה היתה מיליון שקל, ההקצבה של עיריית הרצליה בשנת 2013 הגיעה ל-3.5 מיליון שקל.

<יהודה בן-עזרא: כלומר, השקעה של כמעט 40 מיליון שקל ב-13 השנים האחרונות.

<יהודה בן-עזרא: לקחנו אולם – בית האזרח, זה אולם ישן שקיים מימים ימימה בהרצליה – ושיפצנו והתאמנו את האולם לאולם של האנסמבל, בהשקעה של כמעט 14 מיליון שקל.

<יהודה בן-עזרא: בכל השנים התיאטרון פעל בגירעון והתיאטרון לא הביא קהל לצערנו.

<יהודה בן-עזרא: ב-2010 הוחלט על תוכנית הבראה והעירייה השקיעה עוד מיליון שקל לתוכנית הבראה.

<יהודה בן-עזרא: ב-2011 הגדלנו את ההקצבה של 2010 ו-2011 בעוד 300,000 שקל וגם זה לא צלח.

<יהודה בן-עזרא: ב-2012 עמדנו בפני חדלות פירעון, הגירעון המצטבר היה כמעט 2 מיליון שקל.

<יהודה בן-עזרא: העירייה העבירה לקראת סוף שנת 2012 1.5 מיליון לכיסוי הגירעון.

<יהודה בן-עזרא: בסוגריים אני אומר שכל השנים האלה זכינו לשיתוף פעולה עם משרד התרבות, אבל למשרד התרבות יש הקריטריונים שלו, הוא לא יכול לתת יותר ממה שהתבחינים שלו מרשים.

<יהודה בן-עזרא: אני מוסיף עוד סוגריים, הלוא גם לעירייה בסופו של יום צריך שיהיו קריטריונים, היא לא יכולה כל הזמן להכניס את היד לכיס ולשלם ולשלם.

<יהודה בן-עזרא: לא זכינו לקבל ממשרד התרבות השתתפות כספית נוספת למה שאנחנו צריכים.

<יהודה בן-עזרא: לקראת 2013 הוחלט להצמיד חשב מלווה לאנסמבל.

<יהודה בן-עזרא: בצמוד למנכ"ל האנסמבל הוצמד חשב מלווה שעובד בכפיפות לגזבר.

<יהודה בן-עזרא: בנינו תקציב.

<יהודה בן-עזרא: נבנה על-ידי ההנהלה תקציב שעמד על סך 5.5 מיליון שקל עם תוכנית שבנויה על תוכנית ההבראה וכיסוי הגירעונות של העבר, והחשב המלווה והגזבר הגיעו, הציגו נתונים ובנתונים האלה, אם האנסמבל ימשיך להתנהל כמו שהוא מתנהל עכשיו, בשלושה-ארבעה חודשים של 2013, וסביר להניח שההתנהלות תהיה כזאת, גם את השנה נגמור במיליון שקל גירעון.

עמרם מצנע: אתה מתחיל שנה תקציבית, 2013, עם תוכנית תקציבית שאמורה לכסות על השוטף ולהתחיל לטפל בגירעון, ואחרי ארבעה חודשים - -

<עודד קוטלר: שלושה חודשים.

עמרם מצנע: - - שלושה חודשים אתם מגיעים למסקנה שזה לא יעבוד כי בדקתם ליניארית מה תהיה ההשלכה של שלושה חודשים על כל השנה?

עמרם מצנע: זה לא קצת אי-הבנה איך פועל תיאטרון ואיך פועלת תוכנית הבראה ואיך אתה יכול לאורך זמן בכל זאת לעשות שינוי?

<יהודה בן-עזרא: אני חושב שאדוני צריך לתת לנו קרדיט שיש לנו איזו הבנה, לכל מי שעוסק.

<יהודה בן-עזרא: כשבונים תקציב, כשרואים שאין שינוי בהוצאות הקשיחות, ואם היתה התחייבות תקציבית בתוכנית של החודשים האלה, של ינואר-מרץ, שתהיה הכנסה מסוימת, ולא עמדו בהכנסה הזאת, וכשהתקיימה ישיבה ונאמר גם על-ידי כל מי שקשור – ועודד יכול להעיד על זה ואחרים – שהם לא מתחייבים להכנסות שהתחייבו בתקציב – להוצאות כן, להכנסות לא – אני מוכרח להגיד, לא בשביל לתת מילה טובה, אלא מגיע להם הרבה מלים לאנסמבל, אין הוצאות מוגזמות, אין, יחד עם זה לא מסוגלים לעמוד בהכנסות – ולכן העירייה החליטה שהיא מפסיקה את פעילות התיאטרון הרפרטוארי באולם הזה, ואנחנו מתכוונים, כמו שאמרה מנכ"לית משרד התרבות, אנחנו כבר הכנו תוכנית, הבית הזה יהפוך להיות מרכז תרבות נוסף עם המון-המון פעילויות.

<יהודה בן-עזרא: זאת הכוונה והמטרה של העירייה.

שמעון אוחיון: מה פירוש אין פוטנציאל בעיר הרצליה לתיאטרון?

שמעון אוחיון: מה פירוש?

שמעון אוחיון: היא שונה?

שמעון אוחיון: אני דווקא מבין שיש קהל שצפוי, כך נראה על פניו, להיות אולי שוחר תיאטרון.

שמעון אוחיון: מה אמרו לך המשווקים שלכם או המשווקים של התיאטרון?

<יהודה בן-עזרא: קודם כול, אני מודה על השאלה, כי זה נותן לי להסביר את עצמי ולהבהיר.

<יהודה בן-עזרא: לתיאטרון הרפרטוארי של האנסמבל לא הצלחנו למכור כרטיסים ולא הצלחנו למכור מספיק מינויים.

<יהודה בן-עזרא: לעומת זאת יש לנו היכל אומנויות הבמה בהנהלת העירייה, יש לנו שם תשע סדרות של מיטב התיאטראות בארץ, תשע סדרות: הבימה, הקאמרי.

<יהודה בן-עזרא: אנחנו מוכרים, יש לנו ועדת רפרטואר, ומגיע קהל בהמוניו.

שמעון אוחיון: למעשה הבעיה אולי התכנים שמציג התיאטרון הזה לעומת התכנים של המרכז שאתה מדבר עליו.

שמעון אוחיון: זאת ההבחנה.

שמעון אוחיון: לא שאין פוטנציאל.

שמעון אוחיון: פוטנציאל קיים ברוך השם, ויש פעילות ואנשים מתעניינים.

שמעון אוחיון: אתה אומר: יש לנו כרגע בעיה, התכנים שמציע תיאטרון אנסמבל לא מושך קהל.

<יהודה בן-עזרא: פחות או יותר, אבל עוד מלה אחת.

<יהודה בן-עזרא: היכל אומנויות הבמה הוא מרכז תרבות מוביל בארץ.

<יהודה בן-עזרא: יש לנו סדרות של תיאטרון, של מחול, של מוזיקה.

עמרם מצנע: הוא אולם.

<יהודה בן-עזרא: כן, אבל עניתי לשאלה של הפוטנציאל, של קהל שאוהב תיאטרון.

עמרם מצנע: זה בסדר, אבל הוא אולם, והם מוכרים בו את ההצגות המצליחות והפופולריות.

<יהודה בן-עזרא: נכון.

<יהודה בן-עזרא: כאמור יש פוטנציאל שהולך לתיאטראות והוא לא בא, לצערי הרב, לראות את ההצגות היפות והאיכותיות של האנסמבל.

<יהודה בן-עזרא: לא מגיעים.

עמרם מצנע: האנסמבל מופיע בתוכנית המינויים של האולם הגדול שלכם?

<יהודה בן-עזרא: בשנה שעברה עשינו ניסיון לתת כבחירה את ההצגות של האנסמבל, וגם זה לא צלח.

עמרם מצנע: בחירה על-ידי מי?

עמרם מצנע: על-ידי הקהל או על-ידי ועדת הרפרטואר.

<רונית לרר-שפק: זה עבד נפלא.

<עודד קוטלר: זה עבד מצוין.

<רונית לרר-שפק: זה עבד מצוין.

<רונית לרר-שפק: התחלנו בקטן, לא ישר פתחנו את זה, וזה עבד נפלא.

<יהודה בן-עזרא: א', אני לא מתכוון להתנצח עם אף אחד.

<עודד קוטלר: אנחנו מתדיינים, לא מתנצחים.

<יהודה בן-עזרא: אני אסביר את העניין של בחירה.

<יהודה בן-עזרא: כשהיכל אומנויות הבמה בונה את הרפרטואר של ההצגות, מוכרים חמש הצגות חובה ומביאים עוד 8-9 או יותר הצגות של בחירה למנוי.

<יהודה בן-עזרא: המנוי מקבל 5 הצגות, ומתוך רשימה של הצגות מותר לו לבחור עוד שתיים או שלוש הצגות בחירה.

<יהודה בן-עזרא: בתוך הצגות הבחירה מופיע האנסמבל.

<עודד קוטלר: זה התחיל יפה.

<עודד קוטלר: לא הספקנו.

<יהודה בן-עזרא: יכול להיות שכמה בודדים קנו.

<רונית לרר-שפק: רק ב-2012 התחילו עם זה.

שמעון אוחיון: אני רוצה לומר את דעתי בעניין הזה על-פי ההתרשמות, כי אני חייב ללכת, ואם אני אספיק, אני אחזור לדיון.

שמעון אוחיון: אני מתנצל כי אני צריך ללכת לישיבה אחרת.

עמרם מצנע: מצבך יותר טוב מחברי הוועדה האחרים.

שמעון אוחיון: קבעו שתי ישיבות חופפות, אז אני מתנצל.

<עודד קוטלר: חברי הוועדה האחרים יושבים כרגע עם הבימה.

שמעון אוחיון: זה מצב טוב.

שמעון אוחיון: קודם כול, בעניין הזה אני בוודאי תומך בגישה של המנכ"לית לתת כאן אפשרות, ללוות את העניין הזה בתוכנית הבראה.

שמעון אוחיון: אני יכול להבין את העמדה של עיריית הרצליה, וכאן אני פונה גם להנהלה, בוודאי לעודד קוטלר - - -

עמרם מצנע: זה מדאיג אותי כי אתה מבין את כולם.

עמרם מצנע: ..

שמעון אוחיון: מה לעשות.

שמעון אוחיון: אני אוהב תיאטרון ואני יכול להבין גם את הגישה הציבורית האחראית של עיריית הרצליה, וכל אחד כאן צריך לתת את חלקו.

שמעון אוחיון: הדברים הם לא שחור-לבן, הדברים הם באמת הרבה יותר מורכבים, כפי שאני יכול להבין.

