ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 18, פרוטוקול מספר 697, 2012-08-27 08:45

עינת וילף: בוקר טוב וברכות לפתיחת שנת הלימודים וכבוד לי להיות כאן איתכם, גם כבית ספר זוכה פרס חינוך, המנהלת עליזה בלוך, זוכת פרס רוטשילד, וכמו שהיא אמרה, מכאן ואילך עליכם להוכיח שאתם יכולים לזכות בפרסים האלה שוב ושוב ואף יותר מכך.

עינת וילף: אני רוצה לפנות היום בעיקר למורות ולמורים ולהגיד לכם שאתם תמצאו בוועדת החינוך של הכנסת בית, מקום שמאמין שמערכת חינוך מצטיינת היא זו השואלת את המורים מה צריך לעשות ולא זו האומרת להם, תמצאו כאן בוועדה גיבוי לעשייה שלכם, בשמירה על אווירת לימודים, ביוזמות חינוכיות ונשמח בוועדה לארח אתכם, לארח את התלמידים כדי לשמוע איך אתם ואתן רואים את עתיד החינוך בישראל.

עינת וילף: ולכם התלמידים אני רק רוצה להגיד, יש לכם זכויות, הזכות ללמוד בביטחון, הזכות להיות מוגנים והזכות שיכבדו אתכם, אבל לא פחות, יש לכם חובות, החובות לעבוד קשה, ללמוד, לאפשר למורים לעשות את עבודתם ולדאוג לכך שכל אחד ואחד מכם יקבל את החינוך ואת הלימודים שמגיעים להם.

עינת וילף: אז תודה רבה ושנה טובה ומוצלחת לכולכם.

תלמיד/ה: אני מזמינה את שרון מלכה מכיתה ז'1 ואת טל בניטה מכיתה ז'2 להפריח זר של בלונים.

תלמיד/ה: 'מה שעושה את המנהיג מנהיג היא ההתמודדות שלו, היכולת שלו להתמודד, להסתכל במציאות, להרים את הראש ולהגיד, אם היום לא הצלחתי, אם לא עשיתי את הדבר כמו שצריך, אני אתקן ואשנה כי אני רוצה להיות שם', מדברי רוביק דנילוביץ', ראש העיר באר שבע.

תלמיד/ה: תפקידנו כפרטים בחברה לאפשר דיאלוג ולשמור על כללי המשחק הדמוקרטיים, תפקידו של המנהיג בחברה הינו גדול ומשמעותי, אולם עלינו לזכור כי בידינו האפשרות להשפיע ולקחת אחריות מנהיגותית.

תלמיד/ה: ככל שנהיה אכפתיים ואחראיים כלפי החברה בה אנו חיים כך נצמח להיות מנהיגים מעצבים ואחראים הראויים להובילה.

תלמיד/ה: תם טקס פתיחת שנת הלימודים תשע"ג.

תלמיד/ה: לשירת התקווה, הקהל מתבקש לעמוד.

תלמיד/ה: (התקווה).

תלמיד/ה: ישיבה בבית ספר ברנקו וייס

עליזה בלוך: אני רוצה גם להגיד ברוכים הבאים וגם להגיד תודה שבאתם להיות איתנו ביום חגנו.

עליזה בלוך: יש פה שותפים וידידים של בית הספר הזה מכל מיני זוויות ופנים ומבחינתנו באמת זה יום חג אמיתי.

עליזה בלוך: כבר אמרנו שזה המקצוע שלנו, שכל שנה אנחנו פותחים עם איזה פנטזיה חדשה לעשות את העולם יותר טוב, עם איזה התחלה טובה, אז זו הרוח שבה אנחנו נמצאים היום.

עליזה בלוך: אני חושבת שכדי להרגיש טיפה יותר נוח בחדר אנחנו נעשה את הסבב קצר, שנכיר את הפנים והשמות מכיוון שאני המארחת, אני יודעת להעיד שיושבים בחדר הזה רק אנשים טובים, אז זה כיף להכיר.

עליזה בלוך: אז נעשה סבב קצרצר ונדבר קצת על מה שמחכה לנו השנה.

עליזה בלוך: (סבב נוכחות).

ריצ'רד פרס: בוקר טוב.

ריצ'רד פרס: אני מברך את ועדת החינוך על המעשה של לבוא ולכבד אותנו בפתיחת שנת הלימודים, בשבילנו זה אות וסימן טוב וברכה ולהצלחה.

ריצ'רד פרס: בעיר בית שמש אנחנו עוברים שינויים לא פשוטים, גם דמוגרפיים, גם חינוכיים.

ריצ'רד פרס: אני שמח להגיד שבית הספר כאן מוביל תהליך חינוכי השנה.

ריצ'רד פרס: בכל הארץ למעשה יש ירידה מסתמנת בציוני הבגרות ובבית שמש יש עלייה של 5% בציוני הבגרות ויש לבית הספר הזה חלק מאוד משמעותי בהערכה.

ריצ'רד פרס: יש לנו פה שותפות מדהימה גם עם מכון ברנקו וייס, משרד החינוך, בוודאי המרכז לשלטון מקומי, אני מברך גם את חברתי רונית רענן, מנהלת אגף החינוך, ובעיקר בעיקר בעיקר אני רוצה לברך את הצוות החינוכי של בית הספר ברנקו וייס, שעושה כאן עבודת קודש מדהימה, של מסירות נפש שמורה זה לא מורה עם משכורת אלא מורה זה מורה לחיים, זה לא בית ספר, זה בית חינוך, זה לא בית ספר, זה חממה.

ריצ'רד פרס: אני נמצא פה מהבוקר כמעט עד הלילה ימים שלמים, פה וגם בבתי ספר אחרים, מתוך זה שאנחנו מרגישים שאנחנו נמצאים בתוך קהילה שתומכת בילד, לא רק בלימודים אלא גם אחרי הלימודים, גם בבית.

ריצ'רד פרס: אין פה ילד שלא יאכל, שלא ייסע לטיול ושלא ייצא.

ריצ'רד פרס: אין פה ילד שלא מתקבל, זה לא בית ספר ממיין, ואין פה ילד שיתקבל ובגלל, נקרא לזה מה שמנהלים ומורים אחרים קוראים 'מופרעות', בעיות חינוך, חיוך מיוחד ואחרים ובבית הספר הזה יגידו לו לא, הוא קודם כל יתקבל ואז יתאים את עצמו אל הילד, לא הפוך.

ריצ'רד פרס: על זה אני חושב שכל מילה מיותרת.

ריצ'רד פרס: עוד הפעם תודה רבה לחברי הוועדה על הנכונות להגיע לכאן, בשבילנו זאת ברכה, ועוד הפעם - בהצלחה.

עליזה בלוך: אז קודם כל אני רוצה לברך ולהגיד.

עליזה בלוך: אנחנו הנחנו על השולחנות קטע שכתב פאולו קואלו כי באמת בחוויה שלנו חלק גדול מהעבודה שלנו, כי לפעמים אנחנו מחכים לאיזה נס, אנחנו לא מאמינים בנסים, אבל אנחנו מתחשבים בהם, וככה מי שראה היום את הרחבה עם מגוון כל כך גדול של ילדים בגילאים שונים, בצרכים שונים, שבאים מעולמות תוכן, מעולמות רקע שונים לחלוטין, השאיפה שלנו באמת, לפני שניתן נתונים על בית ספר וככה כולם יתחברו אלינו, השאיפה שלנו היא כן להגיד מצד אחד שאנחנו לא ממיינים, אנחנו לא עסוקים בלשפוט למה אתה נמצא במקום שבו אתה נמצא, לא מעניין אותנו מה תלוש השכר של ההורים שלך וכמה שנות לימוד יש להם וכמה לקרוא ולכתוב אתה יודע.

עליזה בלוך: אנחנו רוצים לקלוט אותך, ומצד שני בקצה הדרך אנחנו בודקים את עצמנו במדדים ארציים אובייקטיביים, אנחנו לא עושים לעצמנו הנחות ואומרים 'טוב, קיבלנו עולים, קיבלנו ילדי חינוך מיוחד, קיבלנו משפחות מצוקה', אנחנו בודקים את עצמנו גם במדד אחוז זכאות לבגרות, גם בבגרות איכותית וגם באחוז גיוס לצבא, ומהשנה שעברה אנחנו בודקים גם כמה קצינים אנחנו מוציאים כל שנה, כי לא מספיק להתגייס, גם מעניין אותנו מה השלב הבא.

עליזה בלוך: בעצם אנחנו מרגישים אתגר מאוד מאוד גדול שבשש השנים שהילד אצלנו אנחנו צריכים לעשות המון המון המון דברים ותמיד כששואלים מה גורם לאירוע להצליח, או לילד להצליח, אני אומרת שאין דבר אחד שעושה את הסיפור הגדול, אין תכנית אחת שעושה את הסיפור הגדול, אין תרומה אחת, אין מורה אחד, אלא רק המכלול הזה עושה את הכול וכשאתה נוגע במכלול אז נגעת בכול, ואני חושבת שכשרואים את היושבים בשולחן הזה, שזה מעולמות תוכן שונים ומתפקידים שונים ומתחומי אחריות שונים, רק באמת תחושת השותפות ותחושת האמון ההדדי והנכונות לעשייה הם אלה שעושים את הסיפור.

עליזה בלוך: אנחנו באמת עסוקים בלצמצם את הפער בין החיים לחלום, כמה שזה יקרה.

עליזה בלוך: אז קצת נתונים.

עליזה בלוך: אנחנו פותחים השנה את בית הספר עם 1,276 תלמידים, זה נכון להיום.

עליזה בלוך: בדינמיקה העירונית, מי שיודע, אנחנו כל השנה קולטים ילדים, ילדים חוזרים מפנימיות, באים, אבל זה המספר נכון לבוקר.

עליזה בלוך: אנחנו רצינו לנצל את יתרון הגודל שלנו, זה בית ספר מאוד מאוד גדול ומצד שני מאוד היה חשוב לנו שילד לא ירגיש שהוא בתוך מפעל, שהוא הולך לאיבוד, שהוא חלק ממשהו גדול, והשנה, בעצם היום זה היום הראשון שהובלנו מהפכה מאוד גדולה במבנה הארגוני של בית הספר שמבחינתנו זה דגל, ילד לומד פה בעצם בבית ספר אחד גדול, היום הוא ישב ברחבה עם המון המון ילדים, אבל היום יום שלו הוא בית ספר קטן עם מקסימום שש כיתות, אין לנו שכבות גדולות, למרות שבשכבת גיל ממוצעת יש בברנקו וייס בין 8 ל-10 כיתות, באופן טבעי הילד היום לומד בבית מאוד קטן.

עליזה בלוך: יש לנו חמש חטיבות ביניים מאוד מאוד קטנות, עם שש כיתות בין ז' ל-ט', מאוד קטנות, מאוד אינטימיות, מתוך אמונה שילד צריך תחושת בית.

עליזה בלוך: אנחנו לא קוראים לזה בית במקרה, עם מרחב פיזי מאוד מאוד ברור, עם מנהל צמוד שלו, אם מעניין אנשים פה רפורמות בחינוך, אנחנו גם מסמנים לאנשים טווח שירות, יש פה המון מנהלים בתוך הארגון הזה של יחידות מאוד מאוד קטנות, כשלכל יחידה יש גם צבע שלה.

עליזה בלוך: אנחנו מאמינים שילד מצליח במקום שבו הוא מצליח ולכן הוא לא יישב בבית בהתאם לכמה אנגלית או מתמטיקה הוא יודע, הוא יישב בבית על פי נקודת החוזק שלו וילד שטוב במוזיקה או טוב בתיאטרון, או טוב בטבע, או מעניין אותו משהו מהתחום הזה, הוא יישב בבית כזה ששם יהיה חיזוק לתחום שבו הוא טוב ושבו הוא מצליח מתוך הבנה שכשאתה טוב במה שאתה מצליח בו זה מעודד את ההצלחות ביתר התחומים בחיים.

עינת וילף: איך הילדים משתייכים לבתים השונים?

עליזה בלוך: שאלת מיליון הדולר, מעניינת מאוד.

עליזה בלוך: זה תהליך מאוד מעניין, לראות איך עושים את התהליך הזה.

עליזה בלוך: אם תרצו זה נושא בפני עצמו.

עליזה בלוך: אנחנו מתחילים לקלוט את הילדים מתחילת כיתה ו', גם בימי חשיפה, גם בראיונות אישיים, גם בשיחות עם היועצות, בדיאלוג עם ההורים, בסוף בסוף מגיעים לאיזה פאזל מורכב ומעגן, אבל גם מותר לזוז, זה לא שאם הרגשת שאתה בונה את עצמך בתחום התיאטרון, זה לנצח, מותר לזוז, יש כל מיני תהליכים, אבל זה מאוד מעניין לראות, ילד שהיה לו מאוד קשה בלימודים והוביל בתחום הספורט וקיבל גביע, קיבל מדליה ברחבה הזאת ליד כולם, מה זה עשה לו בתחומים האחרים בבית הספר, או פתאום הוא קיבל במה במסיבת חנוכה והופיע בתיאטרון.

עליזה בלוך: אמר לי אחד הילדים פעם, 'כשכולם מחאו לי כפיים זה היה כמו לקבל 100 במבחן'.

עליזה בלוך: ואנחנו מאוד עסוקים בלאתר את נקודות החוזק, לא תמיד מצליח לנו, זה תהליך מאוד מאוד מורכב ואנחנו מאוד עסוקים בזה, ודרך נקודת החוזק להביא את הילד למקום מאוד מאוד גבוה.

עינת וילף: וכל בית כזה הוא יחידה סגורה?

עינת וילף: כלומר את המתמטיקה ואנגלית לומדים בכיתות בתוך הבית הזה?

עליזה בלוך: כן, בדיוק.

