הוועדה לקידום מעמד האישה, כנסת 19, פרוטוקול מספר 2>, 2013-04-22 10:00

עליזה לביא: שלום רב, אני מתכבדת לפתוח את הישיבה.

עליזה לביא: זו למעשה הישיבה שממשיכה את הישיבה הראשונה שבה פתחנו, והתמניתי להיות יושבת-ראש הוועדה.

עליזה לביא: לאחר הברכות של חברי הכנסת אני מבקשת מוורד סויד, מנהלת האגף למעמד האשה במשרד ראש הממשלה, לומר את דברה.

<ורד פאר-סויד: אני קודם כל רוצה לברך את ד"ר עליזה לביא, יושבת-ראש הוועדה לקידום מעמד האשה, על היוזמות שלך, על בחירתך.

<ורד פאר-סויד: עליזה מגיעה מרקע מאוד משמעותי בתחום הפמיניסטי, ואני חושבת שכמעט אצל כל אחת מאתנו הספר "תפילת נשים" הוא ספר מרכזי.

<ורד פאר-סויד: כפי שציינת בישיבה הקודמת, היוזמה שלך, לתת מקום ל-her story ולא רק ל-his story.

<ורד פאר-סויד: אנחנו הרבה פעמים עוסקות בבעיות של אד הוק, אבל אחת הבעיות המרכזיות היא ההדרה של הנשים מחלקן בהיסטוריה.

<ורד פאר-סויד: אנחנו ברשות יזמנו פרויקטים לקריאת רחובות על שמות נשים, בתי ספר.

<ורד פאר-סויד: היוזמה שלך, להביא לכל ישיבה, מי שתביא את הסבתא הפרטית שלה ומי שתביא את הגיבורה הלאומית שלה, תהווה מודל, שאני מקווה שאחר כך יאמצו אותו בבתי ספר כדי לתת את המקום הנכון לנשים שלכל אורך השנים היו שותפות למהלכים, לשינויים, לרפורמות, אבל משום מה, את הספרים לא כתבו הנשים הנכונות, ואני מקווה שאת זו שתובילי את העידן החדש.

<ורד פאר-סויד: אני מברכת על היוזמה, ראיתי כאן שיר שחולק, של נשים, של תפילת הזקנה, ובעיקר את ההבנה של שיתוף פעולה, שחוצה כל המגזרים, חוצה כל התפישות סביב קידום ושוויון אמתי לנשים.

<ורד פאר-סויד: נמצאות אתנו כאן גם יועצות בתחום מעמד האשה שהגיעו מאשדוד, מבית דגן, מבת-ים, אני רואה כאן את נציגות הארגונים מכל הארץ ומכל המגזרים.

<ורד פאר-סויד: כולנו מאחלים לך הצלחה רבה.

<ורד פאר-סויד: לידך נמצאת מנהלת הוועדה המנוסה דלית, ולכל חברי וחברות הוועדה הצלחה רבה.

עליזה לביא: תודה רבה, ותודה רבה לכל מי טרחה וטרח והגיע לכאן השכם בבוקר לירושלים, לוועדה שלנו.

עליזה לביא: הוועדה שלנו תהיה ועדה מאוד עמוסה ועסוקה.

עליזה לביא: אנחנו נשתדל לתת את הנושאים שיעלו בוועדה מראש כדי לאפשר לכל שיותר ארגונים, פעילים, פעילות, לקחת חלק.

עליזה לביא: אנחנו מנהיגים עוד מנהג בוועדה שלנו, וקבוצות של אוכלוסייה, נשים שלא זוכות לייצוג כאן בכנסת כמו נשים חרדיות, שבמפלגות שלהן הן לא יכולות להיות חברות, כמו נשים ערביות, שלא זוכות להגיע לכאן, נשים בדואיות - חבר הכנסת לוין דיבר על תוכנית.

עליזה לביא: אנחנו ננהיג פה מנהג של משקיפות בוועדה, והן תוזמנה לוועדות, תהיה חלוקה ביניהן.

עליזה לביא: אחרי הקריאה שלי גם בתקשורת וגם במקומות נוספים קיבלנו כמה וכמה פניות – הרבה פניות – גם של נשים חרדיות, גם של נשים ערביות.

עליזה לביא: פה המקום להיעזר בכם, אם אתם מכירים, מכירות נשים פעילות חברתיות, נשים שהן מודלים בקהילות שלהן, להשתתף כאן בישיבות שלנו כמשקיפות, מי שיכולות להביא עדות מהשטח, במיוחד לאוכלוסיות שאין להן ייצוג בבית הזה.

עליזה לביא: הבית הזה, הוועדה הזאת היא של כולם ושל כולן.

עליזה לביא: אנחנו נלמד ונפעל עם השטח, וננסה לחבר את העולמות השונים.

עליזה לביא: כמו שאמרנו, מנהג הוא אצלנו, ונפתח בהיכרות עם דמות מרתקת, מרגשת.

עליזה לביא: אני חייבת להודות ולהתוודות - הרבה שנים ביליתי בארכיונים, במוזיאונים, בניסיון לדובב נשים קשישות, ולגלות את ההיסטוריה שלי.

עליזה לביא: בשלב מאוד מוקדם בחיי גיליתי שאני בורה בהרבה מהמושגים של ההיסטוריה שלי כאשה יהודייה, הרגשתי לעתים שגנבו לי את ההיסטוריה שלי, והרבה פעמים אני אומרת גם לילדים שלי וגם לסטודנטים שלי: כשאתם מרגישים שיש לכם שאלות, ואף אחד לא עושה את העבודה, ואין תשובות, גם לא במדפי הספריות העמוסים, לכו ותעשו את העבודה שלכן.

עליזה לביא: כך יצאתי לדרך – יצאתי ממצוקה מאוד גדולה.

עליזה לביא: באחת הפעמים הייתי בכנס של נשים במזרח אירופה, שהתקיים בסופיה בבולגריה, ושם הן סיפרו לי על ספר תפילות קטן בגרמנית שנכתב על-ידי ברטה פפנהיים.

עליזה לביא: ברטה פפנהיים מוכרת לי ממקומות אחרים.

עליזה לביא: מדובר באשה מאוד מעניינת, מאוד מיוחדת.

עליזה לביא: בעולם המחקרי היא מוכרת כאנה או של זיגמונד פרויד, שנודעה בעולם במחקר והספרות, המטופלת הראשונה שלו, שמגיעה בעקבות הפרעות כאלה ואחרות.

עליזה לביא: ברטה נולדת ב-1859 בווינה למשפחה יהודית מסורתית ועשירה, אבל בשל המצב העגום לחינוך לבנות יהודיות – בפזורה היהודית אין חינוך יהודי מובנה ברוב הקהילות, ומשפחות משכילות שולחות את הילדות שלהן לבתי הספר הקתוליים, ובגיל 21 היא חולה במחלת נפש.

עליזה לביא: גם בנושא הזה, של נשים ומחלות נפש, גם בזה נדון כאן בוועדה הזאת.

עליזה לביא: לאחר פטירת אביה האהוב – היא היתה קשורה אליו, הוא היה חולה בשחפת ונפטר – היא חולה.

עליזה לביא: השנים האלה שלה ובכלל כל הטיפול והליווי של אנה או מתוארים בספר של פרויד וגם של יוזף ברויאר בספר שנקרא "מחקרים בנושא ההיסטריה".

עליזה לביא: היא מתאוששת בעקבות הטיפול, לומדת בבית ספר לאחיות, ויוצאת למסע מרתק בעקבות נשים יהודיות שהידרדרו לזנות.

עליזה לביא: הנושא של נשים וזנות, נשים יהודיות וזנות, הסרסור בנשים יהודיות בזנות הוא נושא שהודחק מדפי ההיסטוריה, אבל לא התחיל היום, והיא יוצאת בעקבות הנושא הזה.

עליזה לביא: היא מקדישה את מרב שנותיה לטיפול ולהתמודדות בנושא של זנות של נשים יהודיות.

עליזה לביא: היא לא מתחתנת, היא יוזמת הקמה של בית יתומות יהודי.

עליזה לביא: היא העובדת הסוציאלית הראשונה שלא זוכה להיכרות ולהכרה, אבל היא העובדת הסוציאלית הראשונה, היא החלוצה שלנו.

עליזה לביא: היא שולטת בכ-12 שפות, אשה משכילה, מרשימה מאוד.

עליזה לביא: היא כותבת.

עליזה לביא: היא יודעת לבטא את עצמה.

עליזה לביא: היא כותבת הרבה על המצב העגום של נשים בכלל בתקופתה ושל נשים יהודיות בפרט.

עליזה לביא: היא נחשפת לרב שמשון רפאל הירש בגרמניה, ורואה שאפשר גם אחרת.

עליזה לביא: ההשפעה שלו עליה היא גדולה מאוד, הוא הרב של יהדות גרמניה, והיא רואה שאפשר לנווט חינוך יהודי לבנות בצורה אחרת.

עליזה לביא: היא מאוד מתרגשת כשהיא רואה את הדרך שלו, ואז היא מתחילה לצאת למאבק נגד הורים ששולחים את הבנות שלהם היהודיות לבתי ספר נוצריים, ואת הבנים שומרים מרעל על לימודים חילוניים.

עליזה לביא: הרבה אנלוגיה יש גם לכאן ולעכשיו.

עליזה לביא: היא כותבת ספר תפילות אישיות בגרמנית, וכשאני פוגשת את הספר הזה בסופיה, בולגריה בשיחות עם נשים יהודיות, שמנסות כל אחת בדרכה לחזור לעולמה היהודי, הן מציגות בפניי את הספר הקטן הזה.

עליזה לביא: אני חוזרת לארץ, פוגשת את המתרגמת שלי, שעובדת אתי שנים רבות, קטיה מנור.

עליזה לביא: אני אומרת לה: קטיה, תרגמי.

עליזה לביא: אחת התפילות לפניכם, תפילתה של ברטה פפנהיים, תפילת הזקנה.