שמעון אוחיון: אני לא אבקש ולא מצפה מעודד קוטלר שיעלה הצגות בורקס כדי לאזן את התקציב, אבל הוא צריך לעשות מאמץ כדי להתאים את עצמנו לקריטריונים.

שמעון אוחיון: בכל זאת צריך להבין שאתה נשען על קופה ציבורית, והם צריכים לתת דין וחשבון.

שמעון אוחיון: הם מייצגים קהל של כל תושבי העיר הרצליה.

<עודד קוטלר: חבר הכנסת אוחיון, תן לי צ'אנס לענות.

<עודד קוטלר: שמעת רק צד אחד, עוד לא שמעת את הצד השני.

שמעון אוחיון: אני חושב שהמנכ"לית - - -

<עודד קוטלר: מהנקודות שאתה מעלה.

שמעון אוחיון: אני מתנצל, אני מקווה שאני אחזור - -

<עודד קוטלר: אני אשלח לך בכתב.

שמעון אוחיון: - - שאני אספיק לחזור בעניין הזה.

שמעון אוחיון: אני מכיר את הצוות של מינהל תרבות, כמובן את עירית פלג, את שמעון ואחרים, אפילו גילוי נאות שאני מכיר אותם גם ממסגרות אחרות ואני יודע את המסירות שלהם והרגישות הציבורית.

שמעון אוחיון: הם רוצים לקדם גם את הפעילות התרבותית ולתת לכל אחד ואחד בעניין הזה, ואני לא חושב שאתה רחוק מזה, עמרם, אתה ודאי מכיר גם מהיותך בירוחם ותרומתך בעניין הזה בהשוואה לחיפה.

שמעון אוחיון: לכן הפנייה שלי היא, הציפייה כן לתמוך בגישה של המנכ"לית לתוכנית הבראה, ואני מקווה שגם הנהלת התיאטרון תיתן את דעתה בכל זאת שהיא יושבת על קופה ציבורית ונתמכת בצורה מאוד יפה, שהיא גם צריכה לעשות את חלקה, גם אם זה על חשבון הרפרטואר.

שמעון אוחיון: יכול להיות שהתשובה שלי באמת היא אמירה שטחית ולא שמעתי אותך.

שמעון אוחיון: אני מצטער בעניין הזה.

<רונית לרר-שפק: אתה מתפרץ לדלת פתוחה.

<עודד קוטלר: אתה אומר דברים שאני מסכים אתם, ואנחנו מממשים את זה הלכה למעשה, אבל אין לי צ'אנס להגיד את זה עוד.

שמעון אוחיון: אני אשמע אותך כשאני אחזור.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: עודד, אתה תייצג את התיאטרון?

<עודד קוטלר: אני חושב שכן.

עמרם מצנע: בבקשה.

עמרם מצנע: אנחנו את הדיון נסיים ב-10:30.

<עודד קוטלר: צריך להיערך בהתאם.

עמרם מצנע: להיערך בהתאם.

<עודד קוטלר: אנחנו עושים קיצוצים גם בשייקספיר.

<עודד קוטלר: כשאנחנו מציגים שייקספיר, אנחנו מקצצים, אז אין בעיה.

<עודד קוטלר: אני רוצה להגיד כמה דברים לפתיח כדי שזה ישרת את ההמשך במשהו שקשור לעובדות.

<עודד קוטלר: א', הדברים של יהודה בן עזרא, שהוא ידיד טוב שלי, אדם שאני מעריך מאוד, הייתי אומר שבסצנה הממסדית העירונית של הרצליה הוא היה הכתובת האמיתית היומיומית היחידה כמעט, בוודאי אחרי שיעל גרמן פרשה, שאליו היינו באים עם מצוקות, עם בעיות ובמקרים רבים גם חולקים אתו את השמחות שלנו.

<עודד קוטלר: אני חושב שיש משהו קצת אנומלי בעובדה שחברי ההנהלה של התיאטרון הם פקידי עירייה.

<עודד קוטלר: פקידים לא במובן הרע של המלה.

<עודד קוטלר: יהודה הוא איש מנגנון העירייה, אבל הוא גם חבר הנהלה.

<עודד קוטלר: ולמעשה משאלת הלב שלי היתה שיהודה יהיה בצד שלי, כי אין כמוהו מגן על ענייני התיאטרון בנסיבות מתאימות, ולמעשה כחבר הנהלה הוא היה צריך להגן עלי בהקשר הזה ולבוא לראש העיר.

<עודד קוטלר: אבל מאחר שראש העיר והוא נמצאים באותו צד, אז נמצא בזה אנומליה מסוימת שאין לי ברירה אלא להתייחס אליה ככזאת.

<עודד קוטלר: אמרתי ליהודה: יהודה, אתה מוזמן אצלי לארוחת בוקר יום אחרי שהפיטורים שלי נכנסים לתוקף, ואז אני אוכל לדבר בגלוי, אבל גם כך אני מדבר אתו בגלוי.

עמרם מצנע: עודד, הייתי מבקש שתתרכז.

עמרם מצנע: יצאתם ל-2013 עם תוכנית שנבנתה על בסיס הגירעונות.

<עודד קוטלר: ודאי.

<עודד קוטלר: זה הנושא.

<עודד קוטלר: לפני שנה וחצי נכנסתי לתיאטרון כשהוא היה במצוקה קהלית נוראה – עשרה אנשים לערב, 12, 20 איש מקסימום.

<עודד קוטלר: תוך חודשים ספורים – ואת זה יודעים כולם, גם יהודה – המספרים והסטטיסטיקה בתוך תקופה של חמישה-שבעה חודשים אז, בתקופה שבין 2011 ל-2012, מספר המינויים גדל במאות אחוזים.

<עודד קוטלר: מ-150 מינויים שמצאתי, כשנכנסתי לתיאטרון.

<עודד קוטלר: 150 – לא הייתי מנהל כללי, הייתי מנהל אומנותי – ל-1700 מינויים.

<עודד קוטלר: זה גידול אדיר בהרצליה, והקהל התחיל לבוא.

<עודד קוטלר: אחרי זמן לא ארוך, בגלל סיבות שלא כאן המקום לפרטן, נפרדה העירייה מהמנהל הכללי.

<עודד קוטלר: עוד לא יצאה שנה כמנהל אומנותי.

<עודד קוטלר: יהודה היה זה שבא אלי ואמר: עודד, שמע, קח את העניינים לידיים.

<עודד קוטלר: הוא אמר: תשמע, קודם כול אני רוצה שהמקום יחיה, רק התחלנו לעבוד, ניקח את זה, נראה – אני ממילא ממלא מקום, זאת ההגדרה שלי, אגב – בוא ניקח את זה.

<עודד קוטלר: בשמחה אני מתגייס למשימה – אהבה ותשומת לב.

<עודד קוטלר: הדבר הראשון שעשיתי אחרי שדני אלטר יצא היה לייעל את המערכת, פיטרתי כמה אנשים בסוף 2012, הוצאתי את עצמי, את המנהלת הארגונית, המפיקה הראשית ועוד שורה של אנשים לחופשה ללא תשלום, שבמסגרתה של החופשה עבדנו כמו מטורפים בלי מיל שלושה חודשים, והכסף הזה של כמה מאות אלפי שקלים שחסכנו מכספנו הצטרף לכסף של העירייה כהבראה ונכנסנו ל-2013 לפני שלושה וחצי חודשים כשאנחנו מתחילים מאל"ף.

<עודד קוטלר: פיטרנו את כל מחלקת המכירות והשיווק – אלה עובדות, זה לא קשקושים.

<עודד קוטלר: זה לא רפרטואר – פיטרנו את המערכת, הפכנו את מחלקת השיווק למחלקה יעילה שהתחילה לעבוד כהלכה בפעם הראשונה בשנה וחצי.

<עודד קוטלר: תוכנית ההבראה שהיתה בנויה מראש על חיסול חלק מהגירעון – ה-1.5 מיליון כיסה חלק מה-2.2 מיליון – זאת אומרת, נשארו 700,000 ומשהו.

<עודד קוטלר: ונכון הוא שנתגלה גירעון לפני שנכנסתי שלא ידעו עליו.

<עודד קוטלר: חברי ההנהלה, רואה החשבון, גזבר העירייה, אחרי שהמנכ"ל הקודם פוטר, אני כבר בתפקיד, אומרים לי: יש לך תיאטרון מאוזן לחלוטין, ולבד מחוב עתיק פתאום התגלה גירעון של 1.27 מיליון.

<עודד קוטלר: אמרתי: רגע, חבר'ה, הכנסתם אותי למיטה חולה, תנו לי עכשיו אמצעי להבריא, וכך הגיע ה-1.5 מיליון הזה.

<עודד קוטלר: הוספנו לזה כאמור ונכנסנו לדרך.

<עודד קוטלר: אבל תוכנית ההבראה רק החלה, מחלקת המכירות שונתה בתחילת ינואר, אנחנו מתחילים לצבור קהל.

<עודד קוטלר: סתם, אני בא אתמול מהצגה אחרונה שהיתה של "צרים", מחזה שרץ שמונה-תשע פעמים עד עכשיו, רק בתחילת הדרך, "לילה טוב אמא", שיהודה ראה את זה, היתה פרמיירה לא מזמן, רק שבע-שמונה פעמים בקופרודוקציה עם תיאטרון חיפה.

<עודד קוטלר: מלא, זה לא הממוצע, הממוצע הגיע מ-20 איש ל110-120 איש – זה המספרים אומרים – בשכר, בכסף, לא מוזמנים.

<עודד קוטלר: 110 איש לערב.

<עודד קוטלר: אומרים לי: חבר'ה, זה יפה מאוד, אנחנו צריכים לצמוח.

<עודד קוטלר: מה אתם מביאים לי כרגע גירעון וירטואלי שיהיה בסוף?

<עודד קוטלר: אנחנו מתחילים בתחילת השנה במקום בהכנסה של 250,000 בפחות מ-100, חסרים 150, בסדר, יש רבעון שני, שלישי, רביעי.

<עודד קוטלר: מעבר לזה - - -

עמרם מצנע: היתה קפיצה כזאת גדולה בכמות המינויים והנוכחים בהצגות ועדיין אתה אומר שהשלושה-ארבעה החודשים הראשונים היו בגירעון.

<עודד קוטלר: ודאי.

<עודד קוטלר: שלושה החודשים הראשונים הם התחלה של תוכנית הבראה.

<עודד קוטלר: רק אז החלפנו את מחלקת השיווק.

<עודד קוטלר: אני בתקפידי הייתי מה-1 בינואר בעל יכולת לעבוד סוף-סוף כמנהל התיאטרון, לא רק כמנהל האומנותי.

<עודד קוטלר: ההצגות – למשל, "לילה טוב אמא" זה שלאגר, זאת אומרת, זה מביא קהל.

<עודד קוטלר: "הילכו שניים יחדיו" בשותפות עם הקאמרי זה שלאגר.