עליזה בלוך: כל בית הוא יחידה סגורה, זה ממש בית ספר קטן.

עליזה בלוך: הוא יוצא לטיול שנתי כבית, המתמטיקה והאנגלית נלמדים שם כבית, יש להם מנהל ישיר או מנהלת ישירה שלהם, עם קומה שלהם, עם מזכירה, אב בית, אנחנו מאוד מאמינים במקום האינטימי הזה וגם מאוד מאוד מאמינים שגם המורה, דיברנו פה על הילדים, צריך מסגרת אינטימית וקטנה ותומכת עם חדר צוות קטן.

עליזה בלוך: אין פה חדר צוות של 130 אנשים, חדרי הצוות שלנו הם בין 3 ל-6, זה סדרי הגודל של חדר צוות, מאוד קטן, מאוד אינטימי, יש לך כתובת מאוד ברורה וזה אתגר מאוד גדול- - -

אברהם מיכאלי: ואיך השיבוץ הראשוני של כל בית כזה?

אברהם מיכאלי: איך ילד שבא לכיתה ז' יודע- - -

עליזה בלוך: זה מה שקודם עניתי, הילד קודם כל בא לחשיפה- - -

אברהם מיכאלי: לפני כן?

עליזה בלוך: כן, כל זה קורה בכיתה ו' וגם במכינת קיץ, האחרונים האחרונים באים למכינת קיץ במהלך חופשת הקיץ, כשהם מכירים אותנו ואנחנו מכירים אותם.

עליזה בלוך: אתמול בערב כשהילדים באו לחתום על החוקה כל ילד כבר היה לו מאוד ברור לאן הוא שייך ואיפה הוא נמצא.

עליזה בלוך: שלום, מצטרף אלינו ידידנו היקר ירון, מנכ"ל מפעל נשר.

עינת וילף: אפשר לקבל עותק מהחוקה?

עליזה בלוך: מכיוון שאני מורה במקצוע שלי אני אוהבת שמקשיבים, אז אני לא- - -

רות לסרי: חשוב לי לציין שלמעט שבועיים במהלך הקיץ הזה, כל הקיץ הזה היו כאן קורסים ולימודים אינטנסיביים.

עליזה בלוך: זה משהו שמאוד מאוד מעסיק אותנו ואנחנו מאוד מאוד עסוקים ביצירה של נקודת החוזק של איפה שהתלמיד נמצא והמיפוי הוא מיפוי דינמי.

עליזה בלוך: זו מילה שבמכון ברנקו וייס מכירים מאוד מאוד לעומק, אנחנו ממפים את הילד, מקום רגשי, חברתי, לימודי שהיית בו בתחילת שנה זה לא אומר שזה המקום שאתה נמצא בו עכשיו, זה גם בטח לא אומר על המקום שלך בשנה הבאה או בעוד שנתיים ולכן המערכת מחייבת כל הזמן גם ערנות וגם דינמיות וגם אפשרות לזוז וגם בבית הספר מעניין אותנו לטפל גם בתחומים שהם לא בית ספריים קלאסיים.

עליזה בלוך: העיסוק שלנו בטיפול בנקודת חוזק, שתהיה בבית ספר להקה ושילד יוכל לנגן, לעבוד בגינה, לשחק בתיאטרון, לצייר ולשיר, ואלה תחומים מאוד מרכזיים וגדולים של בית הספר.

עינת וילף: הפעילויות האלה מתקיימות גם אחר הצהריים?

עליזה בלוך: גם.

עליזה בלוך: אז ככה, לכל תלמיד במערכת השעות שלו יש שיעורים בתחום האינטליגנציה, ממש, אנגלית, מתמטיקה, אמנות, מוזיקה וכו', אבל הדבר היותר גדול בעיניי שקורה כאן, שאנחנו משתדלים שגם בתחומי הלמידה האחרים אפשר יהיה להשתמש בנקודת החוזק שלך.

עליזה בלוך: אנחנו בברנקו וייס עושים קהילות חשיבה בכל תחומי ההומניסטיקה בחטיבת הביניים, ובשנה הבאה גם בחלק גדול מהמקצועות בתיכון, אז זה אומר שאם הילדים למדו נושא במקרא, כל הילדים בשנתון למדו את אותו נושא במקרא, אצלנו במקרא לומדים מנהיגות, השנה זה במקרה הנושא הארצי וזה גם היה נושא הטקס, ואנחנו לומדים מנהיגות במקרא כבר המון שנים, אז כל הילדים לומדים מנהיגות במקרא, אבל הביצוע המסכם של קהילת החשיבה בכיתת התיאטרון יהיה המונולוגים שעשתה דלילה, בכיתת המוזיקה ינגנו את המקצבים של התחושות של שמשון, בכיתת האמנות למדו אמנות פלישתית ובעצם יוצא עכשיו, השאלה איך סופרים את זה אפרופו ספירת שעות, אם סופרים את זה עשר שעות אמנות או עשר שעות תנ"ך.

זיו בר: ההתפלגות של החוזקות של הילדים והרצונות שלהם זה בעצם מה שאנחנו רואים לפי הכיתות?

זיו בר: שהרבה אוהבים ספורט ואמנויות לחימה ומדע וסביבה זה קצת---?

עליזה בלוך: בדיוק, זו ההתפלגות.

עליזה בלוך: היא התפלגות מעניינת.

עליזה בלוך: אני אגיד מילה על החינוך המיוחד, יש בבית הספר, בחטיבת הביניים חמש כיתות חינוך מיוחד מלאות, הן לא מופיעות כבית בפני עצמן, אלא בכל אחד מהבתים יש כיתת חינוך מיוחד אחת או שתיים בהתאם למה שחשבנו שנכון לחבר, כאשר הכיתות האלה הן כיתות שמשולבות בחלק מהמקצועות, כל ילד בהתאם למקום שבו הוא נמצא.

עליזה בלוך: בחטיבה העליונה אנחנו מפרקים את כיתות חינוך מיוחד לחלוטין, מתוך איזה שהיא חשיבה של שוויון הזדמנויות אמיתי, עם המון המון מורכבות, והם מפוזרים בכלל הכיתות, אין היום כיתה בבית הספר בחטיבה העליונה שאין בה ילד מהחינוך המיוחד.

אבי שמר: זה מעין שילוביות הדרגתית, אנחנו מתחילים ברמת כיתה ועוברים לרמת פרט.

עליזה בלוך: כן.

עליזה בלוך: זה מאוד מורכב.

עליזה בלוך: צריך להגיד עם יד על הלב, יש לנו שם הרבה סיפורי הצלחה.

עליזה בלוך: בשנה שעברה אחת מתעודות הבגרות הכי טובות שהיו לבוגרי י"ב זה ילד בשם איתן, שסיים מאוד יפה ויש לנו גם הרבה משברים בדרך, הרבה קשיים.

עינת וילף: אני רוצה לשאול על התקנון.

עינת וילף: אמרת שכל הילדים באו אתמול בערב- - - תארי לי את התהליך.

עליזה בלוך: אני אסביר איך זה הולך.

עליזה בלוך: התקנון והחוקה האלה נכתבו לפני כמה שנים בתהליך מאוד מורכב ומאוד ארוך.

עליזה בלוך: אנחנו מאמינים שתקנון וחוקת בית ספר זה לא משהו שכתבו לפני כמה שנים ותולים אותו בלוחות בכניסה לבית הספר וכשבאה מפקחת מצטלמים לידו.

עליזה בלוך: כל שנה, בלי יוצא מן הכלל, לפני פתיחת שנת הלימודים, זה היה מאוד יפה, מי שהיה פה אתמול יודע על מה אני מדברת, מהשעה שלוש בצהריים עד תשע בערב כל הורה ותלמיד באים ביחד בשעה שנקבעה לו אל מחנך הכיתה לשיחת היכרות וחתימה על חוקה.

עליזה בלוך: שש פעמים חותמים על תקנון בית הספר שש שנים.

עליזה בלוך: לפני שפותחים את שנת הלימודים באים, זה גם מפגש חגיגי, זה נחמד, אנחנו בעצם אומרים שלא פותחים שנה לפני שגבולות המשחק מאוד מאוד ברורים, ילד לא יכול לפתוח שנה בלי שהוא חתם על החוקה.

עליזה בלוך: אם הייתה איזה שהיא סיבה מאוד מיוחדת, שאם אף אחד מההורים לא הגיע אתמול, אז היום חייבים לבוא, כי ילד לא יבוא לשנת הלימודים פה.

עליזה בלוך: זאת אומרת זה לא נושא לדיון בכלל.

עליזה בלוך: זה נורא מעניין כי לפני שנה הייתה לנו אמא שאמרה שיש סעיפים שהיא לא מוכנה לחתום עליהם, זה מעניין.

אברהם מיכאלי: כל אחד בא עם ליווי היום.

עליזה בלוך: חייבים לבוא עם הורה, כי יש פה משהו באחריות משותפת.

עליזה בלוך: דרך אגב, חשוב להגיד, גם אנחנו חתומים על חוקה, כי גם אנחנו מחויבים פה להרבה דברים, אנחנו חייבים לתת הזדמנות, אנחנו חייבים לתת אפשרות לילד להצליח.

עליזה בלוך: יש פה משהו מאוד ברור באחריות המשותפת.

עליזה בלוך: זה חוזה משותף ויש משהו בללמד מה זה חתימה על חוזה ומה אנחנו עושים.

עליזה בלוך: לכן כל שנה כולנו חותמים על תקנון מהתחלה.

עינת וילף: ומרגע שהם חתמו, איך את דואגת להטמעה?

עינת וילף: אם אני באה לתלמידים ושואלת אותם, הם יגידו שמה שכתוב כאן גם מתאר את חייהם בבית הספר, או שהם יגידו זה מה שפה, ואיך שנראה, הטלפונים לא מכובים ויש לנו פינת עישון שכל הילדים יודעים איפה זה.

עינת וילף: בקיצור, זו השאלה.

עליזה בלוך: במכון ברנקו וייס עושים, מעבר למיצ"בים (מדד יעילות וצמיחה בית ספרית) ולכל מה שמסביב, פעם בשנה יש לנו דוח אקלים מאוד מעניין.

עליזה בלוך: לא הבאתי אותו לכאן, אבל אם תרצי אני אוכל בהחלט להפיץ- - -

עינת וילף: אני גם אזמין אותם לוועדה.

עליזה בלוך: אנחנו עושים בקרה עצמית מאוד גדולה על הסיפור הזה.

עליזה בלוך: אם זה מעניין אותך, אז אני אגיד לך מה הילדים שלנו אומרים.

עליזה בלוך: לגבי השאלה האם הם יודעים את הכללים, הילדים שלנו יודעים את הכללים חד משמעית, אני חושבת שמעל 90% כותבים שהם יודעים את הכללים וערים להם, ובתוך, על מה מקפידים ועל מה מקפידים יותר, אנחנו כן במגמת עלייה מאוד ברורה.

עליזה בלוך: עוד יש לנו שם עבודה, אבל הכללים הם מאוד ברורים.

עליזה בלוך: אין ילד שתפגשי עכשיו במסדרון ואת שואלת אותו מה מותר ומה אסור והוא לא יידע להגיד לך- - -

ניבה חסון: כולל תחושת מוגנת מאוד גבוהה.

ניבה חסון: זה מאוד מאוד חשוב.

עליזה בלוך: גם לדברים מאוד טכניים.

עליזה בלוך: היום אפשר היה לראות ברחבת בית הספר, כל הילדים עם תלבושת, זה לא נושא לדיון.

עליזה בלוך: אין אף ילד עם כפכפים, לא היה שם.

עליזה בלוך: זה מאוד מאוד ברור, הכללים מאוד ברורים.

עליזה בלוך: במסגרת החינוך, גבולות החינוך, אנחנו עוד עובדים קצת, אבל- - -

ריצ'רד פרס: ואין בוקר שהמנהלת לא עומדת בפתח, משעה שבע וחצי בבוקר עד אחרון התלמידים ומקבלת את כולם.

ריצ'רד פרס: ומי שצריך, חוזר הביתה להחליף.

עליזה בלוך: רק בשביל להסביר, אנחנו מאמינים שהמבנה הארגוני צריך לשרת צרכים פדגוגיים ולא הפוך ולכן בנינו את המבנה הארגוני שלנו, שהוא יענה על הצורך הפדגוגי לייצר מטה שש שנתי שמייצר שפה משותפת ואחידה, מהשלב שבו הילד עוד לא עשה בר מצווה עד שהוא שולחים אותו לטכניון, שתהיה באמת איזה שהיא שפה מאוד ברורה, ומצד שני יחידות אינטימיות מאוד מאוד מאוד קטנות.

עליזה בלוך: עכשיו אפשר לראות את זה, לכל בית יש יועצת, מנהל, מזכירה, אב בית, יחידה ניהולית מאוד מאוד ברורה.

עליזה בלוך: אנחנו בעצם שיטחנו את הפירמידה.

עליזה בלוך: כיתה ממוצעת בבית הספר, אני חושבת את מי אני צריכה לרצות- - -

עינת וילף: את האמת.

עליזה בלוך: את האמת?

עליזה בלוך: יש לנו פה חמש כיתות עם 35 תלמידים, יתר הכיתות 30 ומטה, בין 25 ל-30.

עינת וילף: וכל התקציבים הם תקציבי משרד החינוך?

עינת וילף: יש תקציבים מעבר?

אברהם מיכאלי: לפי כמות ההיי טק שאני רואה פה את לא צריכה תקציבים.

עינת וילף: לא, הם לא נותנים.

עליזה בלוך: באתי להגיד 'אני אישה, אני לא מבינה בכסף'.

עליזה בלוך: ..

עינת וילף: חס וחלילה, אצלי זה לא היה עובר.

עליזה בלוך: אז ככה, זאת שאלה שאני אענה עליה, אם אתם רוצים להיכנס לפרטים, אחר כך.