עליזה לביא: השבוע אנחנו גם מדברים הרבה על הגיל השלישי ועל המקום שצריך לתת גם לסיפורים וגם לניסיון שיש לקודמינו ולקודמותינו.

עליזה לביא: הרבה פעמים צריך להסתכל במבט מבוהל אחורה – על מה השארנו, ומה אנחנו צריכים להביא קדימה.

עליזה לביא: תפילת הזקנה, של ברטה פפנהיים: בבוא היום, כשהשרירים ימאנו לפעול, כשהלב יחסיר פעימה והשפתיים לא יוכלו עוד לומר את שהגו רוח ונפש, ואני אהיה לטורח על מי שביקשתי כל חיי לעזור להם לשאת את תלאות החיים, הושט אליי ידך הרוח, הבדל בין עפר גופי ובין העצם מעצמך.

עליזה לביא: ברטה פפנהיים, 1859 עד 1936.

עליזה לביא: מברטה פפנהיים אנחנו לישיבה שלנו, שביקשנו לתת בה מבט פנורמי על החברה בישראל מהמקום של חבישת המשקפיים המגדריות.

עליזה לביא: ביקשנו משני ארגונים, שיציגו בפנינו את הנתונים, שיתפרסמו עוד מעט בספרים, שכל אחד מהם יציג פה.

עליזה לביא: למעשה, אלה נתונים חדשים, שמתפרסמים ומסכמים עבורנו, ואין כמו מבט שכזה והיכרות דרך הנתונים הללו, לצאת לדרך משותפת בוועדה הזאת.

עליזה לביא: אבקש מד"ר גלית דשא, מנכ"לית שדולת הנשים, שותפה נאמנה לרעיון, לחזון, לעבודה, להציג לנו את הנתונים.

<גלית דשא: בוקר טוב.

<גלית דשא: כפי שאמרתי לך לפני שבועיים, ברכות לך וברכות לנו על המינוי.

<גלית דשא: לפני שבועיים היינו פה במפגש ראשון מסוגו, נדמה לי.

<גלית דשא: חברת הכנסת לביא אספה אותנו, נציגות של ארגוני נשים, ארגונים פמיניסטיים, כדי לשבת ולדבר על הדברים שהיינו רוצות שיישבו על שולחן הוועדה ועל שולחן הכנסת.

<גלית דשא: העבודה בתוך העולם של הארגונים החברתיים ושל ארגוני נשים היא עבודה מאוד מורכבת, כי אנחנו מגיעות מהרבה מאוד זירות אידיאולוגיות, ובשנים האחרונות השכלנו לייצר עבודה משותפת.

<גלית דשא: הספר הזה, שמתוכו נציג לכם טעימה מאוד קטנה, הוא תוצר של שיתוף הפעולה הזה.

<גלית דשא: ספר הנתונים של שדולת הנשים יוצא אחת לכמה שנים, הוא כבד וגדול, ואם היו בידינו כל הנתונים שאנחנו צריכות, הוא היה, כנראה, פי שלושה בגודלו.

<גלית דשא: הוא תוצר קודם כל של שיתוף פעולה בין שדולת הנשים לקרן קונרד אדנהאוואר, שמלווה אותנו הרבה מאוד שנים, ומעודדת הרבה מאוד שנים מחקר בתחומים של מעמדן של נשים בישראל.

<גלית דשא: הוא גם תוצר של שיתוף פעולה מאוד מיוחד עם המון ארגונים פמיניסטיים וארגונים אחרים שתרמו את תרומתם לספר הזה, ואי-אפשר היה אחרת, כי הספר הזה מאגד הרבה מאוד תחומים, ומנסה לא רק להציג מספרים ונתונים אלא גם לעבד אותם, ולהציג אותם בצורה נגישה, ניתנת להבנה, כי חלק מהנתונים מאוד קשים, ולעיבוד, ולתת איזושהי תמונה רחבה של מצבן של נשים בישראל, שהוא מצב מורכב.

<גלית דשא: נתחיל ונציג את הנתונים.

<גלית דשא: אנחנו נשים חיוביות, ולכן נפתח בחיובי.

<גלית דשא: קודם כל, אנחנו רוב.

<גלית דשא: במדינת ישראל 50.6 אחוז מהאוכלוסייה הם נשים.

<גלית דשא: אנחנו חיות יותר.

<גלית דשא: נשים חיות בממוצע 83.6 שנים לעומת 80 שנים אצל גברים, ויש עלייה בתוחלת החיים, ולא נחזור לדיון בגיל הפרישה, אבל הוא ללא ספק מהותי לשאלת העלייה בתוחלת החיים.

<גלית דשא: ואנחנו משכילות יותר – גם ביחס למה שהיינו וגם ביחס לגברים.

<גלית דשא: יש לנו השכלה אקדמית, אנחנו מהוות רוב בלימודי התואר הראשון וגם בלימודי התואר השני, ומתקדמות לשוויון בלימודי דוקטורט.

<גלית דשא: כשאנחנו מגיעות אחר כך ללימודים אקדמיים, הסיפור שם מעט שונה מבחינת הייצוג.

<גלית דשא: הכנסת הזאת – עלינו מבחינת הייצוג לשל חברות כנסת: 27 חברות כנסת היא עלייה, מבחינתנו היא חשובה, לא מספיקה.

<גלית דשא: אני רוצה להוסיף משהו שאולי הוא פחות מדיד, אבל עלינו משמעותית מבחינת חברות הכנסת הפמיניסטיות, חברות הכנסת שמכירות את המטריה, שהמטריה הזאת היא מרכז מהותי בעבודתן, והן מגיעות גם מעשייה חברתית.

<גלית דשא: בעיניי, זה שינוי קריטי שחשוב לציין אותו, ולפעמים במספרים רואים אותו פחות.

<גלית דשא: אבקש מעו"ד דנה נור, מנהלת המחלקה המשפטית שלנו, לדבר קצת על שיפור בחקיקה בשנים האחרונות.

<דנה נור: בכנסת האחרונה אנחנו מדברות על הארכת ההתיישנות של החוק למניעת הטרדה מינית, שהיתה לו התיישנות מאוד קצרה, והוועדה הזאת הצליחה להאריך את זה וגם חוק שכר שווה לעובדת ולעובד.

קריאה: נזכיר מי אחראית לתיקון הזה – חברת הכנסת מיכל רוזין והיועצת המשפטית של איגוד מרכזי הסיוע.

<דנה נור: וגם חוק שכר שווה לעובדת ולעובד.

קריאה: יושבת-ראש הוועדה ציפי חוטובלי.

<דנה נור: < נכון, שנלחמה עם משרד המשפטים.

<דנה נור: גם חוק שכר שווה לעובדת ולעובד, שהוארכה בו ההתיישנות בעקבות פסק דין בתיק שהשדולה היתה שותפה לו, בעקבות פסק דין אורית גורן.

<דנה נור: חברי הכנסת דליה איציק וחיים כץ בתיקון בזק הצליחו להאריך את ההתיישנות, שזה מה שמאפשר לנשים לתבוע פערי שכר לתקופה משמעותית יותר – זה תיקון משמעותי.

<דנה נור: > כמו כן, בעקבות עבודה משמעותית של איגוד מרכזי סיוע יש שורת תיקונים שנועדה להגן על פרטיות של מתלוננות בעבירות מין, כל הנוגע לצילום, חשיפת הפרטים שלהן.

<דנה נור: ראינו את זה גם באחרונה במקרים שפורסמו, וגם הרחבה איטית ולא מספיקה של הזכויות לפי חוק נפגעי עבירה, הרחבה איטית, אבל יש כזאת.

<דנה נור: עוד דבר שהיה ב-2010: חופשת הלידה הוארכה מ-12 שבועות ל-14 שבועות, שזה גם הישג שאי-אפשר להתעלם ממנו.

<דנה נור: היישום של החלטה 1325, של מועצת הביטחון, גם הוא מאוד זוחל, אבל יש סעיפי חוק שמחייבים ייצוג הולם לנשים בצוותים ממשלתיים, בוועדות בדיקה.

<דנה נור: יש הרבה מאוד פסיקה שמרחיבה את זה.

<דנה נור: גם בהקשר של חברות ציבוריות שנסחרות בבורסה אנחנו מדברות על חובת ייצוג מאוד מינילית של נשים כדירקטוריות חיצוניות, כאשר אין אשה בדירקטוריון.

<דנה נור: היו תיקונים מיטיבים בחקיקה בכנסת האחרונה.

<דנה נור: נחזיר את זה לגלית.

<גלית דשא: אפשר לטעון שהדברים ורודים, או לפחות צבעם השתפר, אבל מבחינתנו, הנתונים עדיין מאוד דלים, ויש עוד הרבה מאוד בעיות שיש לפתור, ויש לפנינו עוד הרבה מאוד עבודה.

<גלית דשא: הנתונים המאוד לא פשוטים הם כאלה.

<גלית דשא: הייתי שותפה לעריכת הספר הזה, והיו פרקים שהיו מאוד לא פשוטים לקריאה מבחינת הנתונים שהם מציגים.

<גלית דשא: נשים הן עניות יותר משמעותית ביחס לגברים, ורק 27 חברות כנסת, ורק ארבע שרות.

<גלית דשא: אין ירידה באלימות המגדרית כלפי נשים, ויש לנו נתונים שמראים שיש גם עלייה, גם בקרב קטינות וקטינים.

<גלית דשא: יש עלייה בחשיפת הנתונים, ואין לבלבל אותה עם עלייה בנתונים עצמם, אבל הנתונים מראים גם על עלייה באלימות מגדרית.

<גלית דשא: השכר של נשים מהווה בממוצע 66 אחוז משכר הגברים.