<עודד קוטלר: למה אנחנו עושים שלאגרים ולמה מחצית מההכנסות איננה שלנו?

<עודד קוטלר: כי בתקציב אין לנו אפשרות לבנות הפקות, כי התקציב בלתי ראוי.

<עודד קוטלר: זה יודע יהודה.

<עודד קוטלר: אמרתי, הוא יודע את זה, הגזבר יודע את זה, החשב המלווה.

<עודד קוטלר: בתחילת שנת הכספים כשהוקצב בעל כורחנו תקציב מסוים, אמרתי: רבותי, אני אחראי להוצאות, לכל אגורה, אבל תדעו לכם, זה תקציב לא ראוי.

<עודד קוטלר: אי-אפשר לעמוד בו.

<עודד קוטלר: הרי אנחנו למעשה מושווים לחאן מבחינת מספר ההפקות.

<עודד קוטלר: החאן עושה ארבע הפקות, ארבע וחצי.

<עודד קוטלר: אנחנו עושים גם 5.5 מול 17 מיליון.

<עודד קוטלר: איך אפשר?

<עודד קוטלר: זה כמו לקנות פיאט קטן-קטן, טופולינו, אבל בלי גלגל, בלי חלק מהמנוע ובלי בנזין.

<עודד קוטלר: איך אפשר לנסוע כך?

<עודד קוטלר: אני אומר את זה, משום שאני חושב שהיינו בהתחלת נסיקה, בהתחלת המראה, אבל תנו את הצ'אנס לגמור שנה ראשונה, יכול להיות בגירעון קטן, יכול להיות בגירעון מסוים, אבל בתהליך הבראה.

<עודד קוטלר: כמו שאמרה מנכ"לית משרד התרבות, זה לוקח טיפה זמן.

<עודד קוטלר: יש להבראה הזאת, לתוכנית התיאטרון הזה, שעונה על האמירה של חבר הכנסת אוחיון, יש בהחלט רגליים, אני בהחלט בעד זה.

<עודד קוטלר: לעומת המנהלת המוכשרת מאוד הקודמת שעשתה תיאטרון מאוד ניסיוני באופיו ולא הצליחה להביא קהל, אנחנו כבר מצליחים, אבל זה לוקח זמן.

<עודד קוטלר: זה דבר אחד.

<עודד קוטלר: דבר שני מאוד משמעותי, מאוד משמעותי בעיני - - -

עמרם מצנע: עשיתם איזה בדיקה מאיפה הקהל שלכם מגיע?

עמרם מצנע: כמה ממנו מהרצליה וכמה ממנו מהפריפריה של הרצליה?

<עודד קוטלר: אני לא רוצה להסתמך על שני אנשים אתמול שהיו באולם, שאחד בא מראש פינה – הוא אומר: זה התיאטרון שאני אוהב.

<עודד קוטלר: הוא בא מראש פינה ונוסע בלילה חזרה.

<עודד קוטלר: הוא בא לראות את תיאטרון אנסמבל הרצליה – ואחד שהגיע מראשון לציון.

<עודד קוטלר: אנשים מוחים.

<עודד קוטלר: אני נתקל עכשיו בקהל, אני עכשיו מקבל את הקהל ערב-ערב בכמה דברי הסבר למה נסגר התיאטרון, ואני מצר על כך וחולק אתם את צערי על הנושא, ואני שומע תגובות חיות.

<עודד קוטלר: הרצליה, רמת השרון, אזורים של רעננה, באים, אבל שם יש פוטנציאל אדיר שעוד לא מוצה, ואתה ואני מכירים טוב מה זה תיאטרון הצפון לעומת התיאטרון העירוני חיפה, שמביאים את השלאגרים.

<עודד קוטלר: זה אולם, כמו שאמרת.

<עודד קוטלר: אותו דבר תיאטרון ירושלם מול החאן.

<עודד קוטלר: בחאן יש 220 מקומות, שרובר כמעט 1,000 וברבקה קראון – 450.

<עודד קוטלר: זה לא עומד בתחרות בכלל.

עמרם מצנע: ובוחרים את ההצגות.

<עודד קוטלר: רק עוד שנייה אחת.

עמרם מצנע: לשאלה שלי בעניין של הצגות שלכם שמשתלבות בסדרת המינויים באולם הגדול.

עמרם מצנע: הלוא זו דרך, גם אם עושים אותה קצת יותר מלאכותית - -

<עודד קוטלר: נכון.

<עודד קוטלר: התחלנו.

עמרם מצנע: - - לאלץ ועל ידי כך להכיר את התיאטרון.

<עודד קוטלר: נכון.

<עודד קוטלר: את ההצגות הקטנות והאינטימיות שלנו, מתאים להציג באולם קטן, וראה הוכחה לכך שהיום ההסדר החדש אומר שמנהלת היכל האומנויות תקבל את האולם של האנסמבל, בין היתר, כאולם שני להצגות קטנות.

<עודד קוטלר: אבל למשל אנחנו עומדים להעלות מחזה – אני אומר כדי לסבר את האוזן – שנקרא "פרוסט וניקסון".

<עודד קוטלר: זה על מפלתו של ניקסון בטלוויזיה.

<עודד קוטלר: מחזה מעניין מאוד עם מספר משתתפים גדול יחסית, בשיתוף פעולה עם הקאמרי – עמדנו לעשות, זה נפל – את זה חשבנו להביא לאולם הגדול.

<עודד קוטלר: שוב, מעבר לכל זה, האם יעלה על הדעת – אני אומר את זה גם בגלל שאני בוועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, שזו הדאגה של אזרח בארץ הזאת – שאיש תיאטרון, שעובד כל חייו בתיאטרון ציבורי, לא על מנת לעשות לביתו, כמו שנאמר, ואני שואל את עצמי, האם עולה על הדעת שראש עיר גוזר גזירה באבחת חרב על תיאטרון, לא מנסה לבזבז כמה שעות וכמה דיונים רציניים עם אנשי המקצוע, אתי ואחרים, לא מעלה בדעתו - - -

עמרם מצנע: לא היו דיונים כאלה?

<עודד קוטלר: לא.

<עודד קוטלר: לא.

<עודד קוטלר: הורידו לי את זה על הראש באבחת חרב.

<עודד קוטלר: ואני אומר: מה קרה?

<עודד קוטלר: אני שואל אותו.

<עודד קוטלר: הוא אומר: דנתי ביני לבין כמה אנשים.

<עודד קוטלר: אמרתי: רגע, מה עם אנשי המקצוע?

<עודד קוטלר: עכשיו אני אגיד לך עוד משהו.

<עודד קוטלר: אמרתי ויהודה יודע את זה, אמרתי: רגע, בוא נגיד שהצפי שלכם מהכנסות האנסמבל ברבע הראשון של תוכנית ההבראה, בשלושה החודשים הראשונים, היא צודקת ואני טועה – נגיד שיש יותר אפשרות להביא יותר כסף ואני לא מביא – תפטרו אותי.

<עודד קוטלר: אני נותן את ראשי, הנה קחו אותו.

<עודד קוטלר: אבל מה אתם סוגרים את האנסמבל?

<עודד קוטלר: אם הרב של בית הכנסת סרח, סוגרים את בית הכנסת?

<עודד קוטלר: אם מנהלת בית הספר לא עובדת נכון, סוגרים את בית הספר?

עמרם מצנע: אל תביא לנו דוגמאות מהעולם...

<עודד קוטלר: זה באמת לא רציני.

<עודד קוטלר: בעיקרון, עזבו אותי, תפטרו.

<עודד קוטלר: אני יצאתי, לא רוצה לחזור.

<עודד קוטלר: משרד התרבות שותף.

<עודד קוטלר: נכון, 30 ומשהו מיליון, קרוב ל-40 מיליון.

<עודד קוטלר: אני אומר: משרד התרבות גם השקיע כמה מיליונים לאורך השנים, והיתה הידברות בינינו והיתה נכונות ואוזן קשבת, יש להם את התבחינים ואפשר לפעמים גם לצאת רגע הצדה בכל מיני דרכים, לא ניתן הצ'אנס לזה.

<עודד קוטלר: יתרה מזו, וזה אני אומר משום שאין לי ברירה.

<עודד קוטלר: ההחלטה לסגור את האנסמבל היא החלטה פוליטית.

<עודד קוטלר: אין קשר בינה לבין כסף.

<עודד קוטלר: בה בשעה שהאנסמבל נסגר, העירייה החליטה על שורה של מופעי מוזיקה חינם בפארקים, חינם אין כסף.

<עודד קוטלר: מישהו מצפה לאגורה אחת?

<עודד קוטלר: ומדובר בהרבה מאוד אלפים של שקלים של אנשי העיר.

<עודד קוטלר: מישהו מצפה שם להכנסה?

<עודד קוטלר: אלה מופעי חינם של מוזיקה.

<עודד קוטלר: איך לקרוא לזה בשנת בחירות?

<עודד קוטלר: אני לא רוצה להיכנס ליותר מדי פרשנויות, כי אז אני הופך לפרשן פוליטי, אבל אני אומר לכם שאין קשר בין הגירעון של ה-180,000-150,000 שקל של הרבעון הראשון להחלטה לסגור.

<עודד קוטלר: הרי כל השאר כבר ידוע.

<עודד קוטלר: לסוף אני רוצה להגיד.

<עודד קוטלר: ראש העירייה הוא יושב-ראש התיאטרון, כך זה בתקשי"ר העירוני.

<עודד קוטלר: ראש העיר לא בא לראות את הצגות התיאטרון, לא בא.

<עודד קוטלר: לא ל"לילה טוב אמא", לא ל"צרים", לא להצגות אחרות.

<עודד קוטלר: שאל אותו מישהו: אתה כאיש התיאטרון, לפני שאתה סוגר, תבוא לראות.

<עודד קוטלר: אולי לבך ירחב פתאום ממה שנעשה שם.

<עודד קוטלר: הוא אמר: זה לא מעניין אותי, זה לא קשור, אני לא צריך להיות פה.

<עודד קוטלר: לא כיושב-ראש העירייה, אתה יושב-ראש התיאטרון.

<עודד קוטלר: יהודה בן-עזרא בא.

<עודד קוטלר: יהודה בא.

<עודד קוטלר: בהקשר לנושא הפורמלי, אני כאזרח תובע, בהזדמנות זו שאני יושב כאן בוועדת החינוך והתרבות – אני דורש פתיחה מחדש של התיאטרון הזה כגוף יוצר, יצירתי, עם הנהלה אומנותית אמיתית שיוצרת תיאטרון, לא אולם שמביא עוד פעם איזה מין הכפלה של האולם הגדול, של היכל האומנויות, כי אז לא עשינו שום דבר, בלעדי, עם מנהל אחר, עם קבוצה אחרת, אבל שיפתחו.