עליזה בלוך: בית הספר הוא בית ספר של משרד החינוך, עיקר התקציב הגדול של בית הספר הוא מדינת ישראל ומשרד החינוך.

עליזה בלוך: זה המסה הגדולה, כל מה שאתם רואים.

עליזה בלוך: במקביל אנחנו בית ספר של רשת מכון ברנקו וייס, שיש מעטפת שהיא גם פדגוגית וגם חינוכית וגם תמיכה כלכלית מסוימת שמאפשרת עזרה בכל התחומים הפרטניים של תכניות ייחודיות, על חלקן נדבר אחר כך, וגם עזרה והובלה של הכשרת צוות, ליווי מורים, הנחיית מורים וכל מה שמסביב לזה.

עליזה בלוך: זה הגוש.

עליזה בלוך: במקביל לבית הספר יש גם מועדון ידידים שחלקו יושב פה, צריך להגיד את האמת, זה לא הכסף הגדול, השותפות של מועדון הידידים, רואים פה מגוון של אקדמיה, תעשייה ,היי טק, היא גם רוח גבית שבית הספר מקבל, גם יכולת חשיבה, וגם זה מעניין כי בסופו של יום אנחנו מייצרים פה את האזרחים של מחר ואנחנו לא יכולים להיות עסוקים רק בשיקולים של כאן, עכשיו ומדד בגרות וזכאות, אלא כן לראות איפה נמצא העולם מסביב.

עליזה בלוך: גם המחשבה של לאן בית ספר צריך ללכת, גם החשיבה המשותפת, וגם רוח גבית בדברים הלא צפויים שיש בתוך בית הספר.

עליזה בלוך: על רגל אחת.

ניבה חסון: ועוד נדבך מאוד מאוד מרכזי, וצריך להגיד את זה, העיר בית שמש.

ניבה חסון: היא לא עיר עשירה במיוחד, אבל זו עיר שנותנת הרבה מאוד לתלמידים שלה, זה בית הספר בעצם היחיד בחינוך הממלכתי, יש גם בית ספר קטן לנוער בסיכון כאן בעיר בית שמש וכמי שמנהלת את המכון ויש לנו שותפות עם עוד 20 רשויות, העיר בית שמש היא עיר שהחינוך חשוב לה והיא לא רק אומרת את זה, היא גם משקיעה בזה.

עליזה בלוך: ומה שעוד חשוב להגיד, זה נכון שכסף עושה עבודה, אבל חשוב לי להגיד שהסיפור האמיתי גם ברשות החינוך, ממונה על חינוך, קב"סית שיושבת שם בצנעה מאחורה, התחושה של שותפות, התחושה שיש עם מי לדבר וגם בתוך מכון ברנקו וייס וגם בתוך משרד החינוך וגם בקרב מועדון הידידים, הסיפור האמיתי בעיניי זה אנשים שאכפת להם, אנשים שזה חשוב להם, אנשים שמעניין אותם.

עליזה בלוך: אני חושבת שזה הסיפור היותר גדול מכל הדברים האחרים.

קארן טל: זה גם היכולת שלך לאגם את כל המשאבים.

עליזה בלוך: אז אני ככה אגיד, דברים שמעסיקים אותנו ספציפית השנה בתוך בית הספר, מאוד מעסיק אותנו איך להטמיע את המבנה הארגוני, אני קצת הסברתי אוות בראשי פרקים, זה מאוד מורכב, ושבירת קופסאות מוכרות גם לגורמים שעובדים איתנו כלפי חוץ, רגע, מי רכז השכבה, עם מי אני עובד, לא מעניין אותנו.

עינת וילף: המבנה הארגוני חדש?

עליזה בלוך: זה תהליך שהתחיל לפני חמש שנים, כל פעם עשינו עוד קצת ועוד קצת ועוד קצת, השנה יישרנו קו, שזה מאוד מעניין לעשות את זה ולראות איך כל אחד שמזיזים אותו ממקומו, מה זה עושה לו, מה זה עושה לדינמיקה.

עליזה בלוך: אני רוצה להגיד מילה על סיפור קליטת תלמידים אתיופים בבית הספר.

עליזה בלוך: בבית הספר בשנה הבאה ילמדו 130 ילדים אתיופים.

עליזה בלוך: השנה כבר התחילה.

עליזה בלוך: אני רוצה להגיד שמבחינתנו זה אתגר מאוד מאוד גדול, בדיוק הייתה פה פגישה השבוע, אמרתי שאנחנו לא מתעסקים, לא באחוזים ולא במכסות.

אברהם מיכאלי: אנחנו גם בוועדת עלייה וקליטה, בשני כובעים פה.

עליזה בלוך: אז באתם למקום המתאים.

עליזה בלוך: זה שווה ביקור בפני עצמו.

עליזה בלוך: צריך להגיד שמרבית הילדים האתיופים לא לומדים בחינוך הממלכתי, מכל הסיבות ההיסטוריות שלא ניכנס אליהן, אנחנו מקבלים אותם כשלב ב', ב-90% מהמקרים אחרי חוויית כישלון או דחייה ממוסדות אחרים, אנחנו מקבלים ילדים שחלקם הגדול הם ילדים שאו נולדו בארץ או היו בגן בישראל, זה אומר שמבחינת התקנים הם לא עולים חדשים לפי הספר, אבל בפועל יושבים פה ילדים שמגיעים לחטיבת ביניים עם חוויית ניכור קשה, עם בעיות קרוא וכתוב, עם מורכבות חברתית ולימודית מאוד מאוד מורכבת.

עליזה בלוך: אנחנו כבית ספר סימנו את זה כיעד, אנחנו גם סיכמנו לעצמנו שאנחנו נבדוק את עצמנו סביב היעד הזה.

עליזה בלוך: לטובת העניין אנחנו מנסים לגייס כל בן אדם שרק אפשרי.

עליזה בלוך: בעיסוק מתמיד בין הרצון להגיד 'אני רוצה לתת לך משהו מיוחד, כדי לצמצם פערים', לבין להגיד 'אתה כמו כולם בחובות ובזכויות', שני מסרים סותרים שצריך להגיד אותם באותה נשימה, וזה העיסוק שלנו.

עליזה בלוך: בקיץ היה פה מבצע מאוד גדול, אפרופו איגום משאבים, של הפרויקט הלאומי, תובנות בחינוך, מכון ברנקו וייס.

עליזה בלוך: עשינו קיץ מאוד מאוד מעניין לקבוצה האתיופית שלמדו שלושה שבועות בתוך בית הספר, כל שבוע מיקוד בתחום דעת אחד, עברית, חשבון, אנגלית.

עליזה בלוך: תלמידים שעמדו בשלושת השבועות האלה באופן מלא, לא עשינו הנחות, יצאו לשבוע של לימודים בתנאי פנימייה לסאמר סקול במכמורת, חלק מאיתנו היו שם, זו הייתה חוויה מאוד מרגשת לראות אותם, הייתה חוויה מאוד מיוחדת, זה רק סימן לי כמה הרבה עוד צריך לעשות, בעיקר ראינו ניצוצות, ראינו הרבה ניצוצות שם, ילדים שישבו שבוע בתנאים מאוד איכותיים, למדו עם מרצים של אוניברסיטה, פגשו מעבדות ולמדו אנגלית במרכז רובין, זו הייתה חוויה מאוד מאוד מיוחדת- - -

אברהם מיכאלי: זו המומחיות שלה בעצם, קליטת יהודי אתיופיה והכשרת דור המנהיגות שלהם.

עליזה בלוך: לכן אני חייבת להגיד שלי, כמנהלת, זה בעיקר סימן מה עוד צריך לעשות.

עליזה בלוך: ראינו הרבה אור בעיניים של הילדים וזה בהחלט היה- - -

אברהם מיכאלי: איך התפזורת שלהם בין הבתים שציירת לנו קודם?

עליזה בלוך: קודם כל המסה הגדולה כרגע היא בילדי חטיבת הביניים וב-י', מבחינת הגילאים.

עליזה בלוך: אני אגיד ככה, במסלול אופקים, שזה מסלול שבנוי על ילדים שמעניין אותם כתיבה ושפה, זו נקודת החוזק של הבית הזה, יש לנו מעט מאוד ילדים שם, שזאת אמירה.

עליזה בלוך: אני רוצה להגיד עוד משפט זהיר, בבית המדעים אנחנו הכנסנו ילדים אתיופים שלא בהכרח ביקשו להיות שם, כי היה חשוב לי שהם יהיו שם.

עליזה בלוך: זה לא היה טבעי לו לבקש את זה, לרצות את זה.

עליזה בלוך: שלום, ראש עיריית בית שמש.

משה אבוטבול: ומפקד המשטרה שלנו.

אברהם מיכאלי: אני לא מבין, ראש עיר מסתובב עם משטרה?

אברהם מיכאלי: בלי זה הוא לא יכול להסתובב?

אברהם מיכאלי: ראש העיר, כשבאנו רק אליו, כל הארץ הייתה פה רק בשבילך- - -

משה אבוטבול: תודה.

עליזה בלוך: זה מה שרציתי להגיד לגבי סיפור הקליטה.

עליזה בלוך: מה עוד מעסיק אותנו, השאלה שלך, חבר הכנסת, הייתה מצוינת לגבי אחוזים.

עליזה בלוך: במתמטיקה אני אגיד שמספרית זה 10% מהאוכלוסייה, באופן מעשי זה מעסיק אותנו 80% מהזמן.

אברהם מיכאלי: אנחנו ערים לבעיה, לכן שאלתי אותך לזה.

עליזה בלוך: אני לא מתייחסת לזה כבעיה אלא כמשימה.

אברהם מיכאלי: לא, מודעים לבעיה גם של התפזורת וגם ההתמודדות, ואנחנו מעריכים אותך שאת מתמודדת עם זה.

עליזה בלוך: על החינוך המיוחד דיברנו.

עליזה בלוך: אני רוצה להגיד מילה אחת על השילוב של תכניות עוז לתמורה ואופק חדש.

עליזה בלוך: מבחינתנו כבית ספר זאת הזדמנות.

עליזה בלוך: חלק גדול מעקרונות הרפורמה הם עקרונות שבית הספר מדבר בשפה הזאת כבר הרבה שנים.

עליזה בלוך: אני רוצה שתדעו שמורים בתיכון ברנקו וייס נמצאים מהבוקר עד הצהריים כבר הרבה שנים.

עליזה בלוך: עוד לפני שנכנסו לכאן התכניות ופינות העבודה, אנחנו היינו עסוקים בזה בפרטנות, יש לנו צוות, זה חלק מהשפה של בית הספר.

עינת וילף: אז השנה בית הספר נכנס ל- - -

עליזה בלוך: כן, השנה זה הפך את זה לרשמי מטעם המדינה, אבל אנחנו מאוד מאמינים בעקרונות של הרפורמה, הם חלק מהשפה שלנו לחלוטין.

עינת וילף: כלומר לא הייתם צריכים לעשות שום שינוי מבני, יש את פינות העבודה, יש את- - -

עליזה בלוך: כמעט ולא, השינוי המבני היה אבל הוא היה מאוד בשוליים, כי זה מאוד בשפה של בית הספר.

עליזה בלוך: אתה אומר למורה במסדרון 'פרטנות', כולם יודעים על מה אתה מדבר, השתלמות, ישיבת צוות.

עליזה בלוך: זה מאוד מאוד בשפה.

עליזה בלוך: החלום שלנו, אני רוצה להגיד, אריאלה יודעת , אנחנו לא אוהבים את זה שאנחנו מדברים בתכניות שונות, כי אנחנו מאמינים ברצף שש שנתי, אין לנו מורים של חטיבת ביניים ומורים של תיכון, אנחנו חושבים שמורה שמגיש לבגרות צריך להכיר ילדים בכיתה ו' ולהיפך, והדיבור עם מורה, 'כשאתה פה אתה מחויב איקס, כשאתה עובר למסדרון השני אתה מחויב וואי', הוא לא בריא בעינינו, אנחנו מאוד רוצים לעזור כדי לדבר בשפה אחת ומבחינתנו זאת באמת איזה שהיא הזדמנות מאוד גדולה.

אריאלה ישראלי: אני רוצה להגיד משפט לכל הצוות המכובד הזה ולראש העיר.

אריאלה ישראלי: אני הממונה הארצית על היישום של הרפורמה עוז לתמורה ורציתי להגיד שנכנסתי לבית הספר בתחילת שנת הלימודים הקודמת, זה היה בתחילת הרפורמה שפרצה לאוויר העולם שבועיים לפני תחילת שנת הלימודים, ובבית הספר הזה העולם של הרפורמה היה קיים כבר כמה שנים, בעצם למעשה יכולתי ללמוד על המורכבות של הרפורמה, על נקודות האור ועל הקשיים דרך ההתנסות של עליזה, שבעצם הרחיקה לכת, מה שנקרא, ראתה את הנולד ובעצם כיוונה את בית הספר או הובילה אותו לכיוון הזה.

אריאלה ישראלי: כל העבודה הפרטנית, כל העבודה עם ילדים, כל הקירוב עם הילדים, כל העבודה עם המורות.

אריאלה ישראלי: דרך אגב, אני לא יודעת אם שמתם לב, אבל אנחנו מהשטח, שגדלנו בתוך בית הספר, שמנו לב שבטקס המורות שלה, אני הסתכלתי גם על הילדים וגם על המורות, המורות לא נחו לרגע, הן כל הזמן היו בעמידה והסתכלו וצפו.

אריאלה ישראלי: הם לא ישבו, הם כל הזמן צפו על הילדים לראות שהכול בסדר, שיש משמעת.

אריאלה ישראלי: זאת אומרת כל הדברים האלה היו אצל עליזה כשאני נכנסתי לכאן, הייתי בהפתעה מוחלטת, אני מודה, כי בכל בתי הספר שסיירנו בארץ זאת הייתה התנסות ראשונה, לא פשוטה, למנהלים ולמורים, ופה זה היה חלק לחלוטין.