<גלית דשא: הנתון הזה מטריד גם בפערים שהוא מציג וגם במידת היציבות שלו, כי ב-30-20 השנים האחרונות מעמד הנשים בשוק העבודה עבר שינויים מרחיקי לכת, לטוב ולרע, אבל אם אנחנו רגע מדברות על הטוב, יש לנו יותר נשים בתפקידי ניהול ויותר נשים עובדות ויותר נשים משכילות, ועדיין פערי השכר נשארו כשהיו – מה שאומר שהנתון הזה מצביע על קושי מאוד גדול, ותהליך השינוי צריך להיות מורכב ואינטנסיבי.

<גלית דשא: לגבי נשים בשוק העבודה, נשים מהוות 47 אחוז משוק העבודה.

<גלית דשא: פחות נשים רשומות בדיווח על נתוני אבטלה.

<גלית דשא: כמובן, גם זה נתון מאוד מורכב, מפני שאת מספר הנשים שאינן עובדות מחוץ למשק ביתן ומקבלות שכר צריך למדוד לא רק לפי שיעורי האבטלה, ואנחנו יודעות שמבחינתנו, וכך צריך להיות, עבודת נשים במשק ביתן היא עבודה לכל דבר ועניין, והן אינן מתוגמלות על כך.

<גלית דשא: אחת לכמה שנים בארצות הברית עושים בדיקה – כמה היתה עולה עבודת הבית.

<גלית דשא: הנתונים מאוד גבוהים, והשכר הממוצע, אם מתרגמים אותו לשקלים, עומד, נדמה לי, על 8,000 שקלים.

<גלית דשא: אני לא מכירה אשה שמטפלת במשק בית של מישהו, שזו משכורתה, ודאי לא נשים שמטפלות במשק הבית שלהן.

<גלית דשא: חשוב לזכור שכל הנתונים האלה מתורגמים בסופו של דבר לא רק לפגיעה בזכויות נשים אלא לפגיעה בבריאותן, במעמדן בגיל זקנה, במה קורה להן כשהן או יוצאות מתוך זוגיות או זוגיות מתפרקת, והן חיות ללא זוגיות.

<גלית דשא: כל הדברים האלה, יש להם משמעות בריאותית וכלכלית אדירה.

<גלית דשא: 33 אחוזים מהנשים עובדות במשרה חלקית.

<גלית דשא: אחד הטיעונים שאנחנו שומעות כל הזמן הוא שזה מבחירה.

<גלית דשא: התשובה היא שאם יש פה בחירה, היא לא בחירה חופשית, כי נטל ההורות עדיין מוטל על נשים גם תרבותית, גם חברתית וגם בהרבה מאוד מובנים של חקיקה.

<גלית דשא: מרבית הנשים הן שכירות, ומתוך העצמאיים 35 אחוז מהעצמאיים הן עצמאיות.

<גלית דשא: אני רוצה לציין, שמחקרים – בישראל הם קיימים במידה מוטעה, אבל בעולם, מראים שלנשים יש נטייה מאוד גבוהה להחזיר בכמעט מאה אחוזים הלוואות.

<גלית דשא: נשים שלוקחות קווי אשראי מחזירות אותם בצורה כמעט מיטבית, אבל כשנשים מגיעות לבנק כדי לבקש קו אשראי, מה שרואים לנגד העיניים לרוב זה את המגדר שלהן ואת המוצא שלהן, ופחות את הנתונים האלה, ואלה נתונים שצריך להזכיר כשאשה מגיעה לבנק לבקש קו אשראי, כי הסיכוי שהיא תחזיר אותו הוא מאוד גבוה.

<גלית דשא: לגבי נשים בראש הפירמידה, יש לנו נתונים טיפה יותר טובים מזה.

<גלית דשא: יש עכשיו קצת יותר מנכ"ליות בחברות שנסחרות בבורסה במדד תל-אביב 100, אבל עדיין אחוז הנשים המכהנות בדירקטוריונים של חברות ציבוריות, ששם החקיקה האוכפת היא מאוד דלה, הוא נמוך, עומד על 16.5 אחוזים.

<גלית דשא: אחוז הנשים שמכהנות בתפקידי ניהול בכיר, דהיינו כפופות מנכ"ל, מאוד נמוך – 18 עד 20 אחוזים.

<גלית דשא: התפקידים הללו הם ודאי תפקידי אמון.

<גלית דשא: מגיעים אליהם או מהצנחה מבחוץ או מצמיחה מתוך הארגון, ומרבית הנשים לא נמצאות שם.

<גלית דשא: הן גם נתפשות הרבה פעמים כמי שלא מתאימות לתפקידים האלה - או בגלל התפקידים ההוריים שלהן או מסיבות אחרות.

<גלית דשא: כאמור – 66 אחוזים מהשכר של גבר הוא השכר של אשה.

<גלית דשא: זה פער עצום בכל קנה מידה, והוא לא מצטמצם, להפך: אנחנו יודעות שבתקופות שבהן המשק נמצא בהאטה כל העובדים סובלים מירידת שכר, ונשים סובלות ראשונות.

<גלית דשא: לגבי עוני, היום בממוצע אנחנו מדברות על כ-430 אלף משפחות עניות בישראל.

<גלית דשא: מרבית מקבלי הסיוע מעמותות שמסייעות למשפחות עניות ולעניים הם נשים – קודם כל, כי מרבית המשפחות החד-הוריות, מעל 90 אחוז, הן משפחות שבראשן עומדת אשה, ומרבית העניים בישראל הם עניות.

<גלית דשא: לגבי חינוך והשכלה, קראנו לזה בנות, כי אנחנו מדברות על ילדות ונערות במערכת החינוך.

<גלית דשא: בנות לומדות יותר, כלומר הן נמצאות יותר במערכת החינוך, הן נושרות פחות.

<גלית דשא: יש יותר נשים עם תארים אקדמיים מאשר גברים.

<גלית דשא: דווקא בקבוצות חסרות השכלה ניתן לראות ייצוג מאוד גבוה יחסית לנשים ערביות, גם ביחס לגברים, כמובן.

<גלית דשא: גם כאן ברור שאנחנו לא מדברות על בחירה.

<גלית דשא: כוח ההוראה בישראל מורכב כמעט לחלוטין מנשים.

<גלית דשא: במגזר היהודי הוא עומד על 84.1 אחוז, ובמגזר הערבי - על 66.5 אחוזים, ועדיין רוב סגל ההוראה במגזר הערבי הוא נשים ולא גברים.

<גלית דשא: אחוז הגברים שעוברים מהוראה לתפקידי ניהול הרבה יותר גבוה מזה של נשים, ואחוז מאוד גבוה מהגברים שמגיעים לתפקידי הוראה, מגיעים לשם לטובת הסללה לתפקידי ניהול.

<גלית דשא: יש הרבה מאוד גברים שמגיעים לתפקידי ניהול מחוץ למערכת החינוך, ועושים מסלול מהיר כדי להיכנס, אבל היום יש יותר גברים שנכנסים לתפקידי הוראה, וללא ספק בין השאר כדי להגיע לתפקידי ניהול.

<גלית דשא: מקצוע ההוראה הוא הנפוץ ביותר בקרב נשים.

<גלית דשא: מה שמגיע אליו הוא כל מקצועות הטיפול – קודם כל מקצועות סיעוד ואחר כך מקצועות טיפול מסוגים אחרים.

<גלית דשא: שכר המורות בישראל הוא מהנמוכים במערב.

<גלית דשא: אני מניחה שכולנו שואלות עצמנו, מה היה קורה אם 84.1 מכוחות ההוראה בישראל היו גברים ולא נשים, ואיך היו נראות המשכורות.

<גלית דשא: השאלה, אם כדאי לעשות את הניסוי הזה, או פשוט כדאי לעבוד על העלאת שכר – זה יכול להיות פתרון פשוט יותר.

עליזה לביא: זה נושא שיעלה פה בהרחבה בוועדה.

עליזה לביא: השרה הוזמנה, גם שר הרווחה הוזמן.

עליזה לביא: יש מועדים, נפרסם אותם.

עליזה לביא: הם יבואו, יפרסו את משנתם, והשרה רואה חשיבות רבה בנושא בריאות הנשים.

<גלית דשא: שני אחוזים – ראשי עיר בישראל – איבדנו אחת לטובת משרד הבריאות, אבל בסוף אוקטובר יש בחירות.

<גלית דשא: לא כולן גמרו להציג מועמדות, אבל המספר יחסית לפעם שעברה עולה.

<גלית דשא: אנחנו עדיין סופרות.

<גלית דשא: זאת שאלה של כסף, של מימון, והיכולת של נשים להשיג מימון היא נמוכה מזו של גברים בדרך כלל.

<גלית דשא: אמנם יש נתונים חדשים יותר של איגוד מרכזי הסיוע לגבי פניות, האיגוד מוציא דוח משל עצמו ומוציא אותו בוועדה בכל שנה, ונשאיר להן את זה, אבל רק שתראו קצת את הנתונים ואת העלייה בפניות: אין ספק, העלייה בפניות נובעת גם מחשיפה מאוד גדולה של הקווים ושל שירות המרכזים, ועלייה אחרי עבודה מאוד קשה של הרבה מאוד שנים בתמיכה של המדינה בחלק מהפעילות.

<גלית דשא: אני חושבת שאפשר לייחס את העלייה בפניות גם לחשיפה של השנים האחרונות, של פגיעות מאוד קשות, גם בתקשורת, וגם פגיעות שבוצעו על-ידי נבחרי ציבור.

<גלית דשא: זה שיח שהולך ומתפתח.

<גלית דשא: הוא בשום אופן לא משפיע על ירידה בנתונים, ואת זה מאוד חשוב להדגיש.

<גלית דשא: לגבי נשים בתקשורת, יותר גברים מועסקים בתחום התקשורת מאשר נשים.

<גלית דשא: עכשיו, עם ההאטה המאוד גדולה בתחום התקשורת, ומה שקרה, למשל, ל"מעריב", הגיעו אלינו המון פניות על פיטורים בהיריון ועל פיטורים ללא הליך תקין.