<עודד קוטלר: זה שהעיר הזאת עשתה פעולה לפני 13-12 שנה – ואגב מהרגע הראשון אומרים לי: גם גדליה, גם חנה מרון, וגם ליאורה ריבלין, שהיו יחד עם יהודה – יהודה ישן שם באוהל כשהקימו אותו, הוא אחד האנשים הכי מיוחדים בעיר הזאת – ואני אומר:

<עודד קוטלר: התקציב היה בלתי ראוי מהרגע הראשון, 1.2 מיליון שקל בשנת 2000 להקמת תיאטרון עם רפרטואר של ארבע מחזות.

<עודד קוטלר: מי יעלה על דעתו מן דבר כזה?

<עודד קוטלר: אבל עשו את זה – היה צריך להגיע לתקציב שבין – היום התקציב הוא 5.5 – 6.5 למעט יותר, ואז לא היתה בעיה בתיאטרון.

עמרם מצנע: תודה לעודד.

עמרם מצנע: משרד התרבות, אתם רוצים משהו להוסיף, כדי שנוכל לפתוח את זה לדיון?

<שמעון אלקבץ: בהמשך למה שעודד אמר, התמיכה המצטברת שלנו הגיעה לכדי 5 מיליוני שקלים.

<שמעון אלקבץ: אני חושב שבצורה יצירתית היינו יכולים ביחד עם העירייה למצוא פתרונות כאלה ואחרים, אם רק היתה ניתנת לנו ההזדמנות.

עמרם מצנע: האם היה דיון אתכם?

<שמעון אלקבץ: לא, לא.

<שמעון אלקבץ: קראנו על זה בעיתון.

עמרם מצנע: יהודה, השאלה גם אליך.

עמרם מצנע: האם היה דיון שבו מתלבטים אם נגדיל מקורות אחרים?

עמרם מצנע: אני יודע, הם נחמדים, אבל קשה מאוד להוציא מהם כסף.

עמרם מצנע: זה אני יודע, אבל האם היה איזה תהליך כזה של ניסיון או שבאמת התחושה היא מה שמעביר עודד, שראש העיר החליט וכל הנתונים לא חשובים?

<יהודה בן-עזרא: הוא מעביר תחושה מאז שהוא בתפקיד.

<יהודה בן-עזרא: צריך לזכור, ואת זה ציינתי, שבמשך 13 השנים האחרונות נעשו המון ניסיונות של שינוי, של הבראה, וגם ישבנו עם משרד התרבות - - -

עמרם מצנע: הבאתם את האיש הכי מנוסה במדינת ישראל בתיאטרון.

<יהודה בן-עזרא: - - - ישבנו גם עם משרד התרבות לפני שלוש שנים וביקשנו לקבל איזו תוספת, לא קיבלנו תוספת.

<יהודה בן-עזרא: אפילו נענשנו על-ידי משרד התרבות והורידו לנו תקציב.

<יהודה בן-עזרא: כמה זה היה?

<עודד קוטלר: ב-2010.

עמרם מצנע: יהודה, אני מדבר על 2013, כשראש העיר נכנס לתפקידו, מצא את מה שמצא ואמר: חבר'ה, בואו נבדוק, אם לא תביאו לי עוד כסף, אני סוגר את התיאטרון.

<יהודה בן-עזרא: עם משרד התרבות לא היה דיון.

עמרם מצנע: עם משרד התרבות, עם עודד.

אורלי פרומן: קראנו על זה בעיתון.

<עירית פוגל: או Y-net.

<יהודה בן-עזרא: היו דיונים בהנהלת - - -

<עודד קוטלר: לא אתי ולא אתם.

<יהודה בן-עזרא: הוא צודק, עודד.

<יהודה בן-עזרא: אני לא אומר את זה רק כדי לשמור על יחסי הידידות ולא לפספס את ארוחת הבוקר.

עמרם מצנע: לא, יש לך בעיה, הוא בעל הבית.

<יהודה בן-עזרא: לא ניכנס לוויכוח.

<יהודה בן-עזרא: אני מוכרח להגיד משהו.

<יהודה בן-עזרא: אנומליה זה נכון, אבל ממרום גילי, אחרי 40 שנה בעיריית הרצליה, אני יכול להגיד מה שאני רוצה, ואני אגיד מה שאני רוצה גם עכשיו.

<יהודה בן-עזרא: יכולים להרוג את השליח פה ויכולים להרוג את השליח גם בבית, אבל אני אגיד.

עמרם מצנע: בבית יותר מסוכן.

עמרם מצנע: פה לא יהרגו אותך.

<יהודה בן-עזרא: אמרתי את זה גם בדיון עם משרד התרבות וראש העיר ואני אומר את זה שוב כאן.

<יהודה בן-עזרא: עודד טען בכל הדיונים שהוא לא יעמוד במסגרת התקציב.

<יהודה בן-עזרא: יכסה את המיליון ואפילו 300,000.

<יהודה בן-עזרא: בשביל למכור כרטיסים הוא צריך לשווק, לשווק עולה כסף.

<יהודה בן-עזרא: אמרתי – נדמה לי שהיו גם שחקנים, נדמה לי שגם אתה היית, רוני ניניו, ומה שאמרתי שם אני אומר גם כאן – פניתי למשרד התרבות ואמרתי: זה מצב חירום.

<יהודה בן-עזרא: העירייה, וזה לזכותה של העירייה, עודד וכולם, לא לשכוח, העירייה השקיעה מעל ומעבר בתקציב של האנסמבל, גם משאבים פיזיים, נפשיים, כספיים והכול – משרד התרבות, תיקחו על עצמכם, תלוו את השנה הזאת, ויכול להיות שלא צריך את כל המיליון החסרים, תנו את המיליון הזה.

<יהודה בן-עזרא: אבל משרד התרבות אומר, אולי בצדק, שהוא כבול בקריטריונים.

<יהודה בן-עזרא: חברים, אדוני היה גם ראש עיר, עירייה לא כבולה לשום קריטריון?

<יהודה בן-עזרא: האם היא יכולה להוציא כספים בלי חשבון?

עמרם מצנע: התשובה היא כן.

עמרם מצנע: לא בלי חשבון, אבל היא כותבת את הקריטריונים ואחר-כך הולכת לצד השני של השולחן לבצע אותם, זאת האמת.

אורלי פרומן: אני רוצה לחדד פה לשאלה שלך, היושב-ראש.

אורלי פרומן: קראנו על סגירת התיאטרון בעיתון, ואז התחיל להתגלגל העניין.

אורלי פרומן: לא היה שום דיון אתנו, בטח לא בשנה האחרונה.

אורלי פרומן: לפני שלוש שנים היה הדיון האחרון עם ראש העיר הקודמת על מצוקה כזאת או אחרת, וכשעודד נכנס היה דיון נוסף.

אורלי פרומן: במקביל, בשנתיים האחרונות פעמיים פרסמנו קול קורא לעזרה למוסדות במצוקה.

אורלי פרומן: לצערנו ואולי לשמחתנו – מוסדות במצוקה זה הנחיות של החשב הכללי מי יכול להיכלל, מה צריך להיות כדי שתיכלל – הם לא עמדו בתנאים.

אורלי פרומן: אני אומר לשמחתנו, כי צריך לעמוד שם בגירעון מעל 25%, גירעון נצבר וכו'.

<עודד קוטלר: לא היינו בגירעון מספיק.

אורלי פרומן: לא הייתם בגירעון מספיק.

אורלי פרומן: אלה האפשרויות של משרד התרבות לסייע.

אורלי פרומן: בשמחה, יהודה, היינו נותנים יותר כדי שהתיאטרון ימשיך לעבוד.

אורלי פרומן: אתה יודע שלעירייה במידה מסוימת יש גמישות יותר גדולה.

אורלי פרומן: כן הצענו תוכניות כאלה ואחרות של תוכנית שנותנים במה עם שיתוף פעולה שלא צלח, שלא באשמתכם.

<יהודה בן-עזרא: בסוף יסתבר שמה שכתוב בעיתון זה נכון.

עמרם מצנע: אני מתמקד בכך שיצאתם לתקציב 2013 עם הנחות – עזוב את ההיסטוריה – ואחרי שלושה חודשים אתם עושים את מה שעושים.

עמרם מצנע: אני רוצה לפתוח את הדיון.

עמרם מצנע: אני מבקש שמי שמדבר יציג את עצמו, יהיה קצר, לא יחזור יותר מדי על דברים, אבל בהחלט יוסיף לנו להבנה הכללית.

עמרם מצנע: רוני ניניו, בבקשה.

<רוני ניניו: אני פה מייצג את עצמי כבמאי, אחד מיוצרי התיאטרון בארץ.

<רוני ניניו: נמצאים אתי עוד חברים מתחום התיאטרון.

<רוני ניניו: אני מייצג את איגוד במאי התיאטרון ואני גם מייצג את פורום יוצרי התיאטרון, שכולל גם אותנו וגם את שח"ם, שזה איגוד השחקנים בישראל, ואיגודים נוספים.

<רוני ניניו: אני רוצה להוסיף על מה שנאמר.

<רוני ניניו: בתיאטרון הזה, שבוודאי עשה עבודה יצירתית מאוד-מאוד ראויה, יש עובדים ויש שחקנים ויש במאים, ובוא ניתן את הדעת קודם כול לזה שהם הולכים להיות ללא פרנסה.

<רוני ניניו: אני חושב שכל מה שנאמר פה לגבי דרך קבלת ההחלטות, כמובן מקרין על שחקנים ויוצרים אחרים בתחום התיאטרון שעובדים ועבדו עם הרצליה – הנה דוגמה לעוד תיאטרון שמפסיק את פעולתו.

<רוני ניניו: מדוע אני אומר "עוד תיאטרון"?

<רוני ניניו: משום שמעבר לדרישה שלנו לדון מחדש ולפתוח את התיאטרון הזה לגוף יוצר עם איזו הנהלה אומנותית ולא כאולם שימשיך את פעולתו של היכל התרבות בהרצליה, אני חושב שהעובדה שזו הפעם הראשונה אולי ב-30 או 40 השנים האחרונות שנסגר תיאטרון בישראל, אני חושב שזאת דוגמה לכך שיש איזו בעיה מובנית בתקצוב של התיאטרונים בישראל, בקריטריונים שעל-פיהם ניתנים התקציבים, ואני יודע שנעשים הרבה מאמצים מצד מינהל תרבות לשנות את הקריטריונים וכו'.

<רוני ניניו: אנחנו רק באנו לפה, אני וחברי, מעבר לקריאה שלא לסגור את תיאטרון הרצליה, להגיד שדרושה מהפכה בתיאטרון הישראלי.