מירי חוגרי: להיפך, עוד ערכנו פה מפגש של כל המנהלים של עוז לתמורה משני המחוזות, שבאו ללמוד על הרפורמה עם עליזה.

עליזה בלוך: אנחנו רק נתקן נתון אחד, בבית הספר שלנו לא אומרים מורות, 40% הם גברים פה.

עליזה בלוך: אנחנו נגד הדרת גברים.

זיו בר: עליזה, יש בתי ספר של שש שנות לימוד שמנסים לשלב גם את עוז לתמורה וגם את אופק חדש?

רות לסרי: אני יכולה להגיד, מעט מאוד.

רות לסרי: כרגע במחוז, למעט עליזה שלקחה על עצמה להכניס גם את אופק חדש וגם את עוז לתמורה, מעט בתי ספר לוקחים את זה על עצמם.

רות לסרי: אני מכירה גם בתי ספר בסדרי גודל כאלה.

רות לסרי: זה שתי רפורמות עם מאפיינים שונים, זה לגשר על הקושי, במיוחד לאור העובדה, מה שעליזה אמרה, שרוב המורים מלמדים מ-ז' עד לי"ב, זה ממש לא ברור מאליו.

רות לסרי: זאת אומרת אופק חדש נכנסו בדרך כלל בחטיבות עצמאיות, עוז לתמורה נכנסו עם הראשונה והשנייה, להתחיל להכיר, אבל שוב, זה אתגר אמיתי.

רות לסרי: אני מאוד מקווה שהמשרד ימצא את הפתרון במהרה בימינו.

עליזה בלוך: אני אעצור רגע כי נכנס אלינו כבוד ראש העיר וגם מפקד תחנת המשטרה, ברוך הבא אלינו, אני מקווה שאלינו תבוא רק לשיחות מניעה והיכרות.

עליזה בלוך: כבוד ראש העיר, יושבים פה חברי מועדון הידידים, חברי ועדת החינוך של הכנסת, ממכון ברנקו וייס, משרד החינוך, עיריית בית שמש, ברוך הבא.

משה אבוטבול: ראשית ברוכים הבאים, אני ממש שמח וגאה שנפל בחלקה של העיר בית שמש לארח את הכבודה הזו.

משה אבוטבול: אני הגעתי קצת באיחור כי יש לי חולשה מאוד גדולה, גם כמחנך לשעבר, מנהל בית ספר, להגיד את צמד המילים 'שלום כיתה א'.

משה אבוטבול: הייתי חייב להגיע לכיתה א' שנמצאת במקום מרוחק קצת.

משה אבוטבול: הייתי עם האמהות, עם הילדות, וזה באמת היה מאוד מאוד מרגש לראות שהבנות המתוקות האלה כולן, מגן חובה, מגיעות לכיתה א', את המעבר החד הזה, לכאורה מגיל הילדות לגיל הבגרות, בית הספר היסודי שעושה את שלו, אז באמת זה היה ממש מרנין וזו זכות מאוד נעימה.

משה אבוטבול: בשיחה יותר אישית שלי אצלי בלשכתי, אני גם אפרט כמה דברים שלא קשורים לבית הספר כאן, אבל הייתי רוצה לבוא ולומר שבאמת יש לנו כאן

משה אבוטבול: בבית הספר ברנקו וייס אחד מסיפורי ההצלחה הגדולים ביותר, לדעתי בקנה מידה ארצי.

משה אבוטבול: רואים כאן עבודה נהדרת שנעשית על ידי המנהלת, ככל שהיא באמת מצטנעת והיא לא באמת מגלה את סגולותיה, אבל לא בכדי ברוך ה' היא זכתה שגם בית הספר זכה לקבל פרס ישראל מחד וגם המנהלת עצמה זכתה לקבל את פרס רוטשילד, שזה באמת נעשה בשנתיים האחרונות וזה מוכיח יותר מכל את המגמה הטובה והחיובית שיש לנו.

משה אבוטבול: בית הספר הזה נותן לנו הרבה תקווה והרבה עתיד שהתלמידים שלנו יפרחו ויגדלו בצורה מאוד מאוד מכובדת.

משה אבוטבול: מחד יש כאן ערכים מאוד גדולים, אני מקפיד להגיע כמעט לכל אירוע שנערך כאן בתוך בית הספר, וגם כמובן מרצה מפעם לפעם לתלמידים ואני חושב שהם תקווה מאוד גדולה לעיר בית שמש ולאיזונים שבתוך העיר בית שמש, כי בכל אופן כולנו רוצים שבית שמש תהיה מאוזנת, מכל מיני מגזרים, מכל מיני אוכלוסיות והתוצר פה הוא באמת תוצר מבורך.

משה אבוטבול: אני חושב שזה באמת נעשה גם הודות ותודות למנהלת מחד, ולצוות הנפלא שנמצא כאן, שאני יכול לומר שעושה עבודה יום וליל.

משה אבוטבול: אם אני מגיע לפה לפעמים והמכוניות של המורים והמורות חונות כאן, גם בשעות קצת יותר מאוחרות, הם צריכים להעביר כל מיני שיעורים ולחזק את התלמידים הנחלשים, אז זה באמת נותן לנו את הטעם הטוב שהחינוך אצלנו זה לא סיסמה וזה לא רק איך שאומרים כתלמיד הבורח מבית הספר, אלא באמת זה חלק אינטגרלי מההסתכלות שלנו ולהביט קדימה, אם רוצים לראות את ההצלחה של הדור הצעיר שלנו.

משה אבוטבול: אני חייב לומר שכמובן להצלחות יש שותפים רבים.

משה אבוטבול: כמובן ידידי, חבר מועצת העיר, מר ריצ'רד פרס, שממונה על תיק החינוך והרווחה והמתנ"סים, יחד עם המנהלת היקרה, גב' רונית רענן, שהם אנשים פדגוגים שבאמת כל ימיהם היו עסוקים בחינוך.

משה אבוטבול: יש להם פה את ההזדמנות להתאים ולתת גם לאחרים מאותן מנות גדושות וטובות שהם טעמו תמיד.

משה אבוטבול: הידידים שנמצאים כאן בבית הספר וכמובן הצוות.

משה אבוטבול: אני רוצה לומר לכם, חברי כנסת יקרים, יושבת ראש הוועדה, לא בכל מקום תמצאו כזה סדר מופתי, כזה טיפוח בית ספרי ואני שמח וזה העונג שלי שבמשמרת שלי לפני שנה הקמתי את האודיטוריום של בית הספר, דבר שמאוד מאוד עוזר להם לכינוסים וגם במשמרת שלי יוקם אולם הספורט, שדווקא אתמול הייתה לנו ישיבה מאוד גדולה עם החברה הכלכלית איך לזרז עוד יותר את הקמתו.

משה אבוטבול: אנחנו שוקדים, כי מגיע לבית הספר הזה הרבה כלים.

משה אבוטבול: ארגז הכלים שניתן להם הוא בעצם ניתן לנו, הרשות נהנית כפליים ברגע שהיא רואה תלמידים מוצלחים, לאחר מכן הולכים לגיוס משמעותי בצה"ל, רואים לאחר מכן את ההצלחות שלהם גם במקומות אחרים, ודרישת השלום האחרונה שהייתה לי כשהייתי באיזה מרכז רפואי, שפוגש אותי אחד מהרופאים ואומר לי 'אני חניך ברנקו וייס', לא הפסקתי להתרגש, ואני מעביר לכם את ההתרגשות הזו.

משה אבוטבול: זה עושה לי טוב שמבית שמש תצא תורה.

משה אבוטבול: מבית שמש יוצאים גם גידולים נפלאים ועזבו פה ושם תקשורת שטותית, אנחנו יודעים באמת שהעיר הזאת צמאה להצלחות כמו של גב' עליזה בלוך, ההצלחה שלה, אם היא תועתק ונמשיך להתמיד בדרך הזאת, נראה את כולנו בבית שמש מאושרים.

משה אבוטבול: תודה רבה.

עליזה בלוך: תודה, ראש העיר.

עליזה בלוך: תיכף מחכים לנו תלמידי י"ב שמחכים לפגוש את חברי ועדת החינוך, אבל כיוון שהתכנסנו פה כולנו אני רק אגיד לכם רק עוד מילה אחת קצרה, כדי לסגור את העניין.

עליזה בלוך: בכל שנה כבית ספר, אני רוצה שתכירו עוד מהלך ארגוני של בית ספר, יושב צוות המורים של בית הספר בחודש מאי וקובע, חוץ ממה שעשינו כל השנה, מה הכי מעניין אותנו לקדם השנה, ומאוד מעניין לראות את זה, יש ויכוחים, יש הצבעות וכו', אז אני רוצה שתדעו מה המורים של בית הספר בחרו לקדם, שלושה יעדים, הפירוט שלהם נמצא בחוברות שתקבלו, אבל חשוב לדעת איפה המורים נמצאים היום.

עליזה בלוך: היעד הראשון הוא קידום אחריות התלמיד על תהליך הלמידה.

עליזה בלוך: מעניין אותנו לייצר מצב שאנחנו בו זמנית אומרים לתלמיד 'נעשה את הכול בשביל שתצליח', אבל כן לחנך ללקיחת אחריות ולהתמודדות ,שזה נושא שמאוד מעסיק את המורים כבר שנה שנייה.

עליזה בלוך: טיפוח הוראה לשם הבנה, מאוד מעניין אותנו שילד ילמד, אבל שהלמידה תבוא מתוך מקום של הבנת עומק, של חשיבה, של יכולת לקחת את הידע לידע שלך.

עליזה בלוך: כל דבר שאני אומרת נכון גם על המורה, כי גם המורה צריך לחוות את הדבר הזה.

עליזה בלוך: היעד השלישי, העמקת ידיעת הארץ בקרב תלמידי בית הספר.

עליזה בלוך: הייתה לנו איזה שהיא תחושה מאוד גדולה שמעבר לגבולות העיר בית שמש אנחנו מכירים מעט מאוד, אם בכלל, והיכולת להגיד 'זה משהו שאני מכיר, יש לי משהו להגיד עליו', ולכן עשינו שינוי גדול גם במבנה הטיולים של בית הספר, השנה אפילו ימי ההיערכות של צוות בית הספר היו טיול לנגב, מתוך איזה שהיא מחשבה לחבר להיכרות וללמידה משותפת.

עליזה בלוך: אני עוצרת ומעבירה את רשות הדיבור לכל השותפים שלנו, הערות, איפה כל אחד נרתם.

אבי שמר: מילה אחת על השקף הנוכחי.

אבי שמר: אם שמים פה לוחות זמנים, זו ממש תכנית עבודה.

עליזה בלוך: אנחנו מדברים על תכנית עבודה, אין משמעות לסטיקר.

עליזה בלוך: תודה.

עליזה בלוך: עוד הערות, התייחסויות?

זיו בר: אני מניח שיש מועצת תלמידים?

עליזה בלוך: אנחנו קוראים לזה הנהגה.

זיו בר: איך הם שותפים בכל המשימות האלה?

עליזה בלוך: גם, תהליך שלם מורכב, מה הם עושים, איפה מותר להם להשפיע, איפה אסור להם להשפיע.

עליזה בלוך: אני רוצה לספר, כשקבענו מה יהיה גובה אגרת בית הספר, ישבו שם גם נציגי תלמידים.

עליזה בלוך: אני גם חושבת שגם אפשר להכניס את התלמידים לשלב, לפחות את הבוגרים, של ראיונות למורים חדשים, אני חושבת שבסופו של יום, אם אני באמת רוצה לדעת מה קורה בבית הספר, הם האנשים שיודעים.

עליזה בלוך: אחרי הכול שם קורים הדברים האמיתיים.

אתי אלוני: אני רוצה לומר משהו אחד שבעיניי מאוד חזק פה בחדר, ולברך אותך בהזדמנות הזו, מר אבוטבול, שהוא גם בתפקידו הנוסף ממלא מקומו של יושב ראש השלטון המקומי וגם חבר ועדת החינוך בשלטון המקומי, שאני חושבת שמה שמאוד בולט כאן לטובה, בעיניי, מאוד חזק, זאת העובדה שיש פה שותפות.

אתי אלוני: שרטטתי את ארבע הרגליים האלה, שאין פה מישהו אחד, אלא באמת היכולת לייצר שותפות מקצועית שכל אחד יודע להביא בא את הערך המוסף המאוד ברור שלו מבלי להפריע לאחר ולייצר את הסך הכול הזה, שכולם רוצים אותו, ויוצא טוב.

אתי אלוני: זאת ההרגשה שלי, ממה שאני קוראת כאן.

אתי אלוני: אמר את זה היום לשמחתי, אני שמעתי הבוקר את דבריו של שר החינוך לפתיחת השנה, הוא אמר שהוא מרגיש שההבנה שיש יותר שותפויות בין גורמים שונים, גם אגודת הידידים שנמצאת פה, שזה גורם שלי הוא חדש במערכות מן הסוג הזה, הוא לא חדש במערכות אחרות שם, אבל אני אומרת שיש פה באמת מין שותפות, גם שותפות אזרחית, והשותפות הזאת בעיניי יוצרת מצב שגם הרשות, שהיא התשתית, היא בעצם הבסיס, היא המרחב, הילדים הם שלה, היא עוגן מקצועי של מורים, משרד החינוך כמובן שהוא גם הרגולטור, אבל הוא באמת נותן את כל הדברים האחרים.

אתי אלוני: אני חושבת שיש פה משהו שמראה שבחשיבה באמת נכונה, ולתת לשדה המקצועי לעבוד עם המעטפות האחרות, אני רוצה לברך על הדבר הזה ואני רואה בו מודל מאוד מעניין ואני רוצה להגיד יישר כוח, כי כולנו מכירים שולחנות אחרים ומקומות אחרים שזה לא ברור מאליו.