<גלית דשא: נשים מכהנות בדרך כלל בתפקידים זוטרים, וככל שהתקשורת בישראל הולכת יותר ויותר לכיוון של העסקה, שהיא לא העסקה ישירה אלא על-ידי חשבוניות, למשל, אחוז הנשים הולך וגדל.

<גלית דשא: מסתובבת עכשיו עצומה שקוראת לייצוג של נשים במהדורות החדשות ובאולפנים, ואנחנו שותפות לקריאה הזאת.

עליזה לביא: נמצאות פה חברות מועצת הרשות השנייה – קודם, כל תודה רבה שהגעתן, הרגולטוריות.

עליזה לביא: תקשיבו טוב-טוב.

מרב מיכאלי: כשאת אומרת:

מרב מיכאלי: פיזור אחיד של נשים בכל התפקידים, למה את מתכוונת?

<דנה נור: הכוונה, שלא רק תחקירניות.

<גלית דשא: המילה "אחיד" לא מתאימה פה.

<גלית דשא: הכוונה, שיש נשים בכל התפקידים.

מרב מיכאלי: זה לא המצב.

מרב מיכאלי: אני חושבת שבתקשורת יותר מאשר במקומות אחרים הבעלות היא נקייה מנשים באופן מוחלט, אין אף לא אשה אחת בעמדת בעלות ואין אף אשה בתפקיד מנהלת, מנכ"לית וכו', ובדרג ביניים של הנהלת ביניים יש בקושי.

מרב מיכאלי: זה מצב קיצוני במיוחד.

מרב מיכאלי: גם אם תספרו, והרשות השנייה, ענת פירסט היתה פה בכינוס הקודם שעליזה עשתה, ודיברה על זה שהרשות השנייה עשתה סקר שלא פורסם, ומראה שוב את מצבן הגרוע של נשים על המסך.

מרב מיכאלי: זה רק בסוגריים, כי משום מה מצאו לנכון לא לפרסם את הסקר הזה.

עליזה לביא: כשאנחנו מדברים על עולם התקשורת, אנחנו מדברים על שתי קבוצות, בהקשר נשים: אחת היא של משלח יד.

עליזה לביא: מקצוע העיתונות, זה לא מקצוע, ואין פרופסיה, אין משלח יד, אנחנו מכנים, ואנחנו בודקים איפה נשים נמצאות.

עליזה לביא: מצד אחד, מקצוע התקשורת עבר פמיניזציה, יש הרבה יותר נשים.

עליזה לביא: אנחנו דומים מאוד למדינות העולם המערבי, 43 אחוז הן נשים, אבל כשמדברים על הפירמידה של עולם התקשורת אנחנו משתמשים בהגדרה של פרופ' דפנה ישרעאלי - רוב הנשים נמצאות בתפקידי השרתות של עולם התקשורת ולא בבטן של הפירמידה ומעלה.

עליזה לביא: זה פן אחד שנצטרך לטפל גם בו.

עליזה לביא: מאוד קשה לטפל בו, משום שהנתונים לא בידינו, מאחר שהמעבר הוא להעסקה פרטית, אבל הנקודה השנייה בעולם התקשורת, בטח זו המפוקחת, וזו שיש לה רגולטורים, גם השידור הציבורי וגם השידור המסחרי, זה הנושא של הנראות של נשים - נשים כמפרשות שיח, כמרחיבות שיח, כמרואיינות.

מרב מיכאלי: וכאובייקט מיני.

עליזה לביא: נמצאות פה חברותיי מהרשות השנייה.

עליזה לביא: יש דוח שלישי, דוח לא קל, שלא הוצג, נבקש להציגו כאן בוועדה, ונעשה דיון מסודר בנושא הזה.

עליזה לביא: ד"ר מיכל שפירא, בבקשה.

<מיכל שפירא: קודם כל, אני ממש שמחה לפגוש את הנושא הזה גם פה, כי גם אנחנו, בעקבות המכתב שסיפרת עליו, נחרדנו בעקבות הצורה שבה הדברים מוצגים, וכמובן, הדוח שחברת הכנסת ד"ר עליזה לביא מדברת עליו.

<מיכל שפירא: קבענו מפגש בקרוב עם הנהלות הזכיינים ועם נציגי הציבור בדירקטוריונים שמינינו, עליזה היתה אז אתנו, ביניהם גם יו"ר דירקטוריון ערוץ 2 תמי רווה.

<מיכל שפירא: הנושא הזה לפתחנו, ואשמח לשתף פעולה.

עליזה לביא: תודה.

עליזה לביא: גלית.

<גלית דשא: החדשות היותר חיוביות הן שבשתיים מתוך שלוש המהדורות המרכזיות נשים הן מגישות יחידניות.

<גלית דשא: אבל הפאנלים הם גבריים, ואם הוזכר עניין הייצוג כאובייקט מני, היינו שמחות לראות גם נשים יותר מבוגרות וגם נשים עם ייצוגים אחרים, וכמובן, בפאנלים של הפרשנים היינו שמחות למצוא פרשניות, ואולי פאנלים שמורכבים מפרשניות בלבד.

<גלית דשא: לגבי בריאות נשים, או אולי אי-בריאות: טל תמיר, שהיא מהעורכות של ספר הנתונים שלנו, אומרת: כשאני אומרת "בריאות", מה הדבר הראשון שקופץ לכם לראש?

<גלית דשא: והתשובה המרכזית היא תמיד: מחלות.

<גלית דשא: ואכן, כשאנחנו מתעסקות בבריאות של נשים ובבריאות בכלל, אנחנו מתעסקות הרבה פעמים בשאלה של מחלות, ומסיבות טובות – תכף נראה חלק מהנתונים.

<גלית דשא: בישראל יש הרבה מאוד מהנתונים שצריך להצליב, אבל באופן גורף תוחלת החיים של נשים ערביות נמוכה מזו של נשים יהודיות בשלוש שנים כמעט.

קריאה: יש לכם פילוחים של חרדיות?

<גלית דשא: כן, זה בספר.

<גלית דשא: סיבות המוות הן באופן אולי מפתיע דומות להתפלגות בקרב גברים, ובניגוד לסברה, נשים נמצאות בסיכון מאוד גבוה למחלות לב, יותר גבוה משל גברים.

<גלית דשא: אנחנו יודעות היום שהרבה פעמים זה נובע מאי-זיהוי נכון של סימפטומים, כי הסימפטומים הם שונים, רמות כולסטרול מאוד גבוהות, אחוזי השמנה מאוד גבוהים, והנושאים האלה לא מטופלים בדרך כלל.

<גלית דשא: אסיים באמירת משהו על איסוף הנתונים.

<גלית דשא: בתיקון לפקודת הסטטיסטיקה מ-2008 נקבע שהלשכה המרכזית לסטטיסטיקה תתייחס באיסוף הנתונים שלה גם למין, מה שאנחנו קוראות בדרך כלל מגדר.

<גלית דשא: כתוב שם: אלא אם כן יש טעמים שמצדיקים לא לעשות כן.

<גלית דשא: אנחנו עוד לא מצאנו טעמים כאלה.

<גלית דשא: הלשכה מפרסמת אחת לשנה תוצאות.

<גלית דשא: אני קיבלתי אתמול בדואר את החוברת.

<גלית דשא: אבל בפועל הנתונים חסרים.

<גלית דשא: חסרים לנו המון נתונים, והסיבות תמיד זהות, גם באקדמיה וגם במקומות אחרים, תמיד יש שתי סיבות: אל"ף, שמישהו או מישהי צריכים לרצות את הנתונים האלה ולהשתמש בהם ולאסוף אותם, והסיבה השנייה היא כסף, כמו תמיד.

<גלית דשא: כשאנחנו עובדות בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה – יש אשה מאוד מוכשרת, יפית אלפנדרי, שאחראית על תחום המגדר, ותמיד כשאנחנו פונות אליה, היא אומרת לנו: חסר לנו תקציב, תוסיפו תקציב, ואנחנו פונות כאן בקריאה, להוסיף תקציב.

<חנה קהת: אני כבר שנה מבקשת מה שפרסם – הדוח על תוחלת החיים, את הפילוח המגדרי.

<חנה קהת: כל פעם אומרים לי: עוד כמה חודשים.

<גלית דשא: ודבר נוסף על נתונים, ובמיוחד על נתוני הלמ"ס, אם אנחנו רוצות שהנתונים יגיעו לכל בית ולכל אשה, הם צריכים להיות נגישים.

<גלית דשא: אני לא יודעת מתי פתחתם לאחרונה דוחות של הלמ"ס, אבל זה באמת דורש כישור ויזואלי שאני לא מחזיקה בו, למשל.

<גלית דשא: את הנתונים צריך להנגיש לכל אשה ולכל איש, ושכולנו נהיה בעלי יכולת לקרוא אותם.

<גלית דשא: לסיכום, הנתונים אומרים לנו שבתחומים מסוימים יש התפתחות חיובית, בתחומים אחרים יש נסיגה במצב נשים, גם מבחינת מצב כלכלי, גם מבחינת בריאות, לפעמים גם מבחינת ייצוגיות.

<גלית דשא: התחילה לחלחל ההבנה שיש לאסוף נתונים ולהציגם, אבל אנחנו עדיין חיות בתרבות שהרבה פעמים עיוורת למגדר, ולא מבינה את ההבדל.

<גלית דשא: לכן, אם שואלים מה לעשות בעניין נתונים – קודם כל, להרחיב את הנתונים ולטייבם ולהגדיל את הדרישה להרחיב את הנתונים, להעלות את המודעות בקרב הציבור לעצם קיומה, לעצם הזכות שלנו לקבל נתונים וזכות הציבור לקבל נתונים, גם דרך חופש המידע, ולתקן את המצב המשפטי ולהרחיבו כך שבעצם נוכל לקבל את הנתונים האלה ביתר קלות ובמהירות, כלומר שלא נצטרך במשך שנתיים לחפש נתונים ולאסוף אותם, ושנוכל לעבד אותם כדי להציג את מצבנו לאשורו.