<רוני ניניו: ודרושה מהפכה בתיאטרון הישראלי, משום שכפי שאנחנו רואים, אנחנו מנסים להגן בציפורניים על גוף יוצר, שנבלע בתיאטרונים גדולים, שכמובן גם הם עושים, נקרא לזה "הצגות איכותיות", אבל רוב הדברים שהם עושים זה הצגות מסחריות, משום שאין מספיק תקציב ומשום שהם גדלים באופן לא פרופורציונלי לאפשרויות שלהם, ואז מתחיל מרוץ בין שלושת התיאטרונים הגדולים בתל-אביב.

<רוני ניניו: נציע בצורה מסודרת בשלב עתידי לא רחוק - - -

<עודד קוטלר: קרוב.

<רוני ניניו: נציע מבנה חדש לכל התיאטרון בארץ.

<רוני ניניו: בוא נאמר שתיאטרון הרצליה לא היה בהרצליה – אומרים שאולי זה לא פריפריה – נאמר שהוא היה בחדרה, העובדה שחושבים שיש תיאטרון בפריפריה זה רק למראית עין, משום שמה שקורה היום שהתיאטרונים הגדולים לוקחים את הצגותיהם ומופיעים ב-150 היכלי תרבות בכל הארץ, כשהשחקנים נוסעים קדימה ואחורה מתל-אביב וחזרה, אבל במקומות עצמם, כמו בהרצליה, כמו בחדרה, כמו בכרמיאל, כמו באילת, אין תיאטרונים יוצרים.

<רוני ניניו: ואם היתה חשיבה מגובשת ובמקביל להגדלת תקציב מסוים היו יוצרים נאמר חמישה תיאטרונים פריפריאליים בארץ, כמו למשל תיאטרון שיש לו ייחודיות מאוד גדולה, התיאטרון בדימונה, והיו נוצרים עוד חמישה תיאטרונים כאלה שהיו מקבלים תקציב ומספקים – ואני חוזר עכשיו לאנשים שמאבדים את העבודה בהרצליה – הם היו מספקים עבודה למאות שחקנים.

<רוני ניניו: רבותי, בישראל יוצאים 200 שחקנים - - -

<עודד קוטלר: לפחות 200 כל שנה.

<רוני ניניו: אין להם עבודה, והמצב רק ילך ויחמיר.

עמרם מצנע: בוא תסיים, רוני.

<רוני ניניו: אני גומר.

<רוני ניניו: רק רציתי להציף את הדיון הזה.

עמרם מצנע: ברור.

עמרם מצנע: רשמתי לעצמי.

<רוני ניניו: אנחנו מדברים שבמקביל לתיאטרונים הגדולים יקומו עוד תיאטרונים כמו הרצליה וכמו החאן, והתיאטרונים האלה כתיאטרונים יוצרים, א', יעסיקו הרבה מאוד שחקנים, והם גם יהוו איזו קבוצת לחץ.

<רוני ניניו: מעבר לזה שהם יעבדו עם הקהילות שבהן הם יוצרים הם באיזה מקום ייצרו לחץ אומנותי על התיאטרונים בתל-אביב, שהולכים לצערנו ומתמסחרים יותר ויותר.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: אני מבין שנמצאת פה יושבת-ראש מועצת הנוער של הרצליה, נוגה.

<רונית לרר-שפק: היא גם סדרנית אצלנו בתיאטרון.

<יהודית גידלי: בהתנדבות?

<רונית לרר-שפק: לא.

עמרם מצנע: נשמח מאוד לשמוע אותך, נוגה.

<נוגה לוי: אני אדבר קצת על המשמעות של התיאטרון בעיני בני הנוער בהרצליה.

<אוהד קנולר: הם מצביעים פוטנציאליים לראש העיר בקרוב.

עמרם מצנע: בבקשה, נוגה.

<נוגה לוי: דיברתי עם כמות לא מבוטלת של בני נוער, התעניינתי לראות מה אומרים, מה קורה, מה הדעה הרווחת.

<נוגה לוי: לא כולם בתקופה האחרונה, בני גילי לפחות, תלמידי תיכון, היו חשופים כל כך לתיאטרון, אולי כנראה בגלל שיווק.

<נוגה לוי: הם לא כל כך שמעו.

<נוגה לוי: אלה שכן שמעו אמרו בלי פחד שזה תיאטרון עם אומץ.

עמרם מצנע: אומץ?

<נוגה לוי: אומץ.

<נוגה לוי: לא מפחדים להראות את מה שהם רוצים.

<נוגה לוי: אני אחזק את הבחור שדיבר לפני, לא תיאטרון ממוסחר.

<נוגה לוי: לסגור תיאטרון – זה משפט שחזר לא מעט, לא רק בין בני הנוער – זה מעשה לא חכם.

<נוגה לוי: קצת כואב אפילו לשמוע, הייתי אומרת.

<נוגה לוי: צריך לקחת את הנקודה הזאת ולחזק את התיאטרון, ואם בני נוער לצורך העניין לא מגיעים, לעשות שיווק מעט יותר אינטנסיבי לקהל היעד הזה, אבל לא לסגור תיאטרון.

<נוגה לוי: המון עיקמו גבה על זה.

<נוגה לוי: בהרצליה יש המון מגמות תיאטרון.

<נוגה לוי: עניין התיאטרון בין בני הנוער - - -

עמרם מצנע: בבתי הספר?

<נוגה לוי: לא רק, יש גם מסגרות כמו התיאטרון העירוני, להקת "על הבמה", שהיא הלהקה הייצוגית של הרצליה.

<נוגה לוי: תיאטרון הוא עניין קצת קריטי בהרצליה.

<נוגה לוי: היא עיר תרבותית, אפשר להגיד, בעיקר בשנים האחרונות.

<נוגה לוי: אני חושבת שלסגור תיאטרון – לא, לשפר – כן.

עמרם מצנע: תודה רבה לך.

עמרם מצנע: סיני פתר, בבקשה.

<סיני פתר: שלום, אני פה כיושב-ראש איגוד במאי התיאטרון, אבל גם כבעל עניין, כי התיאטרון שנסגר סגר לי את פרנסתי.

<סיני פתר: הייתי אמור להתחיל לביים שם מחזה של מוטי לרנר בעוד חודשים ספורים, היינו בעיצומן של הכנות, כך שזו דוגמה חיה מה המשמעות של זה כלפי אנשים מבצעים – היעדר הפרנסה ועבודה משמעותית מבחינה אומנותית וכו' של קבוצה של יוצרים שמתקבצים ועמלים כבר כמה זמן.

<סיני פתר: אני רוצה קודם כול לומר לך, מצנע, שעבורנו, הנייר הזה שהוצאת הוא מאוד-מאוד משמעותי.

<סיני פתר: אנחנו מעריכים במידה גדולה מאוד את העובדה שהתייצבת כפי שהתייצבת כאן, יש לזה משמעויות הרבה מעבר למה שהתחולל בתיאטרון הרצליה.

<סיני פתר: אנחנו מקווים שהמשמעות של הדבר היא, שיש לנו מה שנקרא "נציגים נאמנים" פה בבניין הזה, שמבינים עד כמה המשמעות של תיאטרון פתוח, ובעיקר תיאטרון מסוג התיאטרון בהרצליה, היא גדולה מאוד.

<סיני פתר: אני אישית מניסיוני, גם אתך, שייך לאותם אומנים שניסו להפריח את הפריפריה.

<סיני פתר: עברתי עם משפחתי לחיפה, בסיוע שלך ושל עודד קוטלר, והפכנו לחלק המחיים התיאטרוניים של תיאטרון חיפה, ועבורי המשמעות של ניסיון ליצור מחוץ למרכז היא מאוד-מאוד גדולה.

<סיני פתר: אני יודע מה המשמעות ואני מצטרף לדברים של הנערה שאמרה - -

עמרם מצנע: נוגה.

<סיני פתר: - - מה המשמעות ליצור אופק של פרנסה תרבותית עבור צעירים שגדלים במקומות האלה, מה המשמעות כשהם הפוכים להיות חלק מעשייה תיאטרונית.

<סיני פתר: והפחד הגדול שלנו הוא באמת מאותה הכרעה שאתה מדבר עליה, שתיאטרון אנסמבל הרצליה יהפוך לעוד קניון של מופעי תרבות שיגיעו ממקום אחר.

<יהודה בן-עזרא: לא זאת הכוונה.

<סיני פתר: אני מקווה שלא.

<סיני פתר: אם לא, צריך לפתוח מחדש את התיאטרון הזה בכל הרכב שתמצאו לנכון, עם כל חשב וליווי שתמצאו לנכון, אבל הדבר הזה חמור מאוד.

<סיני פתר: ובמובן הזה הדבר המשמעותי שקורה כאן שאנחנו, האיגודים, מתארגנים ליצור אלטרנטיבה, כי המשמעות של הרצליה היא הרבה מעבר למה שקרה בעיר הזאת, ואנחנו מאוד-מאוד נזדקק לסיוע שלך, מצנע, ושל הוועדה שאתה עומד בראשה.

<סיני פתר: תודה רבה.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: רונית לרר.

עמרם מצנע: קצר אני מבקש, רונית.

<רונית לרר-שפק: אני אשתדל להשלים כמה דברים שמתייחסים - - -

<עודד קוטלר: היא מנהלת ארגונית.

<רונית לרר-שפק: אני המנהלת הארגונית של התיאטרון מאז אוגוסט האחרון.

<רונית לרר-שפק: אני עובדת בתיאטרון אנסמבל הרצליה חמש שנים וחצי, ואני רוצה להשלים כמה דברים שעודד ויהודה התייחסו אליהם בדברים שלהם.

<רונית לרר-שפק: קודם כול, ברמת הפוטנציאל של הקהל בתיאטרון הזה, אחרי דיון מעמיק בתיאטרון עם מחלקת השיווק, הגענו למסקנה שהפוטנציאל הקהלי כנראה עומד על כ-150 איש להצגה – האולם הוא אולם של 280 מקומות – פחות או יותר כמו תיאטרון החאן בירושלים, שיש לו אולם הרבה יותר קטן, כ-120 מקומות.

<ערן איוניר: 220.

<רונית לרר-שפק: בכל מקרה אולם יותר קטן משלנו.

<רונית לרר-שפק: הנחנו שהפוטנציאל שלנו עומד על 180-150, זה סדר הגודל שיכול לרצות לצרוך את מה שעושים באנסמבל הרצליה.

<רונית לרר-שפק: בנוגע לעניין של החשיפה של בני נוער.

<רונית לרר-שפק: יש בידי פרוטוקול די ישן מאחת מישיבת הדירקטוריון, עוד לפני שנכנסתי לתפקיד הנוכחי, שבה יושבת-ראש הדירקטוריון התחייבה מפורשות בפרוטוקול שהצגות של האנסמבל ייכנסו לסל התרבות העירוני בשנה העוקבת לאחר מכן, וזה לא קרה.