אתי אלוני: אני בהחלט מבקשת לברך אותך.

רונית רענן: אני רק רוצה להוסיף הערה אחת כאן, בקונטקסט של בית שמש, אבל גם בקונטקסט ברמה ארצית.

רונית רענן: זה לא סוד שבית שמש מבחינת הרכב האוכלוסייה שלה, החינוך הממלכתי הוא החינוך המותאם ביותר, כיוון שהתושבים בעיר, בגילאים האלה של מערכת החינוך, יש מעט ילדים של החינוך הממלכתי.

רונית רענן: ואז השאלה כאן איך גורמים לכך שתושבים, ואנחנו יודעים שתושבים נשארים בעיר בין השאר בגלל מערכת החינוך, אז אני לא אגיד שזה רק, אבל- - -

עינת וילף: האם יש תושבים חילוניים שיוצאים מפה למערכת החינוך של הקיבוצים והמושבים, להרי יהודה?

רונית רענן: לקיבוצים ולמושבים לא, אם יש זה בשוליים, יש קצת לירושלים, לבית ספר כמו התיכון ליד האוניברסיטה או האקדמיה למוזיקה, יש ילדים הרבה פעמים שמחפשים מסגרת מקצועית, שזה אין בעיר בכלל- - -

עליזה בלוך: או משפחות במצוקה שיוצאות לפנימיות.

רונית רענן: אבל בגדול למה זה חשוב?

רונית רענן: כי בעיניי זה סמל של בית ספר שיכול להתמודד עם הכלה אמיתית, כי אין פה עוד בית ספר, גם בית הספר הנוסף שיש הוא רק מכיתה י', זאת אומרת מכיתה ז' זה בית הספר היחיד שיכול לתת את השירות, וזאת התמודדות שרבים מבתי הספר בארץ, ממלכתיים וממלכתיים דתיים, לא מתמודדים איתם.

רונית רענן: צריך לשים את זה על השולחן, כלומר מייצרים הרבה מאוד מערכות נוספות ואומרים 'לא בבית ספרנו' וכן הלאה.

רונית רענן: זו ייחודיות שצריך לשכפל אותה, יכולת ההכלה, יכולת בניית כל המסגרות המורכבות האלה כך שילדים ירגישו מצליחים, שווים, מתקדמים, היא באמת מיוחדת.

רונית רענן: היא מיוחדת בעיר אבל מיוחדת גם בארץ, אני יכולה להגיד גם ברמה ארצית.

רונית רענן: אז המקום הזה הוא באמת עוגן לאוכלוסייה הממלכתית בעיר.

רונית רענן: חשוב להגיד את זה.

צחי מילגרום: אני אוסיף משהו לדברים שרונית אמרה.

צחי מילגרום: כשאנחנו התחלנו לעבוד עם עליזה, עליזה אמרה 'אני באמת רוצה לתת לתלמידים, גם הטובים ביותר, את האתגרים שהם לא יצטרכו ללכת ללידה', ואמרנו שאחד הדברים הם שאם ניתן להם קצת אופק, אפילו מעבר למה שהם רואים בבחינות הבגרות ובכיתה י"ב, זה משהו שהוא יכול להגיד, 'אוקי אז אני יכול להגיע בבית הספר למקסימום שמוצע במסגרת בית ספרית רגילה, אבל עוד משהו יותר'.

צחי מילגרום: ואנחנו כבר מספר שנים בכיתה ח' מלמדים קבוצה של תלמידים את הנושא של מה שקוראים אצלנו מיומנויות אקדמיות ומוכנות לאקדמיה שמלמדים את זה מרצים מתוך המכללה שבאים ואומרים הרבה פעמים, הלוואי שהיינו מקבלים גם מסטודנטים בתוך המכללה את ההבנה ואת היחס ואת העניין שיש פה לתלמידים בכיתה ח', ובוגרי הקורס הזה יכולים אחר כך להמשיך גם בתוך בית הספר על ידי מרצים מהמכללה שמגיעים לבית הספר ומלמדים קורסים אקדמיים, שיכולים להיחשב להם אחר כך לצבירה של נקודות זכות אקדמיות ותלמידים שרוצים קורסים שאחרים לא רוצים שמגיעים אל המכללה בעזרת בית הספר, מגיעים אל המכללה ולוקחים את הקורסים ויושבים ביחד עם הסטודנטים של המכללה ועומדים במשימות ובבחינות ובציונים בצורה מאוד מכובדת.

צחי מילגרום: אני יודע שעכשיו משרד החינוך נכנס לאיזה שהוא ניסוי בנושא הזה, אנחנו חושבים שהמכללות יודעות להיות מאוד רציניות בנושא הזה ולא רק מה שמשרד החינוך בחר, באוניברסיטה הפתוחה, אני חושב שהמכללות שנמצאות בכל הפריפריה הן צריכות להיות העוגן להשכלה הגבוהה באזור שלהם, ואני חושב שהנושא הזה, יחד עם ההובלה לא רק של עליזה, אלא שעליזה בראש צוות המורים, מוכיחה את עצמה גם בשל העובדה שבודדים באמת בכלל מחפשים את האופציה מחוץ לבית הספר ומחוץ לעיר.

עליזה בלוך: אנחנו רק נסגור את המעגל בהקשר הזה, אנחנו שולחים את הילדים לאקדמיה, חלק מהקורסים מגיעים הנה, חלק מהילדים יוצאים ולא במקרה יושב לידי שמעון, שמפעל נשר עוזר לנו להסיע את הילדים לירושלים, כדי שהם יוכלו באמת לצבור קורסים אקדמיים.

אברהם מיכאלי: יש לך פה כיתות מעופפות, כיתות שיוצאות לאוניברסיטה ללמוד קורסים שלמים?

צחי מילגרום: לא, אנחנו באים אליהם.

אבנר הלפרין: רק עוד שתי מילים על מועדון הידידים.

אבנר הלפרין: אנחנו מועדון ידידים המון שנים- - -

עליזה בלוך: שבע.

אבנר הלפרין: זאת שנה ראשונה שלי.

אבנר הלפרין: המטרה מבחינתנו היא לתת רוח גבית לצוות הנהלה מאוד חזק ומאוד מוצלח.

אבנר הלפרין: אני לא צריך לספר פה לאף אחד שזה אחד מגדולי הניהול הכי קשים שיש בכל העולם, העסקי, הכלכלי וכו', והמטרה מבחינתנו זה לעזור קצת בהיבט של כספים וגם בקשרים ובחיבור גם של עולם האקדמיה, הצבא, התעשייה, גם ההיי טק וגם התעשייה האזורית פה באזור לבית הספר.

אבנר הלפרין: אני רוצה להגיד עוד שני דברים, באמת אחד לחברי מועדון הידידות שנמצאים פה, הבקשה שלנו מכל אחד מכם זה למצוא נושא אחד לפחות ללוות את בית הספר בשנה הזאת, יש מגוון אתגרים משמעותי מאוד, ולעליזה ולהנהלה, באמת להפעיל אותנו כי יש פה מסלול מצוין, לעשות כל מה שאפשר כדי שתהיה שנה מוצלחת, שיהיה בהצלחה.

יוסי ורדי: בזמנו בא אבנר, אחרי שהוא חזר מארצות הברית, הוא למעשה יזם את הכניסה שלנו, אני הצטרפתי אליו.

יוסי ורדי: אני לא איש חינוך, אבל אני רוצה להגיד לכם שתי אובזרווציות שיש לי, אני רוצה לנצל את העובדה שאנחנו יכולים לדבר לוועדת החינוך ולהשתמש בבית הספר הזה בתור דוגמה יותר כללית.

יוסי ורדי: כל פעם שואלים אותי איך במדינת ישראל מצד אחד התוצאות של הפיזה הזאת מקום תרפ"ט ומצד שני יש את אוכלוסיית ההיי טק הכי מסעירה בעולם.

יוסי ורדי: מי שמתחיל לבדוק מה קורה מגלה תופעה שמצד אחד היא מאוד מדאיגה, אבל מצד שני היא נותנת תקווה ואני אגיד מה היא.

יוסי ורדי: אם אתה לוקח ועושה סגמנטציה של הדמוגרפיות, אז אתה רואה שיש קבוצה קטנה, לא יודע אם זה 10% או 15% מהאוכלוסייה, שאם הם היו עושים לבד את המבחנים האלה הם היו מוציאים את התוצאות הכי טובות בעולם, בכלל אין לי ספק, וזו אותה קבוצה שהולכת ל-8200 ושהולכת לבתי הספר שאנחנו מכירים אותם.

יוסי ורדי: מצד שני יש אוכלוסיות שלמות שלא מקבלות את מה שצריך לקבל, חרדים, ערבים, פריפריה כלכלית, פריפריה חברתית.

יוסי ורדי: עכשיו תמיד באים ומטיחים את האשמה במשרד החינוך ובמורים, הם המטרה הכי קלה, אבל בסופו של דבר כשאתה הולך לבדוק מה קורה אתה רואה שזה מתחיל ברווחת הילד.

יוסי ורדי: שם זה מתחיל.

יוסי ורדי: הורים שצריכים לעבוד בשביל המחיה שלהם מהבוקר עד הלילה, הם לא יכולים לתת לילדים שלהם מה שהילדים צריכים לקבל.

יוסי ורדי: עליזה מוכרת כאן סנדוויצ'ים לילדים בשקל, אני חושב- - -

עליזה בלוך: שניים.

יוסי ורדי: טוסט בשקל, או שני שקלים.

יוסי ורדי: אצל קארן היא סדרה ארוחות חמות ל-900 ילדים, הציונים עלו אצלה כאן מ-27% ל-87% עם אותו צוות מורים.

יוסי ורדי: מצפים ממורה שתהיה אמא, שתמלא את החלל של אמא של 40 ילדים, זה לא עובד ככה.

יוסי ורדי: סר מייקל ברבר, שעשה את העבודה על החינוך באמריקה, הוא לקח את בוסטון בתור מקרה לדוגמה ובדק מה קרה בבוסטון כשרמת החינוך עלתה.

יוסי ורדי: הוא אומר שם בצורה מאוד ברורה, הוא אומר 'תעזבו את בתי הספר החזקים ולכו תעבדו על בתי הספר בפריפריה אחד אחד, תצ'פרו אותם ותקבלו תוצאות'.

יוסי ורדי: עכשיו אנחנו ראינו, אבנר הביא לכאן את 8200, הנגיש לעליזה את 8200.

יוסי ורדי: 8200 הסכימו לפני ארבע שנים לקחת כיתה, לא מתנדבים של 8200, לא חיילים של 8200, יחידה 8200 לקחה כיתה, תגברה אותה במשך ארבע שנים, התוצאה 21 ילדים מבית שמש הלכו בשנה שעברה ב-13 בספטמבר ל-8200.

יוסי ורדי: חיילים ביחידה.

יוסי ורדי: השנה יילכו כמה?

עליזה בלוך: השנה 14.

יוסי ורדי: 14 יילכו, מבית שמש, לא מצפון תל אביב, לא בונבונים, לא צפונבונים- - -

עליזה בלוך: צפונבונים מבית שמש.

יוסי ורדי: בקיצור אפשר להפוך את כולם לצפונבונים.

יוסי ורדי: שוב פעם, הבעיה בפיזה, זה לקחת את הקטע שעושה את ההיי טק ולסחוב אותו בעוד ועוד ועוד ועוד בתי ספר, וזה צריך לעבוד לעומק, לקחת בית ספר ולחרוש אותו.

יוסי ורדי: עליזה בזמנו באה אלינו, בתחילת שנה שעברה, יש לה בעיה עם האתיופים, בעיה נקודתית, אז חשבנו שאנחנו יכולים, הלכנו לנסות לראות איך לעזור לה לפתור את זה.

יוסי ורדי: כמובן שבשביל הדברים האלה צריך מנהל שהוא מנהיג, שהוא משכוכית, שהוא סוחב אחריו את כל העדר, את העדר של המורים ואת העדר של המתנדבים ואת העדר של העירייה.

יוסי ורדי: יש כאלה מנהלים וצריך להעצים אותם, אבל מה שאנחנו רואים כאן, אני רואה כאן את התקווה לסגור הרבה מאוד דברים לפי המודל הזה, לסגור את הפיזה, לסגור עוד הרבה פערים.

יוסי ורדי: רק מילה אחרונה, אולי כדאי שקארן תרחיב על זה, אי אפשר וזה לא הוגן לדרוש, לא ממערכת החינוך ולא מהמועצה המקומית ולא מהעירייה, שסגרו פערים של הבית.

יוסי ורדי: יש חוזה בלתי כתוב בין המדינה לבין הבית, אתה תשלח לנו את הילד בשמונה בבוקר, כשהוא סרוק, רחוץ ובלי כינים, אנחנו נלמד אותו היסטוריה, מתמטיקה, נחנך אותו קצת, ניתן לו מערכת ערכים ונשלח אותו באחת.

יוסי ורדי: אם יש לך מזל הוא יחזור בלי כינים ולא דקור, ואז אתה תלמד אותו, תאכיל אותו, תעזור לו לעשות שיעורים, תדאג שיהיו לו חברים טוב, שיהיה לו מחשב, שתהיה לו מערכת ערכים שיהיה נאמן לארצו ולמולדתו, שירצה ללכת לצבא, סליחה, ל- - -

צחי מילגרום: הייתי שם את השיר של בועז שרעבי, 'הלוואי'.