<גלית דשא: תודה.

עליזה לביא: תודה רבה, ד"ר גלית דשא.

עליזה לביא: נמשיך לעבוד יחד.

עליזה לביא: רשמתי פה חלק מהדברים, וכבר רמזה לי פה חברת הכנסת רוזין: יש פה חוקים להגיש.

עליזה לביא: זו דוגמה חיה לשטח עם הבית הזה.

עליזה לביא: נשתדל ונביא ונלמד.

עליזה לביא: בלעדיכן לא נוכל לחלוש על כל הדברים.

עליזה לביא: רק לפני כמה ימים הסבו את תשומת לבי לשופט שמנבל את פיו ומדבר בצורה לא ראויה.

עליזה לביא: נדון בנושא הזה בשבוע הבא כאן, ונביא את כל הנפשות הפועלות, ונדבר גם על שיח מגדרי בבתי המשפט, ואיך פונים ואיך לא פונים לעורכות דין, גם אם מי שאמור היה לטפל בזה, החליט לא לטפל בזה.

עליזה לביא: ושוב, אני קוראת לשיתוף פעולה.

עליזה לביא: תהינו ואמרנו שאולי אפילו נשים תיבת מלשינון בוועדה הזאת.

עליזה לביא: אנחנו פה.

עליזה לביא: נעבור למרכז רקמן, לעו"ד עטרה קניגסברג, לאחר מכן עדי בלוטנר, בבקשה.

<עטרה קניגסברג: קודם כל, אנחנו מצטרפות לברכות ליושבת-ראש הוועדה ולחברות הכנסת, מצפות בכליון עיניים לעבודה המשותפת.

<עטרה קניגסברג: למרכז יש קובץ חקיקה עם חקיקה בכל הנושאים של נשים בישראל, ואני מקווה שבסוף הכנסת הזאת נצטרך להוציא מהדורה חדשה.

<עטרה קניגסברג: במצגת שלנו נתמקד בנושא של נשים ומשפחה בישראל – זה העיסוק העיקרי של מרכז רקמן, אבל בעיקר בגלל שאנחנו חושבות שאי-השוויון המובנה הכי משמעותי בישראל בחוק הוא בדיני המשפחה, וממנו יוצאים הרבה ערוצים אחרים של אי-שוויון, כפי שנראה במצגת.

<עדי בלוטנר: תודה.

<עדי בלוטנר: גם אני מצטרפת לברכות.

<עדי בלוטנר: אלה מעט נתונים נבחרים מתוך שנתון סטטיסטי של מרכז רקמן, שעתיד לצאת לאור בקיץ הקרוב עם נתונים חדשים של 2013.

<עדי בלוטנר: לגבי נישואים בישראל, בכל שנה נישאות למעלה מ-50 נשים תושבות ישראל – לא כולן נישאות בישראל.

<עדי בלוטנר: כידוע, החוק מאפשר להינשא בישראל רק בנישואים דתיים.

<עדי בלוטנר: כתוצאה מכך ושלא כתוצאה מכך 10 אחוזים מתושבי ישראל בוחרים להינשא מחוץ לישראל.

<עדי בלוטנר: 3 אחוזים מהזוגות בישראל חיים לאורך שנים יחד ללא נישואים ומקיימים משק בית משותף.

<עדי בלוטנר: אני אומרת "לאורך שנים", כי בגילאים צעירים יותר יש, כמובן, אחוז הרבה יותר גבוה, אבל בגילאי 35 ומעלה לאורך זמן האחוז שנשאר קבוע הוא 3 אחוזים.

<עדי בלוטנר: מהנתונים האלה אפשר להסיק שתי מסקנות, שהן שני צדדים למטבע: אחד, הרבה אנשים, הרבה נשים מוצאות חלופה לנישואים הדתיים בישראל, אבל גם מרבית הנשים עדיין נישאות בנישואים דתיים, שמכפיפים אותן למערכת דינים לא שוויונית, שבעצם המבנה המשפטי של הנישואים יש אי-שוויון מובנה, ולכן המסקנה מכך שלנו היא כפולה: אחת, שצריך לייצר מערכת נישואים אזרחיים בישראל עבור כל מי שלא יכולה ולא רוצה להינשא לפי דין דתי, וזה זכותה וזכותו, כמובן, ובמקביל, ולא פחות חשוב, לייצר פתרונות בתוך הדינים הדתיים, בפרט בתוך הדין הדתי היהודי, פתרונות הלכתיים, שיאפשרו נישואים שוויוניים גם למי שרוצה ובוחרת להינשא בנישואים דתיים.

<עדי בלוטנר: זו אחריות, לדעתנו, של המדינה, של הכנסת ושל כלל הגורמים, למצוא פתרונות גם עבור מי שמבחירה ולא מבחירה נמצאת במערכת נישואים דתית.

<עדי בלוטנר: הגיל הנישואים הממוצע של נשים: יהודיות: קרוב ל-26, מוסלמיות: 22, ונשים דרוזיות ונוצריות: באמצע.

<עדי בלוטנר: הגיל הממוצע של נישואים עולה, כמו יתר המגמות בעולם.

<עדי בלוטנר: מה ששונה בישראל מיתר המדינות בעולם הוא הגיל המינימלי לנישואים, שהיום הוא עדיין 17.

<עדי בלוטנר: הגיל הזה נמוך בשנה ממה שקבוע בחוק הבין-לאומי, גם האמנה לזכויות הילד, גם האמנה לביעור אפליה נגד נשים, קובעות גיל נישואים של 18, ולא סתם – גיל 18 הוא גיל שבו בישראל ניתנת הזכות להצביע בבחירות, אפשר לשתות אלכוהול.

<עדי בלוטנר: לפני זה אי-אפשר גם לחתום על חוזה שכירות.

<עדי בלוטנר: לדעתנו, לא ראוי שיהיה אפשר גם להיכנס בברית הנישואין, במיוחד שזו ברית שכולנו יודעים שיש לה הרבה השלכות, וגם נראה את זה בהמשך הנתונים.

<עדי בלוטנר: כל מדינות העולם המערבי העלו את גיל הנישואים ל-18 בשלושת העשורים האחרונים, וגם חלק נרחב ממדינות ערב – מצרים, מרוקו, טוניס, ירדן – בכולם גיל הנישואים הוא 18.

מיכל רוזין: אני בעד, אבל איך פותרים את הבעיה שמשיאים אותן בגיל 15, 16, ומחכים רק לגיל הרשמי כדי לרשום?

<עדי בלוטנר: לגבי נתונים, היום בישראל עדיין, בשנת 2013, כ-4,000 קטינים וקטינות נישאים בכל שנה, 90 אחוז מהם הם נערות.

<עדי בלוטנר: כמחצית מהם נישאים בין 17 ל-18, כלומר כן מחכים לגיל החוקי.

<עדי בלוטנר: לכן ברגע שנעלה את הגיל ל-18, יש סיכוי שלפחות המחצית האלה, כ-2,000-2,500, יחכו לגיל 18, שזו כבר דחייה של גיל ההורות ושל גיל הנישואים והגיל שבו הם יכולים לעשות דברים אחרים, ואולי להיות גם חופשיים יותר להחליט שהם לא רוצים להתחתן.

<עדי בלוטנר: לגבי כל מי שנישא היום בניגוד לחוק, מתחת לגיל 16 ו-17 – עדיין יש 400 קטינות בשנה שנישאות מתחת לגיל 16.

<עדי בלוטנר: זה נתון מאוד מטריד.

<עדי בלוטנר: כמובן, זה רק הנתונים לגבי נערות שאנחנו יודעים עליהן, שהתחתנו לפני גיל 16; יש גם רבות שאנחנו לא יודעים עליהן.

<עדי בלוטנר: בעניין הזה התוכנית שלנו היא כפולה: ראשית, להעביר את חוק גיל הנישואים, להעלות אותו לגיל 18, חוק שקידמנו יחד עם סגנית השר לשעבר גילה גמליאל וחבר הכנסת יריב לוין.

<עדי בלוטנר: הוא נמצא בהכנה לקריאה שניה ושלישית.

<עדי בלוטנר: והדבר החשוב יותר הוא להכין תוכנית פעולה מקיפה לאכיפה ויישום גם של האיסור הקיים היום וגם של האיסור שיהיה החל מהרגע שיעבור החוק.

<עדי בלוטנר: כאן נדרש שיתוף פעולה של משרד הרווחה ומשרד החינוך ומשרד הבריאות והרבה תקציבים להעלאת מודעות, למניעת הורות מוקדמת ומניעת נישואים בגיל צעיר.

<עדי בלוטנר: יש לנו דוח שלם בנושא, שנשמח בהמשך, כשיעבור החוק, להציגו בוועדה הזאת.

<עדי בלוטנר: לגבי אלימות בין בני זוג, בכל שנה נפתחים בישראל למעלה מ-13 אלף תיקים בעבירות אלימות בין בני זוג, שבהם הקורבן היא אשה.

<עדי בלוטנר: בכל שנה נרצחות בישראל נשים.

<עדי בלוטנר: הגרף – נראה שהוא יורד בהרבה, אבל פחות או יותר הממוצע נשאר על 12 נשים בשנה שנחשפות למערכת זוגית מתעללת, שבסופה הן מוצאות את מותן.

<עדי בלוטנר: זה נתון מדאיג מאוד, שדרוש בו טיפול מסיבי.

<עדי בלוטנר: לגבי גירושין בישראל, הנתונים בנושא זה עוסקים בעיקר בנשים יהודיות, וזאת בשל המגבלה של הנגישות שלנו לבתי הדין השרעיים ובתי דין דרוזיים וכנסייתיים.

<עדי בלוטנר: אנחנו כן עוסקות באיסוף הנתונים הזה, ומתכננות בהחלט שבשנתון שיתפרסם יהיו גם נתונים לגבי נשים שאינן יהודיות.