עמרם מצנע: האם אתם נמצאים בתפריט של סל תרבות?

<רונית לרר-שפק: לא.

<רונית לרר-שפק: בכלל לא.

עמרם מצנע: זו בעיה שלכם מול הסל.

<רונית לרר-שפק: לא.

<קריאה: הרצליה לא שייכת לסל תרבות ארצי.

<רונית לרר-שפק: בסל תרבות ארצי ההצגות שלנו, כולן, עברו, ואפילו חלקן קיבלו ציונים לשבח.

<יהודה בן-עזרא: אם אדני ירצה, אני יכול להתייחס לעניין של הסל.

<רונית לרר-שפק: יהודה דיבר על ניסיונות, וזה נכון.

<רונית לרר-שפק: לפחות בחמש השנים וחצי שאני בתיאטרון אכן היו ניסיונות, אבל בחמש השנים וחצי שהייתי בתיאטרון ראיתי לנגד עיני ארבעה מנהלים כלליים מתחלפים.

<רונית לרר-שפק: אני לא מתייחסת כאן להנהלה אומנותית, אלא למנהלים כלליים.

<רונית לרר-שפק: לאן אפשר להגיע ואיך אפשר להשיג משהו כשבתקופה של חמש שנים וחצי מתחלפת הנהלה כללית ארבע פעמים?

<רונית לרר-שפק: הרי ברור לכם שמי שנמצא בראש המערכת הוא זה שמוביל אותה, שמצעיד אותה קדימה, שלוקח ומשיג דברים.

<רונית לרר-שפק: אם בחמש שנים וחצי מתחלפים ארבעה מנהלים כלליים, אי-אפשר להשיג שום דבר.

<רונית לרר-שפק: זה מחזיר אותי שוב להנהלה הציבורית של התיאטרון, שיכול להיות שהיא היתה צריכה – אני לא אומרת שיושבים שם אנשים שלא יודעים במה מדובר – אולי הם היו צריכים להיות מעט יותר צנועים ולבוא למשרד התרבות ולהגיד: משהו לא עובד לנו כאן.

<רונית לרר-שפק: אנחנו מנסים ומנסים, משהו לא עובד.

<רונית לרר-שפק: בואו נגייס כוחות כדי להבין איך מפצחים את זה, איך גורמים לתיאטרון לעבוד.

<רונית לרר-שפק: בואו נבדוק מה עשו בתיאטראות אחרים, איך הפכו אותם להצלחות.

<רונית לרר-שפק: בפני הצטלה שהוגש לחברי הדירקטוריון בישיבה של ה-21 במרץ 2013, לפני הפסח, שהכין החשב של התיאטרון ושעל בסיס הצטלה הזה התקבלה ההחלטה לסגור את התיאטרון.

<רונית לרר-שפק: ובנייר הזה יש התייחסות למצב חשבונות בנק, להוצאות תזרים, להכנסות, להכנסות עצמיות.

<רונית לרר-שפק: אין רבע מלה על תכנים, על אומנות, על ערך אומנתי.

<רונית לרר-שפק: אנסמבל הרצליה, בהתייחס למה שרוני ניניו אמר, היה במה לאורך השנים ליוצרים צעירים שאחר-כך הלכו והגיעו לתיאטראות הגדולים, אבל הם התחילו אצלנו.

<רונית לרר-שפק: המקום הראשון שפתח להם דלת היה תיאטרון אנסמבל הרצליה.

<רונית לרר-שפק: מחזאים, במאים, שחקנים – אין להם דריסת רגל בתיאטראות הגדולים, שם קשה להיכנס.

<רונית לרר-שפק: התרבות במדינת ישראל חייבת שיהיו לה התיאטראות האלה, הקטנים יותר, כי אלה המקומות שבהם יכולה להתחיל ללבלב ולפרוח תרבות חדשה, שם יכולים לצמוח יוצרים, רק במקומות כאלה.

<רונית לרר-שפק: אין להם סיכוי להיכנס לתיאטראות הגדולים.

<רונית לרר-שפק: כולנו מכירים את הדינמיקה הזאת.

עמרם מצנע: רונית, אני מאוד מתרשם.

<רונית לרר-שפק: רק שאלה אחת.

<רונית לרר-שפק: אני חייבת, ולא כעובדת בתיאטרון, אלא כתושבת הרצליה וכתושבת מדינת ישראל.

<רונית לרר-שפק: בעיני ההחלטה לסגור את תיאטרון אנסמבל הרצליה, אני אגיד את זה, זו מלה קשה, היא גחמה.

<רונית לרר-שפק: בערים אחרות, כשיש ראשי ערים שבאמת אכפת להם ויש להם שאר הרוח להבין את האחריות הציבורית ואת כל התמונה המורכבת ואכפת להם, לא נסגרו תיאטראות.

<רונית לרר-שפק: מה אני, ואת זה אני מפנה אליכם, אל נבחרי הציבור ואנשים שקשורים למקבלי ההחלטות, האם אני כתושבת במדינת ישראל נתונה לגחמה של אדם שאפילו עוד לא נבחר?

<רונית לרר-שפק: אני מזכירה שרק באוקטובר יהיו בחירות.

<רונית לרר-שפק: האם אני נתונה לגחמות של שלטון ברמה כזאת קשה?

עמרם מצנע: הוא כנראה חושב שההחלטה הזאת תביא לו בוחרים.

<רונית לרר-שפק: כן.

<רונית לרר-שפק: סביר להניח שזה מה שעמד מאחורי הדבר הזה.

<עודד קוטלר: כנראה שזה מה שהוא חושב.

עמרם מצנע: אני מניח.

עמרם מצנע: אלון ספן.

<אלון ספן: אני מנכ"ל מדיטק חולון ובמקרה הזה נציג פורום מנהלי מוסדות התרבות בארץ.

<אלון ספן: כמובן אנחנו רואים בדאגה גדולה את ההחלטה של עיריית הרצליה, לא רק על הסגירה שהיא שערורייתית בעינינו וכמובן מעשה שלא ייעשה, אלא גם על הדרך.

<אלון ספן: השתמשו במלה "גחמה".

<אלון ספן: זה נראה כמו גחמה פוליטית של מישהו שבכל העיתונים עדיין מוגדר - - -

<יהודה בן-עזרא: אני לא דובר של ראש עיר, אבל אתם מגזימים קצת.

<אלון ספן: יכול להיות.

<קריאה: מה זה, אם לא זה?

<יהודה בן-עזרא: אני נציג של העירייה - - -

<רונית לרר-שפק: 14 שנה שמרה - - -

עמרם מצנע: רגע.

עמרם מצנע: רגע.

עמרם מצנע: היה הכול עד עכשיו אומנותי, תרבותי.

עמרם מצנע: ראש העיר בזה שלא בא לכאן מזמין גם את זה.

עמרם מצנע: בבקשה, אלון.

עמרם מצנע: רשמתי לעצמי ואני אגיד לכם כבר עכשיו: אף-על-פי שראש העיר לא כיבד אותנו, אני מתכוון לבוא אליו, לשבת אצלו, להביא לו את רוח הדברים שהיתה פה, להסתכל לו בעיניים ולשכנע אותו לשנות את החלטתו.

עמרם מצנע: בבקשה.

<אלון ספן: אני רוצה להוסיף עוד כמה דברים.

<אלון ספן: הדירקטוריון של התיאטרון הוא דירקטוריון עירוני.

<אלון ספן: היושב-ראש לאורך כל השנים היה ראש העיר.

<אלון ספן: הדירקטוריון מסיר אחריות מהתוצאות.

<אלון ספן: הדירקטוריון לא יכול להסיר את האחריות שלו מהתוצאות, מכיוון שהוא קבע את העתיד הכלכלי של המקום על-ידי בחירת האולם, גודל האולם, בחירה של מנהלים אומנותיים שידעו מראש מה הכיוון האומנותי שהם הולכים לעסוק בו, ודרך זאת הוא קבע את - - -

עמרם מצנע: וקביעת מסגרת התקציב.

<אלון ספן: כמובן, בהמשך למה שעודד אמר בנושא של תקציב לא ראוי.

<אלון ספן: דרך אגב, זו רעה חולה של חלק גדול ממוסדות התרבות בארץ, שמלכתחילה הם מתוקצבים בתקציב לא ראוי, לאחר מכן נכנסים לגירעונות ולאחר מכן התרבות לא ראויה להיות נתמכת.

<עודד קוטלר: ואז סוגרים את הגירעונות - - -

<אלון ספן: ואז סוגרים את הגירעונות ומתחילים את התהליך מחדש במקום להגדיר מלכתחילה תקציב ראוי בהתאם לציפיות מהגוף שהחלטת לפתוח, והגוף שהחלטת לפתוח הוא מלכתחילה תיאטרון נועז, ניסיוני, אמיץ, שונה, לא ממוסחר – כל הדברים האלה נאמרו – עם 280 כיסאות.

<אלון ספן: תנסו לעשות חשבון כמה אפשר להכניס הכנסה עצמית מ-280 כיסאות אם אתה מנסה לעשות תיאטרון עם אופי לא מסחרי, זה דבר אחד, ולא להשכיר מדי לילה את המקום לסטנד-אפ.

<אלון ספן: אם אתה לא עושה את הדברים האלה, אתה לא יכול להגיע לאיזון, אלא אם כן במצב שבו אתה מתמחר מראש תקצוב שהוא מעל 90% לפחות, אני בכוונה מגזים לצורך האמירה, של סבסוד עירוני ושל המדינה.

<אלון ספן: לגבי ההחלטה.

<אלון ספן: ההחלטה אומנם היא של עיריית הרצליה, והחוזר בעיתונות של 40 מיליון שקל הוא על תקציב של עירייה שבמשך 13 שנים היה לפחות, אם אני לא מגזים, 15-14 מיליארד שקל.

<אלון ספן: התקציב הכללי של עיריית הרצליה הוא בסביבות מיליארד או 800,000 מיליון שקל בשנה.

<אלון ספן: אם נכפיל את זה ב-13 פתאום ה-40 מיליון שקל האלה מקבלים איזה אופי אחר.

<אלון ספן: כשמגדירים 40 מיליון זה נשמע הרבה, זה נשמע הרבה גם לתושבים.

<אלון ספן: 40 מיליון שקל הקצבנו במהלךX שנים, אבל זה לא כל-כך הרבה במאזן הכולל של כל השנים האלו.

<אלון ספן: אני מזכיר עוד דבר אחד לעיריית הרצליה, גם אנחנו, כאזרחים, השקענו בתיאטרון הרצליה דרך מינהל תרבות, וההחלטה לעשות את זה חד-צדדית בלי לשתף את מינהל תרבות היא החלטה שפוגעת באזרחים האחרים שהשקיעו בתיאטרון הרצליה.