יוסי ורדי: הלוואי, אבל העובדה היא שאנחנו רואים שזה קורה, זה קורה בעשרות בתי ספר, אפשר לקחת את בתי הספר אחד אחד, ומה שאמר מילגרום, בלי החברה האזרחית, בלי השתתפות של האקדמיה, בלי השתתפות של יחידות צבאיות, בלי שהבנקים יגידו לכל סניף תיקחו בית ספר, כמו שבנק הפועלים עשה, בלי שמפעלי התעשייה, עליזה לא הזכירה, אבל הזכירה את נשר, כאן אין לא הנהלה של קופת חולים ולא הנהלה של בנק לאומי, כאן יש שמעון ונשר וטרבלסי אבן וטוטנה

יוסי ורדי: אואר, הם האנשים והם אלה שהילדים של העובדים והם אלה שמתגייסים, אלה חוט השדרה של עבודה קהילתית אותנטית במקום הזה.

יוסי ורדי: אז צריך שהתעשייה תתגייס, שהצבא יתגייס, שהמפעילים יתגייסו, שהאקדמיה תתגייס, לסתום את הפערים שהמשפחות לא יכולות לתת.

יוסי ורדי: אני לא יודע, כמה אמהות חד הוריות יש כאן בבית הספר הזה?

יוסי ורדי: 20%, 30%?

יוסי ורדי: אמא חד הורית צריכה ללכת להתפרנס, זה מה שמדאיג אותה, היא לא יכולה ללכת ולתת את כל מה שמצפים, ואז באים ואומרים להורים 'אתם לא עושים את העבודה'.

יוסי ורדי: אנחנו ראינו שבבתי ספר, במקום שהמנהל מוביל ומצליח לרתום משאבים והחברה מתגייסת ברצון, חוזרים לסגור את הפערים האלה.

יוסי ורדי: עכשיו אפשר לשבת ולפרוש תכניות שלמות, אבל מה שעליזה עושה זו הוכחה שיש עתיד לפיזה ויש עתיד לאתיופים ויש עתיד לבית שמש לשלוח חיילים ל-8200 ועוד ועוד ועוד ועוד.

יוסי ורדי: כל הדברים האלה קורים, רק צריך לעשות לזה שקלול.

יוסי ורדי: עד כאן.

עליזה בלוך: מנכ"לית מכון ברנקו וייס.

ניבה חסון: רק באמת כמה מילים.

ניבה חסון: קודם כל אני מצטרפת לכל הדוברים הקודמים לי, על העובדה שאנחנו יכולים לראות ההבדלים בין בתי ספר בעיקר בעקבות העומדים בראש בתי הספר.

ניבה חסון: בית ספר זה מין מנהיגות, אין בכלל ספק שעליזה היא מנהיגה והיא מנהלת והיא יודעת לסחוף אחריה את האנשים.

ניבה חסון: אני רוצה לומר שבית הספר הזה הוא בית הספר הבכור של מכון ברנקו וייס, המכון קיבל את בית הספר משכבה ז' והצמיח את בית הספר במהלך השנים ויחד עם בית הספר גם אנחנו למדנו וצמחנו.

ניבה חסון: היום יש לנו 6 בתי ספר שש שנתיים ועוד 14 בתי ספר לנוער בסיכון, יש בית ספר כזה כאן בעיר בית שמש, יש בזה אמירה מאוד רצינית.

ניבה חסון: לפני כמה ימים התפרסם נושא הנושרים, אחוז הנושרים, הרי שבעיר בית שמש אין נושרים כי הילדים האלה נמצאים בבית ספר לנוער בסיכון ומצליחים, וניגשים לבגרויות ועושים הצלחה מאוד גדולה.

ניבה חסון: אני רוצה להגיד שני דברים בתפיסות החינוכיות של המכון, שעליזה כאן מקסמה אותם.

ניבה חסון: היא עשתה הרבה מאוד דברים בתוך התפיסות החינוכיות אבל שני דברים מאוד מרכזיים שאנחנו רואים פה, ראשית מערכת יחסים שונה ואחרת בין ילדים לבין המבוגרים כאן, המבוגרים זה צוות המורים וזה צוות המנהלה וזה כולם, מערכת יחסים שנשענת על מסגרות פרטניות, זה בית ספר שהוא בית ספר שנמצא בתוך המערכת הציבורית, הממלכתית ציבורית.

ניבה חסון: אני מסכימה עם יוסי, זו תקווה גדולה מה שאנחנו רואים פה, אפשר לעשות בתקציבים של המערכת הציבורית ועוד קצת נפלאות.

ניבה חסון: מה שקורה כאן בתוך בית הספר זה מערכת יחסים שהיא לא מערכת של סמכות, היא מערכת מצד אחד מאוד תומכת, מאוד חמה, היא מאפשרת לילדים, נותנת להם להרגיש מאוד נוח, הם לא חוששים מהכישלון.

ניבה חסון: לצד זה יש פה משמעת, יש פה גבולות, הילדים צריכים גבולות, והשילוב הזה הוא שילוב יוצא מן הכלל.

ניבה חסון: הדבר השני, הזכירו את דוח מקנזי, הדוח של 2008 אומר שאיכות הלמידה אינה יכולה לעלות על איכות ההוראה.

ניבה חסון: יש פה לאורך השנים פיתוח מקצועי של מורים, המורים פה כל הזמן לומדים.

ניבה חסון: זו לא סיסמה של ארגון לומד, לא רק הילדים לומדים, המורים לומדים, ואת זה עליזה מובילה בצורה בלתי רגילה.

ניבה חסון: מורים טובים, יש פה 120-130 מורים, מובילים מערכת חינוך טובה.

ניבה חסון: אלה שני הדברים שרציתי לומר ולאחל המון המון הצלחה לעליזה.

ניבה חסון: כמו שהיא אומרת, אי אפשר לנוח על זרי הדפנה, הרבה מאוד הצלחה.

ניבה חסון: תודה.

עינת וילף: עליזה, ברשותך, אנחנו הולכים, אני רק נתתי לך לנהל את הדיון, אבל אני אסיים אותו.

עינת וילף: קודם כל תודה על האירוח, ומה שנאמר כאן היה מרתק.

עינת וילף: בוועדת החינוך אני לקחתי על עצמי להפוך את הוועדה באמת למקום שמיישם את התפיסה שמערכת חינוך מצטיינת היא זו ששואלת את המורים והמנהלים מה לעשות ולא זו שאומרת להם מה לעשות.

עינת וילף: אחת לשבוע מופיעה בוועדה מורה, מנהלת, מורה או מנהל, שמספרים על העשייה שלהם, הדברים גם מסוכמים ומועברים אחרי זה למשרד החינוך.

עינת וילף: אני אשמח מאוד לארח אותך, שתוכלי לספר בוועדה באופן יותר מפורט על התכניות, על מה שנעשה, מתוך האנשים שאת עובדת איתם, אם יש אנשים שהיית רוצה שיופיעו בוועדה, בשמחה, ובהחלט אני אשמח למפגש ולדיון יותר מעמיק.

עינת וילף: העלית כאן כמה דברים מרתקים, אני חושבת שבהחלט יש מה ללמוד מהם לגבי המערכת בכלל.

עינת וילף: אז תודה רבה ויישר כוח.

עליזה בלוך: מכיוון שאני יודעת שחלק קמים לעוד משימות היום, אתם יודעים שלבית ספר ברנקו וייס, מי שבא פעם ראשונה, זו רק פעם ראשונה כי אין פה כניסות חד פעמיות, אני מודה לכולם על השותפות, אבנר אמר את זה בעדינות, אני התפקיד שלי זה לחזק את שנאמר כאן, אני מזמינה כל אחד לפני שהוא יוצא להגיד מה השנה אני עושה בשביל ברנקו וייס ומה הופך השנה את בית הספר הזה יותר טוב בגללי.

עליזה בלוך: אז שתהיה שנה טובה לכולם ותודה רבה.

עליזה בלוך: סיכום הישיבה

משה אבוטבול: ועדת החינוך של הכנסת וסגן ראש העיר, ראשית ברוכים הבאים.

משה אבוטבול: כהמשך למה ששוחחנו בברנקו וייס, אני שמח מאוד מאוד בנוכחות שלכם, זה הוסיף הרבה כבוד לעיר בית שמש, ועדה כה חשובה מגיעה להכיר את מודל הטיפוס של החינוך שלנו כאן בעיר בית שמש.

משה אבוטבול: אני חייב לציין שבאמת זכתה עירנו והיא באמת עטורת פרסים.

משה אבוטבול: רק בקיץ האחרון זומנתי למלון רמת רחל בירושלים וזכיתי לקבל חמישה פרסים מחוזיים ממר שמעוני, שהוא מנהל המחוז.

משה אבוטבול: אני חושב שהעיר שלנו מאוד צועדת בנושא הזה של החינוך, משקיעים הרבה, הרבה דברים שבעבר לא היו נתנו את הדעת לנושא הזה.

משה אבוטבול: כמובן שלכל העשייה שלי שותפים גם חבריי לקואליציה, בפרט ידידי מחזיק תיק החינוך ריצ'רד, דברים שבאמת נתנו את הדעת, שאם רוצים להצליח חייבים לתת דגש, החל בנושא של מבחני הבגרות, שהשקענו, דרך תכנית שנקראת תפנית, כספים רבים, ואנחנו גם זוכים לראות את התשואות ואת התוצאות של ההצלחות וזה מאוד מחמם את הלב ונותן גם את המוטיבציה להמשיך להשקיע.

משה אבוטבול: אני חייב לומר שישנן מספר תכניות שנותנות לנו עזרה היקפית, אני קורא לזה, לכל הנושא של חינוך בבית שמש, אם זה התכנית הלאומית לנוער בסיכון, תכנית שמידט, שבאמת נכנסת לתוך בתי הספר, למוסדות החינוך, אם זה תכנית של עיר ללא אלימות, אם זה תכנית נח"ם, נוער חרדי מנותק, ועוד כהנה תכניות שעושות מהפכה בכל מה שקשור לאווירה החינוכית או לאקלים החינוכי.

משה אבוטבול: אני חייב לומר שגם החשיבה שלנו, ולאחר שנים רבות שלא היו כאן בעיר מלגות לסטודנטים, קיבלנו החלטה יחד עם חברי ריצ'רד, שמוביל את זה, ואוניברסיטת חיפה, לתת מלגות לסטודנטים רבים בעיר שלנו בית שמש, כאשר לצד זה שהם מקבלים את המלגה, אנחנו מטמיעים אותם בתוך המערכות לעזור, אותם סטודנטים, נותנים להם שעות מחויבות וזה תורם גם כן להתקשרות בין הסטודנט לתלמיד וכן גם כן נותן אווירה של כוח הנתינה.

משה אבוטבול: אז גם קבלת המלגה מתפרשת הרבה יותר כתמורה ולא חלילה כעזרה.

משה אבוטבול: אני חושב שבאמת מצב בתי הספר הפיזי בעיר בית שמש, במגזר הממלכתי והממלכתי דתי, הוא טוב, מצוין, ואני שמח בכך.

משה אבוטבול: אנחנו גם חונכים בתי ספר חדשים, כעת נכנסים ללימודים בית ספר אהבת ישראל במגרש 510, זה שייך לדתי לאומי, בית ספר יפה מאוד, מכובד מאוד, ואנחנו גם כן שמים דגש על החינוך המיוחד.

משה אבוטבול: אני קראתי לשנה שהייתה שנת החינוך המיוחד, במשך כל השנה עשינו מספר פעילויות למען החינוך המיוחד, כאשר גולת הכותרת זה שאתמול הכנסנו את התלמידים רבים לבית הספר החדש שנקרא 'מגן הלב', ברחוב נהר הירקון, בית ספר מאובזר ומכובד לחינוך מיוחד, לתת להם את התחושה ש'אתם שווים בין שווים'.

משה אבוטבול: בית שמש מתאפיינת במגזרים שונים.

משה אבוטבול: יש לנו את המגזר, נקרא לזה המגזר הכללי, מסורתי כזה.

משה אבוטבול: לעומת זה יש את המגזר הדתי יותר ואת המגזר החרדי, שמונה בעיר כ-50%.

עינת וילף: יש מביניהם שהם בכלל במסלול בגרות?

משה אבוטבול: הבנות יותר.

משה אבוטבול: בקטע של הבנות זה יותר הולך, בבנים אלה ישיבות קטנות, פרט לבית ספר אחד שנקרא בית ספר מאורות, שגם אגף החינוך, ריצ'רד, היו בו לאחרונה, ששם הם גם עושים לימודי בגרות, למרות היותם ישיבה קטנה, הם לומדים שם והם גם נמצאים, לצערי, במצוקה, הם נמצאים בתוך וילה וחצי שמתפנה ולכן אנחנו כעת פינינו בית ספר, נתנו מספר קרוונים לכיתות הטכנולוגיות שלהם ברחוב הגפן.

עינת וילף: הסיבה שהם עושים בגרות זה שהם בדרך כלל מרקע אנגלוסקסי?

משה אבוטבול: חלקם, חלקם גם כאלה שפחות השתלבו בעולם הישיבות, אז ההורים החליטו שהם רוצים להוציא אותם קצת למשהו אחר.

משה אבוטבול: אגב, יש מגמה כזו גם בתל אביב, אם שמעת על מקום שנקרא 'ישיבת היישוב', היישוב החדש.

אברהם מיכאלי: מה שמנסים בכפייה לא מצליח.

אברהם מיכאלי: מה שנותנים לאנשים להתקדם לאט, הם מתקדמים בלי שמישהו עומד להם על הראש.

אברהם מיכאלי: זה רמז לפלסנר.

משה אבוטבול: במגזר החרדי המצב הוא מאוד קשה מבחינה פיזית.

משה אבוטבול: יש לי חסך של כ-400 כיתות בעיר בית שמש, זה נגזר מתוך תכנית אב שערך כאן משרד החינוך לפני שנה וחצי, בהוראתו של שר החינוך, מר גדעון סער, ו-400 כיתות, כדי להבין את זה, זה כ-40 בתי ספר שחסרים שנמצאים בתוך קרוונים, בתוך דירות, בתוך מחסנים, וחלק בבית העלמין, יש שם עתודות קרקע שנאלצנו להניח שם גם מספר בתי ספר, וכשהיה פה מבקר המדינה לא היססתי לקחת אותו להראות לו את זה, כדי שיבין עד כמה המצב קשה.