<עדי בלוטנר: לגבי נשים יהודיות, בבתי הדין הרבניים נפתחים כ-17 אלף תיקים של גירושין בכל שנה, מתוכם קצת יותר ממחצית בהסכמה, כלומר בני זוג שמגיעים לבית הדין, ומבקשים להתגרש בבקשה מוסכמת, וקצת פחות ממחצית – תביעות גירושין באופן חד-צדדי, כשאחד הגירושין מפתיע את השני או פונה באופן חד-צדדי לבית הדין הרבני.

<עדי בלוטנר: רק 10,000 זוגות יהודיים מסיימים את הליך הגירושין בכל שנה.

<עדי בלוטנר: משמעות הנתונים הללו יחד היא כפולה: אחת, הליך הגירושין אורך לפחות שנה, ובמקרים רבים – שנתיים, שלוש וארבע; כמובן, יש גם מקרים של עשר שנים ויותר.

<עדי בלוטנר: הנתון השני הוא שהרבה מאוד זוגות בוחרים לפתוח את הליך הגירושין באופן חד-צדדי.

<עדי בלוטנר: לדעתנו, זה תוצר של התופעה של מירוץ הסמכויות בין בתי הדין הרבניים לבית המשפט למשפחה – תופעה שפוגעת מאוד גם בגברים וגם בנשים, אבל כמו תמיד, בצד החלש במערכת היחסים היא פוגעת יותר.

<עדי בלוטנר: מירוץ הסמכויות מעודד את הצדדים לגשת כמה שיותר מהר לערכאות השיפוטיות, ובין היתר מונע מהם את הזמן של לנסות לפתור את הסכסוך ביניהם בהסכמה.

<עדי בלוטנר: לכן אנחנו רואים הרבה מאוד באופן יחסי תביעות גירושין ולא גירושין בהסכמה.

<עדי בלוטנר: גירושין בישראל, ההיבט הנוסף הוא אי-השוויון המובנה במבנה הגירושין ביחס לנשים יהודיות.

<עדי בלוטנר: מה הגורם העיקרי לכך – נשים יהודיות זקוקות לאישור ולהסכמה של בן זוגן כדי להתגרש.

<עדי בלוטנר: במבנה הקיים כיום לאף גוף במדינה אין היכולת להכריז שהזוג גרוש, אם הגבר לא מסכים לגירושין.

<עדי בלוטנר: מדי שנה מתנהלים בבתי הדין הרבניים למעלה מ-300 תיקים של סרבני גט.

<עדי בלוטנר: יש לציין בהקשר הזה שיש לנו סרבנות גט שהיא גלויה, שמתקיימת בבתי הדין הרבניים, ויש גם סרבנות גט סמויה, שמתחילה עוד לפני שמגיעים בכלל לבית הדין הרבני, שהאשה יודעת שהיא עומדת בפני סיכון של להיות מסורבת גט, היא מוותרת מראש על הזכויות שלה, בין במסגרת הסכם, בין במסגרת אחרת – מוותרת על זכויות במזונות, במשמורת, ברכוש, הכול כדי לא להיקלע למצב שהיא מסורבת גט, והמצב הזה יוצר פער מובנה שהוא מאוד בעייתי.

<עדי בלוטנר: כמובן, יש לנו המקרים הקשים ביותר, שידועים יותר – יש היום שבעה סרבני גט שיושבים בבתי כלא בישראל.

<עדי בלוטנר: היו אמורים להיות שמונה, אחד ברח.

<עדי בלוטנר: זה סיפור קשה של לקוחה שלנו, שהיום 12.5 שנה מסורבת גט.

<עדי בלוטנר: כעת היא עכשיו נחשבת עגונה מבחינה הלכתית, כי בעלה נעלם.

<עדי בלוטנר: בהקשר הזה חשוב לציין שני דברים: אחד, בתי הדין מפעילים סנקציות – אנחנו רואים מגמה גוברת של הפעלת סנקציות על סרבני גט, אבל זה לא מספיק.

<עדי בלוטנר: בהרבה מקרים, כמו שאנחנו רואים בנתונים האלה, יש גברים שגם כל הסנקציות בעולם לא יעזרו, ולכן אנחנו קוראות, למצוא פתרון שיפקיע מידי הגברים את ההחלטה שנתונה רק לרצונם, את הכוח הבלעדי לסיים את הנישואים, ויימצאו פתרונות גם במסגרת ההלכה.

<עדי בלוטנר: יש כלים הלכתיים לדברים האלה, ואנחנו מדברות על זה הרבה, יימצאו כלים הלכתיים כדי להתיר את הנישואים במקרים שנדרשים לכך.

<עדי בלוטנר: רק כדי להבין את הפער בהקשר זה בין גברים לנשים: לגברים יש מוצא, ולנשים אין.

<עדי בלוטנר: זה נקרא אישור היתר לשאת אשה שנייה, חריג לעבירת הביגמיה, שזו עבירה בחוק הפלילי.

<עדי בלוטנר: בחוק הפלילי ממש יש חריג מיוחד עבור גברים, שמקבלים אישור מהרבנות לשאת אשה שנייה, וזה נועד למקרים שבהם לא מצליחים לקבל מהאשה את ההסכמה לקבל את הגט.

<עדי בלוטנר: יש עלייה בשלוש השנים האחרונות.

<עדי בלוטנר: ב-2012 ניתנו 75 היתרים לשאת אשה שנייה.

<עדי בלוטנר: כאמור, לנשים אין כל מוצא כזה.

מיכל רוזין: מה הנימוקים שניתנים להסכמה?

מיכל רוזין: זה אישור בדיעבד?

<עטרה קניגסברג: זה נתון חדש של בתי הדין הרבניים מהדוח האחרון שלהם.

<עטרה קניגסברג: ביקשנו מהם במכתב הבהרות והסברים לנתון הזה.

<עטרה קניגסברג: עוד לא קיבלנו אותם.

עליזה לביא: לפני שהתכנסנו, וידעתי שאגיע לכאן, קיימנו כינוס בנושא העגונות.

עליזה לביא: נמשיך ונכה בברזל.

עליזה לביא: מעולם לא היה מספר העגונות בעם היהודי כל כך גדול כמו מאז הקמת מדינת ישראל.

עליזה לביא: יש פה סיבוך בירוקרטי שלטוני מוסדי מול עולם הלכה מאובן, ובהרבה מהמקרים הכדור חזר לבית הזה, וכולנו פה נתגייס כדי לפתור את מצוקת העגונות.

עליזה לביא: בעצם כולנו עגונות בפוטנציה, מי שבחרה להתחתן במסגרת הנישואים הדתיים.

עליזה לביא: זה לא חוק הלכתי, יש פתרונות הלכתיים.

עליזה לביא: יש אולי מי שלא מעוניין לקדם אותם.

עליזה לביא: גם בשביל זה אנחנו פה.

קריאה: 300 תיקים של סרבנות גט בשנה זה מיתוספים?

<עדי בלוטנר: לא, מתנהלים בו זמנית.

<עדי בלוטנר: אעבור להליכים אחרים שנלווים לגירושים.

<עדי בלוטנר: בכל שנה נפתחים למעלה מ-20 אלף תיקים בנושא החזקת ילדים, קרי משמורת והסדרי ראייה בכל הערכאות שעוסקות במשפחה.

<עדי בלוטנר: פה אנחנו מדברים בבתי דין רבניים, בתי דין שרעיים, דרוזיים, כנסייתיים, וכמובן, בתי המשפט למשפחה.

<עדי בלוטנר: 80 אחוז מהתיקים בנושא משמורת מתנהלים בבתי המשפט למשפחה.

<עדי בלוטנר: בכל שנה נפתחים למעלה מ-15 אלף תיקים בנושא מזונות ילדים – שוב, בכל הערכאות - ו-60 אחוז מהם מתנהלים בבתי המשפט למשפחה.

<עדי בלוטנר: אנחנו רואים שמרבית התיקים מתנהלים בכל זאת בערכאות האזרחיות, ושם גם ראוי לדעתנו שיתקיימו.

<עדי בלוטנר: הפיצול בין מערכת הדין הדתית למערכת הדין האזרחית והכפילות של המערכת הזאת יוצרת הרבה בעיות, בין היתר, למשל, אי-אחידות בדין שחל על משפחות שעניינן נדון בערכאה אזרחית מול משפחות שעניינן נדון בערכאה דתית.

<עדי בלוטנר: גובה מזונות הילדים שנפסקים בבתי הדין הרבניים, למשל, נמוכים ב-15 אחוז מאלה שנפסקים ביתר הערכאות - זו דוגמה אחת ליחידות בהקשר הזה.

<עדי בלוטנר: נתונים לגבי עוני לאחר גירושין, בעקבות גירושין, נתונים של המוסד לביטוח לאומי.

<עדי בלוטנר: בלמעלה מ-50 אלף משפחות בישראל נמנע האב מלשלם את חוב המזונות שנפסק לחובתו לזכות ילדיו על-ידי ערכאה שיפוטית, כלומר בית משפט למשפחה או בית דין רבני או בית דין שרעי קבע:

<עדי בלוטנר: האב הזה צריך לשלם 2,000 שקל בחודש מזונות לילדים שלו, והוא לא משלם.

<עדי בלוטנר: 50 אלף משפחות יש כיום בישראל, ואלה רק מהנתונים של הביטוח הלאומי, כלומר נשים שפנו בהקשר הזה לביטוח הלאומי.

<עדי בלוטנר: כמובן, יש הרבה נשים שלא פנו, ועליהן אנחנו לא יודעות.

<עדי בלוטנר: רק 30 אלף מהמשפחות האלה זוכים הילדים לתשלום חלקי של המזונות מן המוסד לביטוח לאומי.

<עדי בלוטנר: הצד השני של הנתון הזה הוא שב-20 אלף משפחות, קרי לפחות 40 אלף ילדים בישראל, לא מקבלים שקל של מזונות – לא מביטוח לאומי ולא מהאב, ולכן חיים בעוני לאחר גירושין.