<אלון ספן: לא רק תושבי הרצליה השקיעו בתיאטרון הרצליה, אלא גם אנשים אחרים.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: ערן.

<ערן איוניר: אני שחקן בתיאטרון, ארבעה חודשים אני עובד בתיאטרון.

<ערן איוניר: לצערי לא ראיתי שם את ראש העיר.

<ערן איוניר: אני יודע שבתקופת החזרות עשינו מעל ומעבר, זה אומר שלא קיבלנו כסף על הנסיעות, השתדלנו לעשות חזרות בבתים.

<ערן איוניר: בוקר אחד התעוררתי וראיתי באינטרנט שהתיאטרון נסגר.

<ערן איוניר: אני חושב שזאת החלטה איומה, אני חושב שהיא החלטה לא תרבותית, לא כך מתנהגים.

<ערן איוניר: אני לא מבין לאן הלך כל הכסף שהשקיעו בשלושת החודשים האחרונים.

<ערן איוניר: זה פשוט לזרוק סכומי עתק.

<ערן איוניר: אני לא מכיר אותו, נפגשתי אתו לכמה דקות.

<ערן איוניר: חגיגות יום העצמאות עולות 800,000 שקל שהולכים בשלוש שעות מול תקציב של תיאטרון שהוא במיליון שקל גירעון.

עמרם מצנע: תודה, ערן.

עמרם מצנע: שרון.

<שרון בר-לב: נעים מאוד.

<שרון בר-לב: אני שרון בר-לב ואני עומדת בראש איגוד הבמאים, חברי דיברו קודם.

<שרון בר-לב: האמת שאני רוצה לייצג את עצמי קודם כול.

<שרון בר-לב: במקרה אני תושבת הרצליה וגם יוצרת צעירה.

<שרון בר-לב: סיימתי את לימודי בימוי התיאטרון שלי לפני כארבע שנים כמעט ונזרקתי לשוק, כמו שנאמר קודם.

<שרון בר-לב: סיני, ידידי, זרק את המספר 200.

<שרון בר-לב: תנסו להכפיל או לשלש את זה מבחינת היוצרים, אנחנו מדברים על במאים, שחקנים, מעצבי תפאורה, תאורה, תלבושות, מוזיקאים לתיאטרון.

<שרון בר-לב: כל תחום התיאטרון מייצר מאות יוצרים צעירים שנזרקים לשוק מדי שנה.

<שרון בר-לב: לי סגרו את מקום העבודה, לי לא מאפשרים ליצור הזדמנויות חדשות של יצירה ושל חיים אומנותיים, אני לא מדברת בכלל על משלח ידי, על פרנסה ועל אופק של קריירה.

<שרון בר-לב: אני מדברת על התבטאות אומנותית בעיר שהיא העיר שלי מתוך בחירה.

<שרון בר-לב: אני גדלתי בצפון, התחנכתי בחיפה, בחרתי לגור בהרצליה.

<שרון בר-לב: יש משהו בעיר – לצורך העניין מבחינה תיאטרונית היא עיר פריפריאלית – שבוחרת להחזיק בתוכה לא תיאטרון, אלא אנסמבל, קבוצה קבועה של יוצרים, שיוצרת מתוך המקום, שעושה חזרות מדי בוקר באולם התיאטרון וב-10:00 מסתובבת בעיר, שותה קפה, הולכת למוזיאון הצמוד, מדברת עם התושבים, פוגשת, יוצרת חיים של יצירה צעירה, יוזמת, גרה בעיר, יוצאת בערב בעיר, מדברת על תיאטרון בבתי הקפה, פוגשת את הנוער אחר-הצהרים שנהנה מהחוגים ממול אולם התיאטרון, יוצרת אתו מסגרות חדשות.

<שרון בר-לב: אנחנו מדברים על קהילה יוצרת.

<שרון בר-לב: יש חשיבות גדולה לקבוצה יוצרת בתוך עיר.

<שרון בר-לב: יש גאווה בזה שדווקא בגלל הקרבה של הרצליה למרכז ולשפע המסחרי שקיים שם, בחרו ליצור אנסמבל תיאטרוני אמיץ, כמו שאמרו קודמי.

<שרון בר-לב: אני רוצה לחיות בעיר כזאת, שמאפשרת לי חיים צעירים, אומנותיים, יצירתיים, פוריים, שנותנת לי אופק לעתיד.

<שרון בר-לב: עיר שסוגרת, שאומרת בפני הצעירים שלה שהיא לא רוצה שניצור כאן חיים תוססים, אומנותיים, שניצור דעה משלנו, שנחפש את כלי הביטוי שלנו, מבחינתי היא עיר מתה.

<שרון בר-לב: סליחה על הקיצוניות.

<שרון בר-לב: עכשיו אני עוברת לכובע השני שלי בתור מי שמובילה את איגוד התיאטרון.

<שרון בר-לב: אני שמחה להיות יוצרת צעירה שמובילה את האיגוד הזה, כי אני רואה בתחום התיאטרון תחום שבאמת יכול לחיות ויכול להתעורר.

<שרון בר-לב: אנחנו קוראים כאן בלי קלישאות ובלי ציניות למהפכה בתחום התיאטרון, אנחנו זועקים לזה.

<שרון בר-לב: אנחנו רוצים ליצור אומנות טובה בכל הארץ, לא רק בתל-אביב.

<שרון בר-לב: אנחנו רוצים לעבור לגור בעיר שבה אנחנו ניצור, לחיות ולהחיות את הקהילה בצורה אומנותית, יצירתית, דעתנית, עקשנית, פורצת גבולות.

<שרון בר-לב: זה מה שאנחנו רוצים.

<שרון בר-לב: אנחנו דורשים להתחיל להסתכל גם על התבחינים וגם על הפריפריה האומנותית וגם על הנציגים שלנו בכנסת, ואנחנו מבקשים שתיעשה מהפכה בתחום התיאטרון בפרט, ואנחנו, היוצרים, נשמח להיות שותפים לזה.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: אנחנו נסכם.

<רוני ניניו: סליחה היו עוד.

<רוני ניניו: אוהד קנולר ושחר בוצר.

עמרם מצנע: אוהד ושחר.

<אוהד קנולר: נדבר בקול אחד.

עמרם מצנע: מי מדבר?

<אוהד קנולר: אני אדבר.

<שחר בוצר: זה עם הפתוס.

<אוהד קנולר: זה עם הקצת יותר פתוס.

עמרם מצנע: אוהד, בבקשה.

<אוהד קנולר: אני יושב-ראש איגוד השחקנים בישראל, איגוד שח"ם.

<אוהד קנולר: אני אדבר קודם כול על המישור הסמלי, באמת בקטנה.

<אוהד קנולר: הרצליה, עיר שקרויה על שם הרצל, הרצל היה חוזה המדינה והוא גם היה מחזאי.

<אוהד קנולר: הדבר המדהים שהעיר הראשונה שסוגרת תיאטרון בישראל זה 40 שנה, מאז סגירת "האוהל", היא הרצליה.

<אוהד קנולר: אני חושב שאם אנחנו כבר פה בכנסת, אולי כדאי לחוקק חוק שבעיר שקרויה על שם חוזה המדינה, שהוא גם מחזאי, לא סוגרים תיאטרון, רצוי לא לסגור תיאטרון.

<אוהד קנולר: זה באמת מדהים במישור הסמלי, זה מדהים שגם אף אחד לא התדיין בדבר הזה, שאף אחד בכלל לא יודע אולי בעיר שלכם, שהרצל גם היה מחזאי, שזה אולי היה הדבר החשוב ביותר שהוא עשה לפני שהוא חזה את מדינת ישראל.

<אוהד קנולר: אני רוצה לדבר על חשיבות של תיאטרון יוצר לעומת תיאטרון מייבא ותיאטרון שמארח.

<אוהד קנולר: מי שסוגר תיאטרון יוצר הוא משתמט.

<אוהד קנולר: זו השתמטות כמו כל השתמטות.

<אוהד קנולר: כמו חייל שאומר: אני לא הולך, מישהו אחר יעשה את זה במקומי, ככה מי שחושב שהוא יכול לארח הצגות אחרות, מישהו צריך ליצור אותן במקום אחר.

<אוהד קנולר: אם אתם סוגרים תיאטרון שלא ייצור, למה אתם חושבים שאחרים יעשו את העבודה בשבילכם?

<אוהד קנולר: אם אתם לא מבינים שסגירת תיאטרון, שזה דבר כל-כך קריטי במדינת ישראל, כל-כך משמעותי, דבר שלא קורה כל יום, ניתן לעשות בצורה שעשיתם, אתם לא מבינים שזו נפילה משמעותית של הר על שורה של דומינו.

<אוהד קנולר: אם אתם סוגרים את התיאטרון בצורה שבה אתם סוגרים, אתם משליכים על איך שמתייחסים לתרבות במדינת ישראל, ואם כמעט ואין פה חברי כנסת בישיבה הראשונה של ועדת החינוך, זה גם משליך כמובן באותה צורה.

<אוהד קנולר: אבל אתם לא יכולים להשתמט מהאחריות שלכם, זו אחריות להחזיק תיאטרון יוצר.

<אוהד קנולר: הקמתם תיאטרון יוצר, חבל שאתם משתמטים מהאחריות הזאת.

עמרם מצנע: תודה, אוהד.

עמרם מצנע: יהודה.

<אוהד קנולר: אני רק רוצה להגיד מה ההצעה שלנו.

<אוהד קנולר: ההצעה שלנו היא כן בכל זאת להתייעץ, להתייעץ עם משרד התרבות, לצרף את איגודי היוצרים.

<אוהד קנולר: אנחנו איגוד שמייצג 1,800 שחקנים, לא איגוד קטן.

<אוהד קנולר: כשדיברתי עם ראש עיריית הרצליה הוא התייחס אלי כאל זבוב טורדני.

<אוהד קנולר: אנחנו לא איגוד קטן, אנחנו מייצגים 1,800 שחקנים, יש לנו הרבה מאוד במה לעזור ולייעץ איך לקדם את התיאטרון הזה.

<אוהד קנולר: אני אישית לפני שלוש שנים הקמתי את התיאטרון בדימונה, שכנה של ירוחם.

<אוהד קנולר: התיאטרון הזה ברמה כזאת או אחרת מצליח.

<אוהד קנולר: כמובן, מהו המדד להצלחה?

<אוהד קנולר: אם דורשים מתיאטרון להרוויח ודורשים מתיאטרון להכניס, זו גם שאלה כמה דורשים ממנו להרוויח וכמה הוא נדרש להכניס.

<אוהד קנולר: כמה בית ספר יסודי בעיריית הרצליה נדרש להכניס?

<אוהד קנולר: כמה הרמזורים בעיריית הרצליה נדרשים להכניס?

<אוהד קנולר: כמה הכבישים בעיריית הרצליה נדרשים להכניס?