משה אבוטבול: 40 בתי ספר, 400 כיתות לימוד שאנחנו מנסים לאט לאט למחוק את הפער.

עינת וילף: 400 כיתות זה המספר הרשמי של משרד החינוך?

משה אבוטבול: כן, קצת יותר, אבל בוא לא נלך על הגודל כי בינתיים בניתי קצת, אז הבנייה מורידה את הפער, אם כי, שוב, הילודה, בלי עין הרע, משגשגת וכן ירבו, אנחנו שמחים בכל יהודי שנולד.

זיו בר: יש לזה הכרה של משרד החינוך?

משה אבוטבול: כן, זו תכנית שהוא עשה.

זיו בר: גם תקצוב?

משה אבוטבול: לא, בתקצוב הם נותנים את זה בטפטופים, פה עוד 30 כיתות, פה עוד 50 כיתות.

משה אבוטבול: אני מקווה שאנחנו נצליח בעזרת ה' תוך חמש שנים למחוק את הפער לפחות מהאזורים הישנים.

משה אבוטבול: באזורים החדשים שאנחנו בונים, והעיר בית שמש נכנסת לתנופת בנייה גדולה, מהגדולות שחוותה מדינת ישראל, אנחנו אמורים לבנות כ-40,000 יחידות דיור- - -

עינת וילף: זה הכול לחרדים, נכון?

עינת וילף: בשכונה ג'?

משה אבוטבול: לא, לא.

משה אבוטבול: אני חושב שאנחנו יודעים גם על קבוצות אמריקאיות שכן רכשו שם, יש שם שתי שכונות, שכונת ממשלו, שכונת המשקפיים שמיועדים דווקא לציבור הדתי לאומי.

משה אבוטבול: לציבור הכללי עשינו פה פרויקט מאוד גדול שנקרא פינוי-בינוי, 1,500 יחידות דיור ברחוב ביאליק, שהיום שוקדים עליו, קיבלתי תקציב של 2.5 מיליון ממשרד השיכון כדי לעשות שינוי תב"ע (תכנית בניין עיר) בנושא הזה.

משה אבוטבול: אני חייב להודות, אי אפשר לבוא ולהגיד, ישנה מגמה מסוימת, היא מתרחבת, אבל זה לא התחיל בי, זה התחיל בקודמיי, שהם קיבלו החלטה אצלם שהציבור החרדי יגיע בהמוניו לעיר.

משה אבוטבול: אני מבחינתי מכבד כל יהודי שמגיע לפה, זו דרכנו, זה לא קל לנהל עיר כזו שהיא ממש מגזרית מכל מיני סוגים, כאלה ואחרים, אבל אני שמח שיש לי קואליציה רחבה, 16 מתוך 19 חברים נמצאים בקואליציה, פעילים בתפקידים כאלה ואחרים, עושים את מלאכתם נאמנה, ריצ'רד נמצא בתפקידי מפתח גדולים ביותר, גם תיק החינוך, גם תיק הרווחה וגם תיק המתנ"סים שזה תיקים שנמצאים בלב עשייה עירונית, יש לי ממלא מקום מאוד יקר, מאיר בלאיש, שהוא ממונה על שפ"ע (שיפור פני העיר), על כיבוי האש, ממונה על כל הנוער ואירועים וכל הדברים הללו.

משה אבוטבול: אנחנו מתחלקים פחות או יותר בעבודה ובצורה טובה ומיטבית.

משה אבוטבול: חברים מהסיעה של העולים מרוסיה אחראים על תיק הקליטה, חבר מש"ס אחראי על תיק הבריאות, חברים מאגודה אחראים על תיק איכות הסביבה והכספים, כל אחד לקח לו את התיק שלו, אבל היופי שבדבר שבסופו של דבר כולנו יודעים שצריכים להוביל עיר ולהשתדל למנוע כמה שפחות שיהיו חיכוכים וזה לא קל.

משה אבוטבול: אתם בעצמכם יודעים את הנושא הזה שהיה לפני שנה, אין מה להסתיר את זה, העיתונות כתבה על זה, קיבלתי ארגזים של קטעי עיתונות בנושא הזה, אבל אני חושב שהעיר באמת גם התחילה להבין שכל אחד כבודו במקומו מונח, צריכים לכבד אחד את השני, הקמתי שולחן עגול ובראש השולחן העגול הזה עומד יהודי מאוד יקר, יושב ראש גשר, מר אילן גאל דור, שעושה עבודה נהדרת.

משה אבוטבול: הוא ריכז תושבים מכל המגזרים, כולל נטורי קרתא, הכניס אותם לביתו, הוא מקבל תקצוב כלשהו לנושא הזה, הם יושבים, מלבנים סוגיות, כל פעם מזמינים אורחים, הזמינו את עליזה בלוך, שהיא תבוא גם לשם, הזמינו את דר' חגי אגמון, שגם הגיע לשם.

משה אבוטבול: מגיעים לשם כל מיני אנשי רוח שהם בעצם יוצרים את ההרמוניקה המשותפת בין כולם, שזה דבר לא קל, אבל לא אבדה תקוותנו, אנחנו יודעים שבסך הכול הכללי- - -

עינת וילף: יש בכלל סיכוי לזה?

עינת וילף: כלומר יש עתיד לחיים חילוניים בבית שמש?

משה אבוטבול: אני אומר לך בצורה הברורה ביותר, אם כל אחד ינקוט בנוסחה הברורה שאף אחד לא מפריע לשני לחיות בצורת חייו, קרי חילוני יכול לנוע בחופשיות בשבתות, כמובן במגזרי שלו, והחרדי לא נכנס פה לשכונה להפגין, למה פה לא מוכרים בד"צ בית יוסף, או דברים כאלה, זה יוצר סיכוי מאוד גבוה, ואנחנו משתדלים לעשות את זה כך.

משה אבוטבול: לכן גם מבחינתנו, אתם רואים ששקט פה, זה לא שיש פה איזה תנועה חרדית שבאה ומנסה ליצור אימפריאליזם או דברים מהסוג הזה.

משה אבוטבול: היו מקרים, בפרט בקו התפר, כמו שהיה בשנה שעברה בבית ספר אורות, גרים שם מקבץ של חרדים אבל מהקיצוניים ביותר, שבאו ממאה שערים לפני שבע שנים, והם למעשה מאוד לא אהבו את הקטע שבנות נמצאות לידם, אז נוצר כל החיכוך, אבל אני גאה במשטרת ישראל שבאמת עושה את עבודתה נהדר והם שמו יד על הפורעים, עצרו אותם לכמה ימים ותשקוט הארץ 40 חודש.

משה אבוטבול: קצת יותר שקט, יותר רגוע.

משה אבוטבול: אני לא יכול להגיד שזו מגמה לתמיד, הרי תמיד יימצא אותו אחד שיעשה את השטויות, אבל אני מדבר מהבחינה הזאת שכל אחד יודע את תפקידו, משטרת ישראל את תפקידה, עיריית בית שמש את תפקידה.

משה אבוטבול: גברתי שאלה לגבי הנושא של השלט.

משה אבוטבול: אני רוצה לומר דבר כזה, עיריית בית שמש לפחות עשר פעמים הסירה את השלט.

משה אבוטבול: עשר פעמים הפקחים שלי באו, הסירו, וזה יצר בדיוק אפקט הפוך לגמרי.

משה אבוטבול: כשהורידו מפה שלט אז כדי להכניס ולהרגיז שמו גם במרפסות שלהם.

משה אבוטבול: במרפסות אין לי רשות להוציא, אז הם שמו את זה כדי להרגיז, כדי להגיד 'אתם לא תחנכו אותנו'.

משה אבוטבול: זה היה מין מצב כזה שאנחנו משחקים איתם חתול ועכבר, לכן אחרי באמת כעשר פעמים החלטנו שמשאירים את זה.

משה אבוטבול: מבחינתנו אנחנו מחכים להזדמנות קצת יותר טובה ונוחה שהם יסירו את זה מעצמם, כי אני חסיד מאוד גדול של הידברויות, של לנסות בצורה כזאת, אולי בשולחן העגול יביאו אותם למצב כזה.

משה אבוטבול: אבל מה ייתן לי עכשיו בפעם האחת עשרה אני אוריד את זה?

משה אבוטבול: אז תהיה הפעם השתים עשרה והשלוש עשרה וזה לא שייך, כי בסך הכול הכללי- - -

עינת וילף: אני אגב מאוד מצטערת לשמוע את מה שאתה אומר- - -

משה אבוטבול: את לא חייבת להסכים עם- - -

עינת וילף: לא, מה שאתה מתאר זה מצב שבו הם מנצחים, כי אתה אומר שהם התישו אותך ואתה מוותר.

משה אבוטבול: תראי, אם ניצחון אצלך זה בצורת השלט, אז אצלי הניצחון הוא בצורת השקט.

משה אבוטבול: אם אני יודע שבגלל שתי נשים שמגיעות לשם, ואני מכבד אותן, תושב זה תושב, הן מגיעות לשכונה הזאת ולא מגיעות אפילו לגור שם, הן לא נמצאות שם במקום ואין תלונות מצידן- - -

עינת וילף: אבל זו הפרה של החוק.

משה אבוטבול: הפרה של החוק?

משה אבוטבול: אז שמשטרת ישראל תתמודד יחד איתי.

משה אבוטבול: הם עשו את זה מספר פעמים, שימשיכו.

משה אבוטבול: אבל זה ודאי לא מטרת הביקור, אני רק רוצה לבוא ולומר שמבחינתנו השקט מעל הכול והשקט נדרש לפה כמו אוויר לנשימה.

משה אבוטבול: אנחנו רוצים שקט לנוע קדימה.

משה אבוטבול: כשהיה הסיפור של השלט הזה, היו כאן מהומות, נכנסו למגננה, הכניסו את השיקול האידיאולוגי ושלום על ישראל.

משה אבוטבול: שווה לי שקט והשקט הזה מבחינתי משרת את כולנו.

משה אבוטבול: אני נאבק יחד עם חבריי, בפרט ריצ'רד, להביא אזרחים נוספים שיבואו לגור בעיר בית שמש והפגנות ושטויות מהסוג הזה רק מקלקלות את שמה הטוב של העיר.

משה אבוטבול: אנחנו עובדים במערכת החינוך קשה מאוד, מתאמצים, את צריכה לראות שהוא נמצא פה עד שמונה ותשע ועשר ואחת עשרה בלילה ויוצא בשש בבוקר כי הוא צריך להגיע בכל אופן למשרדי המפלגה, איפה שהוא עובד, והמאמץ הזה משתלם, כי אנחנו גם רואים את הפירות, רואים את ההצלחה.

משה אבוטבול: זה שבית שמש פותחת את שנת הלימודים באפס תקלות, זה נעשה בעקבות הידברויות, ואחת הדוגמאות שאני שולף לך כאן במקום, שאפילו חברי ריצ'רד עוד לא יודע, אבל זה נכתב אתמול בסביבות השעה כמעט אחת עשרה בלילה.

משה אבוטבול: מכתב מיגאל צרפתי.

משה אבוטבול: אני אספר לך סיפור קלאסי כדי שתביני עם מה אני מתמודד.

משה אבוטבול: יש הרבה כיתות רבות של תלמידים מהמגזר החרדי שנמצאים בקרוונים ועד אתמול בלילה ל-126 תלמידות אין איפה לפתוח את שנת הלימודים.

משה אבוטבול: הכי קל לבוא ולהגיד שיש לנו בית ספר שהוא ממלכתי, שנמצא ברמה א', בשכונה שלהם, עם כ-150 תלמידים והוא בחלקו- - -

ריצ'רד פרס: שתמיד היה שם.

משה אבוטבול: כן, אני לא אמרתי שעכשיו הביאו אותו, לא אני הבאתי אותו, בואו נדייק.

משה אבוטבול: קודמי הציב אותו שם משיקולים שלו והם מנסים בכל כוחם, באמת בכל כוחם, להשפיע דרך חברי כנסת ודרך כולם להוציא את כל הילדים משם, להעביר אותם מבית שמש הוותיקה ולהיכנס לשם.

משה אבוטבול: ודאי שזה לא יעלה על הדעת, צריכים לעשות את זה בצורה- - - אין פה כפייה בדברים האלה.

משה אבוטבול: עד אתמול בלילה הם התכוונו ללכת להפגין, בסיעתא דשמיא, מצד אחד, או בסיעתא דשרא, של השר, מצד שני, בחדר המצב עלו על הנושא הזה והבינו שאי אפשר לעשות את מה שהם רוצים ולכן הם קיבלו חבילת פינוק חלופית כדי שנוכל לחסום את אותה הפגנה.

משה אבוטבול: החבילה הזאת נתנה להם ארבעה מבנים יבילים שיהיו בחצר בית הספר, למרות שיש שם ממש צפיפות, תבואי לשם בהזדמנות, היום לא נגענו בחינוך הממלכתי דתי ולא בחרדי, אבל שם בתוך החצר- - -

ריצ'רד פרס: הם יזמו את זה.

משה אבוטבול: מסיימים בשעה אחת עשרה ביום הראשון, אין מה לעשות.

ריצ'רד פרס: היא ביקשה את הביקור.

עינת וילף: אני ביקשתי את שני בתי הספר.

משה אבוטבול: אנחנו נשמח לעשות את זה, עינת, אבל היום- - -

אברהם מיכאלי: ריצ'רד, עד הבוקר לא ידעתי שהם בכלל שינו את סדר היום.