<עדי בלוטנר: גובה המזונות שאפשר לקבל מביטוח לאומי: הממוצע, גם המקסימלי, עומד על בין 20 ל-21 אוז מהשכר הממוצע במשק, שזה בין 1,500 לאולי 2,000 שקל במקרים מאוד טובים, שזה כל הכסף שמתקבל, גם המשפחות מרובות ילדים של חמישה ילדים, שהאב לא משלם מזונות.

<עדי בלוטנר: זה הסכום, פחות או יותר, שהמשפחה זוכה לקבל במקום המזונות.

<עדי בלוטנר: ונתון שהוזכר קודם ורלוונטי בהקשר גירושין: בראש 90 אחוז מהמשפחות החד-הוריות בישראל עומדות נשים, ו-70 אחוז מתוכן הן משפחות שעברו גירושין, כלומר אמהות שהן חד-הוריות כתוצאה מגירושין, ואת הנתונים לגבי העוני של המשפחות האלה אנחנו כבר יודעות.

<עדי בלוטנר: השורה התחתונה ממעט הנתונים האלה, ויש לנו עוד הרבה בתחום הזה:

<עדי בלוטנר: דרוש שינוי מהותי ומקיף בתחום של מזונות ילדים מביטוח לאומי.

<עדי בלוטנר: מזונות הילדים שייכים לילדים, וכך צריך להיות.

<עדי בלוטנר: דרושה חקיקה, דרושה חקיקת משנה, דרושה מדיניות של ביטוח לאומי, של משרד האוצר, ויש לגייס את כל הגורמים הרלוונטיים כדי לעשות שינוי בעניין הזה, ולהוציא ילדים מתחת לקו העוני.

<עדי בלוטנר: הקשר העיקרי בין המצגת הקודמת לזו שלנו: נשים שדיווחו שאינן משתתפות בשוק העבודה בשל טיפול בילדים – הנתונים מדברים, בין גילאים 25 ל-54 יש לנו כ-20 אחוז מהנשים בישראל, שלא משתתפות בשוק העבודה בשל הטיפול בילדים, כלומר בין מבחירה, בין אם זו המערכת שבה הן חיות.

<עדי בלוטנר: זה לא משנה, כפי שנאמר.

<עדי בלוטנר: אי-ההשתתפות בשוק העבודה נובע מטיפול בילדים.

<עדי בלוטנר: עוד נתון רלוונטי בהקשר הזה: 20 אחוז מהנשים שעובדות במשרה חלקית עושות זאת בשל טיפול בילדים.

<עדי בלוטנר: שוב, רואים שהטיפול בילדים והמשפחה משפיע על כושר ההשתכרות של נשים.

<עדי בלוטנר: לנתון הזה יש השפעה גם על חיי הנישואים ומערך הכוחות והעצמאות של הנשים בתוך הנישואין, וגם לאחר הגירושין, כמובן, אם התא המשפחתי מתפרק.

<עדי בלוטנר: נשים שיוצאות לדרך לאחר עשר ועשרים שנות נישואים שבהן לא עבדו או עבדו במשרה חלקית או עבדו מעט שעות והרוויחו מעט בגלל הטיפול בילדים יוצאות יותר עניות ופחות מסוגלות לעמוד בזכות עצמן מבחינה כלכלית.

<עדי בלוטנר: לכן יש לנו עוני של נשים וילדים לאחר גירושין.

<עדי בלוטנר: שיעור ההשתתפות כאמור של נשים ישראליות בשוק העבודה פוחת ככל שיש להן יותר ילדים וככל שהילדים יותר צעירים.

<עדי בלוטנר: באופן ספציפי במגזר הערבי זה ממש מספר מדאיג: רק 29 אחוז מהנשים עובדות מחוץ למשק הבית לעומת 80 אחוז מהגברים.

<עדי בלוטנר: תחשבו על המשמעות של זה לאחר הגירושין.

<עדי בלוטנר: בהקשר זה אנחנו קוראות לחברות הכנסת, לסייע לנו במציאת הדרך, להתאים את שוק העבודה ולתקן אותו באופן שיאפשר הורות פעילה שווה גם במהלך חיי הנישואין וגם אחרי הגירושין.

<עדי בלוטנר: לסיכום, אנחנו מקוות שבכנסת הנוכחית נצליח בעזרת כולכן למצוא פתרונות הלכתיים שימנעו אפליה בגירושין, שנוכל לאפשר בחירה חופשית בין נישואים אזרחיים לדתיים, שנעלה את גיל הנישואים ל-18, ונצליח לאכוף את האיסור על הנישואים קודם לכן, שניאבק בנחישות בביטויים השונים של אלימות במשפחה, שנבטל את מירוץ הסמכויות, שנעגן בחקיקה ובחקיקת משנה את העיקרון שלפיו מזונות הילדים שייכים לילדים, ושנקדם את מעמד הנשים בישראל.

<עדי בלוטנר: תודה רבה.

עליזה לביא: תודה למרכז רקמן.

עליזה לביא: אנחנו נאסוף כמה תגובות, בקצרה, כדי שנוכל לתת לכמה שיותר אנשים שהגיעו גם מרחוק לומר את דברם, ונסכם את הישיבה ב-11:25.

עליזה לביא: חברות הכנסת, בבקשה.

מיכל רוזין: קודם כל, אני חושבת שאולי המפתח, מה שציינה גלית, אני חושבת שבאות לכאן עם השנים יותר ויותר נשים שמכירות הנושאים, שעסקו בנושאים, שמודעות למצוקות ולבעיות ולקשיים, גם פעלו ברוב הנושאים ומכירות, ויש הרבה מודעות.

מיכל רוזין: אני חושבת שיש לזה חשיבות מאוד גדולה.

מיכל רוזין: יש חשיבות לייצוג של נשים בכל אחד מהמקומות, גם בפירמידות שהראתה ד"ר דשא, כי אנחנו רוצות שהילדות שלנו יגידו: גם אני רוצה להיות שם, וירגישו מספיק ביטחון להציב את עצמן שם, אבל גם חשוב אילו נשים תגענה למקומות, והעובדה שעם השנים יותר ויותר חברות כנסת פמיניסטיות, מודעות, בעלות רגישות חברתית ומגדרית מגיעות לכנסת, וגם חברי כנסת בעלי יותר ויותר רגישות חברתית ומגדרית, זה מקל על העבודה, והעבודה היא רבה.

מיכל רוזין: לגבי איסוף הנתונים, הישיבה הזאת מתמקדת בזה – קודם כל, ידע זה כוח.

מיכל רוזין: ועדיין, כמה שאנחנו לא מראים את הנתונים האלה, חדשות לבקרים גם התקשורת, גם כל מיני מומחים וארגונים וגם חברי כנסת מערערים על הנתונים, משפת ויכוח ברחוב של: אל תגזימי, יש כבר שוויון ביון נשים לגברים, ומה פתאום נשים מרוויחות פחות גברים, זה נראה נתון הזוי ולא אפשרי, ואני כבר לא מדברת על אלימות ואונס וכדומה, כלומר יש אי-רצון בקרב חלקים גדולים מהציבור, גם כשאנחנו מראות את העובדות, להיות חסומים בפניהן ולא לראות.

מיכל רוזין: זה משקפיים – אנחנו שמים משקפיים ורודות, משקפיים מגדריות.

מיכל רוזין: אני חושבת שחשוב להמשיך להטיח בציבור את העובדות, את הנתונים, כי זה נותן לנו כוח, לאמירות שלנו.

מיכל רוזין: אנחנו יודעות את האמת בלי שיראו לנו את הנתונים – שנשים חולות יותר ועניות יותר, ושבחברה יש אפליה, ושיש אלימות כלפי נשים, אבל כשאנחנו באות למאבק הציבורי אחד הכלים החשובים ביותר שיש לנו הוא נתונים מספריים.

מיכל רוזין: ההערה על הלמ"ס היא חשובה ביותר, וצריך גם לתקן את חוק חופש המידע לגבי חלוקה מגדרית, כי כיום כשפונים למשרד ממשלתי, לבקש נתונים, המשרד עצמו לא מחויב לאסוף את הנתונים לפי חלוקה מגדרית פעמים רבות, וזה חשוב מאוד, כי אלה הכלים שאתם אנחנו יוצאות למאבק הציבורי, ותודה לכולכן, כי אנחנו יודעות מי עושות באמת את העבודה בשטח.

עליזה לביא: תודה.

עליזה לביא: אינה, בבקשה.

<אינה סולטנוביץ-דוד: תודה, וברכות לחברת הכנסת עליזה לביא על המינוי הבוקר.

<אינה סולטנוביץ-דוד: הנתונים מצערים, ואין ספק שיש חשיבות גדולה לאיסוף נתונים כדי ליצור שינוי חברתי.

<אינה סולטנוביץ-דוד: מהפניות שמגיעות אלינו אנחנו למדות שעיקר הפניות מגיעות מנשים, ורובן מתייחסות לנושא של אמהות בעבודה בכל שלבי העבודה.

<אינה סולטנוביץ-דוד: בנוסף, יש העניין ששיעורי התעסוקה של נשים יורדים עם הגיל דווקא לנשים הרבה יותר מלגברים, וגם לזה יש להתייחס.

<אינה סולטנוביץ-דוד: הנושא של התעסוקה והקושי של נשים להשתלב בשוק העבודה בא לידי ביטוי גם בדברים של גלית וגם בדברים של מרכז רקמן, אני חושבת שצריכה לצאת קריאה מהוועדה, לעשות תוכנית מדינית לנושא של תעסוקת נשים, ולפתור את כל הבעיות גם של שילוב נשים במוקדי קבלת החלטות וגם לנושא של פערי שכר בין גברים לנשים.

<אינה סולטנוביץ-דוד: יש למצוא תוכנית כוללת, כי זה מלווה את האשה משלב שהיא נכנסת לשוק העבודה וכל תקופת החיים בעצם.