<אוהד קנולר: יש דברים שהם תשתיות ויש דברים שהם עסקים, ותיאטרון או תרבות בישראל, צריך להתייחס אליה כאל תשתית שבלעדיה משהו פה יקרוס.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: יהודה.

<יהודה בן-עזרא: אני יכול לתת הרצאה של חצי שעה על פעולות התרבות ומרכזי התרבות של העיר הרצליה ואיך הפכה הרצליה להיות מרכז תרבות, כולל בתיאטרון, כולל מגמות תיאטרון, כולל מרכז עירוני לתיאטרון.

<יהודה בן-עזרא: אני יכול לדבר על זה שעה, וזה לא הזמן לעשות את זה גם מפאת קוצר הזמן.

<יהודה בן-עזרא: הרצליה, אני אומר לאלה שתקפו, היא מרכז תרבותי מוביל על כל מוסדותיו.

<יהודה בן-עזרא: צר לי שהאנסמבל נסגר, אבל זה לא כל פני התרבות.

<יהודה בן-עזרא: פה בדיון הנציגים שמחוץ לאנסמבל פתאום הפכו את הרצליה לבעיה לכל תחלואי התקצוב והחזקת התיאטראות בארץ.

<יהודה בן-עזרא: זה במקום אחר, זה בסיפור אחר, ואני יכול להצטרף להפגנות שלכם בעניין הזה וגם לדיונים שיהיו עניין.

<יהודה בן-עזרא: אני יכול להבטיח, לפחות בשמי, ובדרך כלל אני עומד בהבטחות שלי.

<יהודה בן-עזרא: יש הבטחה גם מוסרית, גם ציבורית וגם מקצועית, והבטחתי את זה לעשרות העובדים של האנסמבל, לדאוג לסיום עבודה תקין ולחלק מהם גם למצוא מסגרות אחרות וחלופיות.

<יהודה בן-עזרא: זה בצד המוסרי.

<יהודה בן-עזרא: בצד המקצועי והציבורי אנחנו מתכוונים להפוך את הבית הזה, ויש אולם מקסים עם 280 מקומות, להפוך למרכז תרבות ליוצרים צעירים.

<יהודה בן-עזרא: פנו אלינו המון תיאטראות שרוצים לבוא להופיע בכל מיני הצגות, בכל מיני דברים איכותיים שהם בנו.

<סיני פתר: אתה חוזר על זה שזה קניון.

<יהודה בן-עזרא: לא.

<יהודה בן-עזרא: קודם כול, קניון כמרכז תרבות שמביא הצגות זה לא דבר רע.

<יהודה בן-עזרא: זה נותן עוד אפשרויות של תרבות פנאי איכותית לתושבים.

<יהודה בן-עזרא: יש לנו הרבה תוכניות.

<ערן איוניר: איך אתם מסבירים שסוגרים תיאטרון בחודש?

עמרם מצנע: רגע.

עמרם מצנע: סליחה.

עמרם מצנע: יהודה, תמשיך.

<יהודה בן-עזרא: משפט אחרון.

<יהודה בן-עזרא: אני באופן אישי אשמח לשמוע הצעות ורעיונות שלכם איך להפוך את הבית הזה לא לעוד אולם תרבות, אני לא אוהב את המלה "קניון" שאתם מדביקים, לא לעוד אולם תרבות שיש לנו בהיכל אומנויות הבמה, אלא למקום ליוצרים צעירים ולפעילויות חדשות.

<יהודה בן-עזרא: אני אשמח לקבל רעיונות.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: אורלי.

אורלי פרומן: אני מסכימה עם יהודה שלא נדון בהזדמנות הזאת בכל הבעיות של אולם התרבות, ואתם יודעים יפה מאוד גם את עמדת השרה וגם את עמדתנו.

אורלי פרומן: מצד אחד סיימנו את 2012 עם התקציב הגדול ביותר שהיה אי-פעם לעולם התרבות, ומצד שני הוא עדיין שני פרומיל מתקציב המדינה, ואנחנו עמלים כדי להגדיל אותו.

אורלי פרומן: בכל זאת לתיאטרונים בוודאי יש גם פינה חמה בלב וגם חמה תקציבית, זה התקציב הכי גדול מבין ענפי התיאטרון.

אורלי פרומן: הדגש שפה חזר, יהודה, ופה הכאב זה על תיאטרון יוצר.

אורלי פרומן: תיאטרון יוצר כמו שיש בקריית-שמונה, בעכו, בבאר-שבע – עכשיו יצאנו עם תוכנית חדשה לירוחם – עם דימונה שאוהד היה אחד מהיוצרים שלו, בתפן, בשלומי.

אורלי פרומן: תיאטרון יוצר שכן הוא בית לאומנים, ליוצרים, גם בתחילת דרכם וגם באיזון נכון אל מול הוותיקים יותר.

אורלי פרומן: על זה אנחנו קובלים.

אורלי פרומן: לא על סגירת מקום תרבותי, על סגירה של תיאטרון יוצר.

אורלי פרומן: יש לזה משמעות אחרת מהיכל אומנויות הבמה הפורח שלכם, ויש לנו רק מלים טובות.

אורלי פרומן: עובדה, נתנו לכם גם את פרס התרבות לפני שנתיים, כמו שציינת.

<יהודה בן-עזרא: אגב, הפרס של ה-40,000 שקל העברתי לאנסמבל ולא נתתי לפעילויות אחרות.

אורלי פרומן: עשית טוב.

אורלי פרומן: בכל אופן זה הדגש בדיון הזה, ועל זה כולנו מצרים.

אורלי פרומן: ואני קוראת לראש עיריית הרצליה: בואו נחזור לשולחן הדיונים.

אורלי פרומן: לסגור זה קל.

אורלי פרומן: להחזיק, לפתח, למשוך ולהביא בסופו של דבר לפריחה זה אולי תהליך יותר קשה, יותר כואב, אבל תקראו לכל השותפים.

אורלי פרומן: יש פה הרבה מאוד ידע, הרבה מאוד חוכמה בקרב כל היוצרים ובניסיון שלנו, בואו ניתן לתיאטרון את ההזדמנות שלו כדי לפרוח ולשגשג.

עמרם מצנע: תודה לכל הדוברים.

עמרם מצנע: אני רוצה לסכם בכמה מלים.

עמרם מצנע: אנחנו לא שופטים כאן את העיר הרצליה, שיש לה את מה שיש, ויש לה דברים בהחלט ראויים לציון וראויים לשבח, וזה כבר נאמר.

עמרם מצנע: אבל אנחנו כן מעלים פה בוועדה החלטה שהיא החלטה אומללה – לסגור תיאטרון יוצר.

עמרם מצנע: כפי שנאמר פה על-ידי ותיקים בענף, זה לא קורה כל שני וחמישי, זה לא קרה לאורך עשרות שנים.

עמרם מצנע: כאשר עיריית הרצליה, בראשותה של יעל גרמן, החליטה לפתוח תיאטרון, אני מניח שהם למדו – גם דיברתי אתה – והבינו מה המשמעות ומה האחריות שלוקחים כשפותחים תיאטרון.

עמרם מצנע: לכן אני רואה את ההחלטה של הנהלת העיר ושל ראש העיר, שאי-אפשר שלא לחוש מהדברים שאנחנו שומעים כאן, לא רק מהדברים שאנשים מוציאים מהבטן, אלא באמת מעובדות החיים, שהתקבלה באופן חד-צדדי, שרלטני ויש פה בהחלט ריח של בחירות.

עמרם מצנע: דרך אגב, זה מעציב, כי כנראה שראש העיר מניח שתושבי הרצליה יצביעו עבורו יותר טוב אם הוא יסגור את הברז הזה, כי אני מניח שהחלטתו גם נתמכה על-ידי מועצת העיר וזה מעציב אותי כפליים.

<יהודה בן-עזרא: נתמכה על-ידי מועצת העיר כמעט במחיאות כפיים לצערי.

עמרם מצנע: זה מעציב אותי יותר מכל דבר אחר, כי סגירה כשלעצמה היא לא עניין לוקלי.

עמרם מצנע: פתיחה זה אולי עניין לוקלי, אבל סגירה של תיאטרון יוצרת מציאות אחרת, ושמענו פה את האנשים מדברים על זה.

עמרם מצנע: אני מוכרח לומר שאני בהחלט מזדהה עם זה.

עמרם מצנע: בתכל'ס.

עמרם מצנע: דבר ראשון, אמרתי שהמטרה שלי היא להביא לכך שראש עיריית הרצליה ישקול את זה מחדש.

עמרם מצנע: אני לא יודע אם נצליח בזה, אבל אני כן מרגיש חובה להיפגש אתו, אף-על-פי שהוא לא בא לכאן, וחבל, להעביר לו את רוח הדברים ולהציע לו לאפשר לתוכנית ההבראה שנקבעה ל-2013 להצליח ולהשאיר את זה להחלטה אולי נוספת בעוד שנה.

עמרם מצנע: דבר שני, אני מבקש גם ממשרד התרבות שתהיה נכונות לבוא לקראת ראש עיריית הרצליה.

עמרם מצנע: אם יחליט לפתוח את זה מחדש, למצוא דרך לסיוע חד-פעמי כדי להתגבר על גירעונות העבר.

עמרם מצנע: דבר שלישי, אני לא יכול שלא להיזכר בשני חוקים שעברו לאורך השנים בנושא תרבות שעשו די מהפכה.

עמרם מצנע: האחד זה חוק הקולנוע – זכותו של יונה יהב מחליפי בעיריית חיפה – שעשה מהפכה, הביא לתקצוב ראוי, עד כמה שתקציב וראוי יכולים בכלל לחיות בכפיפה אחת, כי אף פעם אין תקציבים ראויים, אבל תקציב ראוי, והתוצאות מדהימות מבחינת תעשיית הקולנוע הישראלי.

עמרם מצנע: נדמה לי שגם חוק הספריות.

עמרם מצנע: לכן ממה שאני מתרשם פה, ואני בהחלט אשקול את זה, נתחיל להכין חוק תיאטרון, שכל נושא התקצוב ייכנס לחקיקה מסודרת וייתן כמובן את דעתו על התיאטראות היוצרים, על עניין הפריפריה מול המרכז, על החובה לקבל רישוי בפתיחת מוסד, ולא רוצה – פותח, רוצה – סוגר, ועוד כל מיני שאלות.

עמרם מצנע: בהחלט יכול להיות שאולי מהרע הזה יצא הטוב הזה.

עמרם מצנע: נדמה לי שרוב הדברים נאמרו.

עמרם מצנע: אני מודה לכם מאוד שבאתם ואני בטוח שניפגש, אני מקווה בנסיבות יותר טובות.

<קריאות: תודה רבה.

עמרם מצנע: תודה רבה.