<אינה סולטנוביץ-דוד: צריך לתת ביטוי מדיני, כמו במדינות אחרות.

שולי מועלם-רפאלי: אחד הדברים שהעלה השר נפתלי, שבמשרדו את עובדת, זה נושא עבודת נשים ערביות.

שולי מועלם-רפאלי: הוצג פה הנתון הקשה, וצריך לראות גם את זה, איך יוצרים גם לזה תיקון.

מיכל רוזין: זה בידיו – תקציב הולם להכשרה תעסוקתית, תקציב הולם לשילוב במקומות עבודה.

שולי מועלם-רפאלי: כמי ששם את זה כשיחתו הראשונה במשרד, אני מניחה שיעשה את זה.

עליזה לביא: נלמד לעומק את הנושא, ונראה איך אנחנו נותנים מענה.

עליזה לביא: דבורה, בבקשה.

<דבורה עברון: יש נתון אחד שלא נמצא – מי שיצא מהבית ב-05:30 בבוקר כדי להגיע לכאן – הנושא של מרכז ופריפריה לא עלה בנתונים שהצגתן.

<דבורה עברון: הייתי מבקשת שזה יהיה נושא שיעלה.

מיכל רוזין: מרכז ופריפריה לא רק גיאוגרפי, כי יש מרכז ופריפריה גם במרכז הארץ, בין קבוצות באוכלוסייה.

מיכל רוזין: מרכז ופריפריה זה הגדרה שצריך להרחיב אותה.

עליזה לביא: הנושא של תחבורה, של נגישות – שמעתי באחרונה על כמה קווים שהם לא רווחיים, ולכן פנו אלינו נשים מהמושבים, סיפרו לנו שהן לא יכולות לצאת – יש אוטובוס אחד שיוצא ב-07:00 בבוקר מהמושב, הן צריכות לשלוח את הילדים לבתי הספר, ואין עוד אוטובוסים שיוצאים.

עליזה לביא: מה עושות נשים שאין להן אין לצאת לעבוד?

עליזה לביא: במסגרת ההתייעלות של אותו מוביל ציבורי לכאורה שהיה כאן, והיום הופרט, אין מענה, ומי שסובלות בראש ובראשונה אלו נשים.

מרב מיכאלי: גם עכשיו במסגרת הקיצוצים הקרובים אחד הדברים המרכזיים שעומד לסבול זה התחבורה מהפריפריה ואל הפריפריה.

שולי מועלם-רפאלי: הרכבת לכרמיאל, שיש על זה זעקה גדולה.

עליזה לביא: יש יותר עניות מעניים, אז היא הנותנת.

עליזה לביא: עו"ד ליאת קליין, בבקשה.

<ליאת קליין: קודם כל, ברכות לך על המינוי הבוקר וברכות לשדולה ולמכון רקמן על הדוחות והנתונים שהוצגו פה.

<ליאת קליין: משהו די חשוב שעלה פה, אולי גם סביב עשייה משותפת שלנו עם השדולה בפרק של האלימות המינית, שהוא שיתוף פעולה שהוא לא רק טכני ולא רק קשור לחיבור העמוק בינינו לבין השדולה אלא חיבור יותר רחב של ההבנה של הקשר בין הנתונים השונים לגבי מצב נשים בשוק העבודה או זכויות נשים לבין ההבנה על תופעת האלימות כחלק חלק בלתי-נפרד והסתכלות יותר הוליסטית על כל הנתונים שהוצגו פה, אם זה משפחה, אם זה שוק העבודה ובכלל, כי ההבנה הזאת שאשה היום יכולה לעמוד בראש פירמידה כנתון אחד, או לא לעמוד, עם ההבנה שאותה אשה באותו ציר זמן יכולה להיות מוטרדת רק בגלל היותה אשה, או להיות בתפקיד בכיר של קבלת החלטות, ולספוג אלימות בביתה רק כי היא אשה, מחייב אותנו להבנה שלמה של השיח הזה, שהוא לא נפרד.

<ליאת קליין: משהו שעלה ומופיע בפרק האלימות המינית בספר של השדולה, שהוא תוצר של יצירה משותפת שלנו, שאני חושבת שהוא יכול ללמד על עוד תופעות חברתיות כמו תופעת האלימות המינית, וזה נתון מדהים, לבין השינוי המאוד גדול מצד אחד בהתפתחות החקיקתית לגבי זכויות נשים, אם זה בהגדרת עבירות המין, למשל, ההתפתחות של, למשל, המושג של ההסכמה החופשית, ההתפתחות שנוגעת למהפכה של חוק הזכויות נפגעי עבירה, שיצרו פה התפתחות, ומצד שני, הנתונים המאוד קשים גם של אין ירידה בנתונים בתחום האלימות, ויותר מזה, אין עלייה בדיווח לרשויות.

<ליאת קליין: יש לקרוא את הנתנון הזה יחד – שמצד אחד, אנחנו מתקדמים בשינויים החקיקתיים שאנחנו עושים, אבל איכשהו זה לא יורד לשטחי.

<ליאת קליין: אני חושבת שאי-אפשר לנתק את זה מההבנה שמתחייבת מקריאת הנתונים האלה, שעדיין לא הצלחנו לפרוץ את חומות מנגנון ההשתקה החברתי לגבי הרבה מאוד תופעות חברתיות כאן, ולא הצלחנו לייצר שינוי אמתי בשיח, וזה עולה יפה משני הדברים.

עליזה לביא: תודה.

עליזה לביא: עאידה תומא מעמותת נשים נגד אלימות, בבקשה.

<עאידה תומא: קודם כל, אני מצטרפת לברכות ליושבת-הראש, ומקווה שהקדנציה הזאת תביא לפחות כמה מהשינויים שהיינו רוצות לראות – לא אהיה אופטימית עד כדי כך, לבקש רשימה ארוכה.

<עאידה תומא: הקשבתי לסטטיסטיקה שהוצגה, ושמעתי את המושג של עיוורון מגדרי.

<עאידה תומא: אני חושבת שאחת הבעיות הרציניות בדרך כלל של הלמ"ס זה עניין העיוורון המגדרי לאומי, כלומר הצגת הנתונים בעניין נשים ערביות.

<עאידה תומא: כמובן, יש כמה מהנתונים שהוצגו שהייתי מערערת עליהם כמו אחוז הנשים הערביות המשתתפות בשוק העבודה; איני חושבת שזה מגיע ל-29 אחוז אפילו.

<עאידה תומא: אנחנו עוקבות אחר הנושא הזה, ומטפלות בו שנים.

<עאידה תומא: גם לגבי נישואים מתחת לגיל 18, לבד יכולנו לנתח את הנתונים, ולגלות שלפחות 3,000 נערות ערביות נישאות מתחת לגיל 18, ו-1,200 מתחת לגיל 17, ואפשר לעשות את זה מניתוח של גיל האמהות – אפשר לחזור אחורה, ולראות מתי האם התחתנה.

<עאידה תומא: מן הראוי, ואבקש להקדיש ישיבה במיוחד, להביא את הנתונים על הנשים הערביות.

<עאידה תומא: אני חושבת שהן עוברות שני מעגלי אפליה: גם על רקע מגדרי וגם על רקע לאומי, שזה מחמיר את מצבן.

<עאידה תומא: כאשר מדובר על תעסוקת נשים ערביות, אי-אפשר לא להזכיר שלמשל, 70 אחוז מהכפרים בערים הערביות לא מחוברים לתחבורה הציבורית באופן יציב, ורק שני אחוז ממערכות החינוך לגיל הרך שנתמכים על-ידי המדינה – רק שני אחוזים נמצאים בערים הערביות.

<עאידה תומא: אם מדברים על נשים שמתקשות בגלל גיל הילדים, אפשר להבין את הקושי.

<עאידה תומא: אם מדברים על 7,000 אקדמאיות ערביות עם תעודת הוראה שלא יכולות להיקלט בבתי הספר, ועוד יש הרבה.

עליזה לביא: בחודשיים הקודמות נקיים ועדה אצלכם.

עליזה לביא: תגידי לי איפה, ונגיע, אני מתחייבת.

עליזה לביא: נשב יחד באחד הכפרים או באחד הארגונים.

עליזה לביא: נקיים את הוועדה מחוץ לכנסת אצלכם, איפה שתבחרו, ונשמע את הדברים בפרוטרוט.

<עאידה תומא: נשמח לארח אתכם בנצרת בארגון שלנו, וגם נזמין ארגוני נשים ערביות אחרות שישתתפו בדיונים האלה.

<עאידה תומא: כנראה, היה כדאי לקום ב-06:00 בבוקר.

עליזה לביא: אני חוזרת ומודה לחברי וחברות הכנסת שהיו אתנו.

עליזה לביא: כולכם שיצאתם מוקדם הבוקר - נתיש אתכם, נעבוד קשה.

עליזה לביא: אנחנו רוצים גם לחוקק, גם לתקן, גם לפתח דיאלוגים באותם צמתים שמזמן שכחנו איך מדברים.

עליזה לביא: שיתופי פעולה, בניית דיאלוג, אמון, יצירת חזון פמיניסטי משותף, וכמובן, תיקון עוולות.

עליזה לביא: כל מי שהגיעה מטעם ארגונים – אנחנו מכירים את הפרטים.

עליזה לביא: מי שהגיעה בנושאים שונים, גם חברות שלי וגם ששמעו על הדיון, תשאירו את הפרטים שלכם, אם אתם רוצים להיות מכותבים על ענייני הוועדה בנושאים השונים.

עליזה לביא: כפי שהתחייבתי, נעלה על אתר הוועדה את הנושאים השונים מבעוד יום כדי שכל מי שירצה להציג או להשתתף, תוכל לומר את הדברים עד כמה שנוכל יותר מוקדם.

עליזה לביא: תודה רבה, אנחנו יוצאים לדרך משותפת יחד.

עליזה לביא: המשך יום טוב.

עליזה לביא: תודה רבה, הישיבה נעולה.