משה אבוטבול: זה על דעת המנהלות, הם מכבדים את זה ומבינים את זה.

משה אבוטבול: אבל את רואה מה זה, לדאוג לארבעה קרוונים, לדאוג לכך שאת ההרשאות התקציביות לבניינים שישרתו אותם, יזרזו את זה ויביאו ב-2012 וגם עכשיו שאין להם איפה להיות אנחנו דואגים להם לאיזה מקום אחר שילמדו, אז יהיו הסעות שייקחו אותם ויחזירו אותם על חשבון משרד החינוך, והדבר האחרון, שהם בעצם מבקשים, את זה אנחנו ביצענו, לפתוח מחר את שנת הלימודים הרגילה, כשהיא בעצם נפתחה בחצר, אבל תוך שבוע אני מקווה שנכשיר כמה מקומות לעשות את זה.

משה אבוטבול: אבל זה תוצר, עינת, של הידברויות.

משה אבוטבול: אם היינו הולכים בכוחניות כל הצדדים היו מפסידים.

משה אבוטבול: יכול להיות שמבחינה מתמטית אתם צודקים, אנחנו פה 400 ופה רק 150, יכול להיות, אבל אני לא נכנס לזה, כי אם אני יכול לפתור את זה בצורה אחרת, בצורה של הידברות, בצורה חכמה ולא מתוך כפייתיות, והיה על זה שכרנו.

משה אבוטבול: זה הקושי שנמצא כאן בתוך העיר שלנו בית שמש, כמה שיותר ליצור אהבה, ליצוק אהבה, ליצור חיבורים מאשר ליצור חלילה את ההיפרדויות.

משה אבוטבול: ולכך יש לי הרבה שותפים טובים, כפי שציינתי, ריצ'רד הוא שותף נאמן לדרך, ואני מאמין שגם לו יש מה לומר בנושא הזה, אבל אני רוצה לומר שמערכת החינוך שלנו היא לא רק מערכת חינוך, היא פועלת בהרמוניה גם עם מערכת הרווחה וגם עם מערכת המתנ"סים והשילוב הזה, הקומפלקס הזה, של כל המחלקות הללו, שהן מחלקות מוד מאוד חשובות, יוצר את המיטב והמרב למען התלמיד, למען ההורה, למען המערכת כולה.

משה אבוטבול: מתחברים לזה גם כל מיני יוזמות של , כל מיני דברים דרך הקליטה, מוקד עירוני, מוקד קליטה, כל מיני דברים, אבל הסך הכול הכללי, הרשות הזה, נותן שבסופו של דבר אנחנו מצליחים.

משה אבוטבול: לכן אני באמת רוצה לברך אתכם, להגיד לכם שבאתם לברכה ולטובה.

משה אבוטבול: אנחנו נמשיך הלאה לעשות שהעיר הזאת תהיה עיר כללית של כולם.

משה אבוטבול: עצם העובדה שאני פה בעת ובעונה אחת בונה ארבעה קניונים, זה בעצם בא להגיד אמירה מסוימת.

משה אבוטבול: קודם כל זה 1,000 מקומות עבודה ומצד שני זה בא להגיד, רוצים לבלות, שיהיו מקומות לשופינג, לקניות, יש כאן תכניות.

משה אבוטבול: רק בקיץ האחרון, תיכנסי לאתר האינטרנט של עיריית בית שמש, 100 אירועים תרבותיים שערכנו כאן, 100 אירועים תרבותיים בעיר בית שמש, דברים שהוא עשה, דברים שממלא מקומי עשה, המתנ"סים עשו, כל מחלקה עשתה כעשרה אירועים, אבל דברים יפהפיים, על רמה, אם הייתי יכול לכמת את זה, למעלה ממיליון שקל.

משה אבוטבול: רק אתמול היה דודו אהרן באמפיתיאטרון יחד עם עוד זמר מקומי, כ-100,000 שקל, כ-7,000 איש היו שם, זה היה ממש מרגש, חגיגה לסיום אירועי הקיץ.

משה אבוטבול: עושים פה הרבה דברים ברמה, החברים שלי מקבלים יד חופשית בנושא הזה וזה סוד הצלחה, האצלת סמכויות אצלי זה לא רק על הנייר, כשריצ'רד יכול לצאת עם יוזמות ודברים מהסוג הזה, הוא מקבל יד מאוד מאוד חופשית בנושא הזה, כך גם כל החברים.

משה אבוטבול: ואני מאמין, בעזרת ה', שאנחנו מתקדמים לעתיד טוב יותר.

משה אבוטבול: הבוקר שמחו עיניי לראות שהעבודות של היכל התרבות נמשכות, עובדים הטרקטורים שם, חופרים, בעזרת ה' נקווה שגם נזמין אתכם לטקס הגדול והיפה שכולנו מחכים לו.

משה אבוטבול: עושים הרבה דברים יפים, אבל זה רק תוצר של אהבה ורעות, שזה מה שהכי חסר לנו לעיר.

משה אבוטבול: ידידי ריצ'רד, כמה מילים בבקשה.

ריצ'רד פרס: קודם כל יש בין ראש העיר לביני שיתוף פעולה בהתנהלות.

ריצ'רד פרס: יש לנו מחלוקת גדולה מאוד בכל מה שקשור לסיפור החרדי, אני, בניגוד לראש העיר, חושב שאסור לוותר על הנושא של השילוט, אני לא חושב שזה שתי נשים, אני חושב שזו עברה קשה מאוד על החוק, שעצם ההתרגלות אליה היא הדבר- - -

עינת וילף: אני מסכימה לגמרי.

ריצ'רד פרס: לצערי אני חושב שמשטרת ישראל במקרה הזה לא עושה את עבודתה, אני חושב שמשטרת ישראל מפילה על עיריית בית שמש את האחריות וזה תפקידה ואני חושב שזה חמור.

ריצ'רד פרס: העירייה אוכפת כל פעם מחדש, להוציא את השלטים, אבל זה באיזה שהוא מקום איזה שהוא ריטואל שכאילו נועד להשתיק את כולם.

ריצ'רד פרס: אני טוען שמשטרת ישראל צריכה לעמוד על המשמר ולדאוג ששלטים כאלה לא יתקיימו.

ריצ'רד פרס: להיפך, אני חושב שלראש העיר שלנו יש במה להתגאות בהחלט במקרה הזה, אני כממונה על החינוך והרווחה והמתנ"סים זכיתי לבחור למנות שלוש נשים שמנהלות את העיר, לא בזכות היותן נשים, אלא בזכות היותן הטובות ביותר, ואני חושב שזה האדרת נשים ולא הדרת נשים, והן מנהלות את הנושא גם במגזר החרדי.

ריצ'רד פרס: אם יש משהו שאני רוצה- - -

אברהם מיכאלי: ריצ'רד, את זה לא יכתבו לך בעיתון.

ריצ'רד פרס: דווקא כתבו לי את זה בכותרת ב'ידיעות'.

ריצ'רד פרס: מה שאני רוצה שתיקחי, חוץ ממה שראית בבית שמש, והשתדלנו שזאת לא תהיה הצגה, שזה יהיה כמו שזה, בלי התלבשות על דברים ויפיוף של דברים, זה שתראי שהעיר הזאת ירדה מסולם 5 ל-3 במדרג החברתי, ולמרות הכול זה להכות בסלע ולהוציא ממנו מים, כי כל הפרויקטים שדיבר עליהם ראש העיר ועשרות הסטודנטים שמועסקים בבתי הספר, הקמנו דבר נפלא, שאם תאמצי אותו כוועדת חינוך זה יהיה דבר מדהים, הקמנו בית ספר להורים, הורים לומדים, שבהם יש לנו כ-800 הורים שלומדים, על כל הסוגיות, מהרטבה ובעיות בין הורים, על סקס, על אלימות, על שתייה, על הפרעות קשב וריכוז, ואני מציע לוועדה לבוא יום אחד ולשבת בבית הספר, גם במליאה וגם בסדנאות.

ריצ'רד פרס: אנשים משלמים כסף כשאין להם מה לאכול כדי להיות שותפים שם, 20 שקל להרצאה, ויש אנשים שקונים מנויים.

ריצ'רד פרס: אבל מה שאני רוצה להגיד לך, אם יש משהו שאני רוצה שתיקחי מכאן, זה משהו שאני הנהגתי מהתחלה, קודם כל במערכת החינוך לא להתפשר על מקצועיות, התעקשתי שהמינויים יהיו המקצועיים ביותר, הטובות ביותר במקרה הזה ויותר מכך.

ריצ'רד פרס: בעזרת יועצי ויועץ העיר בכלל, רמי הוכמן, עבדנו מלכתחילה על מודל של שיתוף פעולה.

ריצ'רד פרס: אני נכנסתי אחרי דוח הטליבאן, זה היה מקרה קשה מאוד בתוך העיר, העיר איבדה את האמון שלה ברווחה, אגב משרד הרווחה הטיל סנקציה על העיר, עד שלא הדחתי את מנהל האגף ולא הקמנו את ועדת הרבנים במגזר החרדי והסאטמרי, ששותפים, בשנה האחרונה, שזה שיא, גם מנכ"ל משרד הרווחה יגיד לך, במקום 6,200 מטופלים, יש לנו 10,000 מטופלים בשנה אחת, כלומר 3,800 יותר ו-90% מהם מהמגזר החרדי.

ריצ'רד פרס: פשוט האמון שנוצר בינינו, בין הרווחה ובין האוכלוסייה, הוא גדול מאוד, ואנחנו עוסקים בזה הרבה מאוד באמצעות הרבנים, אבל המודל הוא שיתוף פעולה בין חינוך ורווחה.

ריצ'רד פרס: הסתבר לי, עינת וחבר הכנסת מיכאלי, שהחינוך והרווחה מטפלים באותם ילדים, ואחד לא יודע על השני, כל כך לא יודע על השני שזה כותב משהו וזה כותב משהו והילד נופל לפעמים בין המיצרים.

ריצ'רד פרס: היום אנחנו עובדים על מודלים מסודרים מאוד, שעובדי אגף החינוך והרווחה יושבים באותן ישיבות, מתואמים ביניהם לפני כן.

ריצ'רד פרס: הכי מדהים זה כניסת הרווחה לבתי הספר התיכוניים והיסודיים, זה מאפשר למורים ולמנהלים להתעסק בפדגוגיה, וכשיש בעיית רווחה, להפנות אותה לגורמים המקצועיים.

ריצ'רד פרס: לי, מבחינתי, אגף החינוך והרווחה היום זה כמעט חד הם ברמה האנושית, כשהחינוך הבלתי פורמלי והמשלים של שניהם זה המתנ"סים ושלושתם אצלי בפורום קבוע כל יום שני.

ריצ'רד פרס: אני חושב שזה דבר שאם ועדת החינוך תאמץ אותו כמודל ארצי, והוא כבר פועל ויש לא מעט יישובים שבאו לפה לראות וללמוד.

ריצ'רד פרס: אני רק רוצה להגיד מילה אחת שאולי חשוב שכוועדת חינוך תחשבו על מה שנאמר פה בבוקר, על ההשקעה של מדינת ישראל בחינוך.

ריצ'רד פרס: לצערי, היא נמוכה מאוד, היא קטנה מאוד, מדינת ישראל משתדלת להפריט את החינוך.

ריצ'רד פרס: דווקא השר הזה עוצר קצת חלק מהדברים האלה ומתחיל כבר שנתיים לפחות ללכת בכיוון ההפוך ואני חייב להגיד שהוא גיבה ומגבה ברמה הכי אנושית שבעולם.

ריצ'רד פרס: גם במאבק שהיה פה בנושא של חילונים-חרדים, אמרתי, דעתי היא לא כדעת ראש העיר במקרה הזה, אני חושב שעלינו כעירייה לעמוד על החוק, להקפיד על כך שאלימות לא תשלוט, אני נפגעתי באופן אישי מהסיפור הזה, אבל מי שמכיר אותי יודע שעל הזכויות של הציבור שלי, שלי כשומר חוק, כדמוקרט ורוצה לחיות במדינה חופשית, לא אוותר לעולם, ולכן אני חושב שאנחנו עושים קצת טעות בנושא של השילוט הזה.

ריצ'רד פרס: אנחנו צריכים לעקור מן השורש, כי אני אומר לחברי ראש העיר, היום הם יבואו לך עם שלט, מחר הם יבואו לך בדרישה אחרת שלא תוכל לעמוד בה.

ריצ'רד פרס: נכון שלפעמים בעולם התורני יש ממסדים שפותרים בעיות, אני טוען שלא יעלה על הדעת ששלטים כאלה יהיו קיימים במדינת ישראל, לא בתוך המגזר החרדי ולא בתוך המגזר החילוני.

משה אבוטבול: אני שמח שחילוקי הדעות שלי אית

משה אבוטבול: כם הם ב-1% מתוך 100%, ב-99% נמשיך להישאר בסדר, ועם האחוז הזה אנחנו ניפגש.

משה אבוטבול: מה עדיף, שקט או שלט?

עינת וילף: שלט, זה שקט שנקנה במחיר גבוה מדי.

משה אבוטבול: את חושבת כך.

זיו בר: אני רוצה להגיד ברמה האישית שהיה פה ביקור, מה שאנחנו ראינו היום- - -

עינת וילף: רק שזו שמורת טבע.

עינת וילף: זו שמורת טבע שהולכת ונעלמת, זו הבעיה עם הביקור הזה.

זיו בר: אנחנו קצת דיברנו על פינלנד ודברים וראינו שיש פה גם הרבה דברים שאפשר ללמוד מהם, זו המשימה שלנו, גם היושב ראש עשה את זה בוועדת החינוך, גם אנחנו, בוועדת החינוך שלנו, מנסים להראות דברים כאלה.

זיו בר: היה חסר לנו לבקר במערכת החינוך החרדית ולראות את המורכבויות שנגענו בהם- - -

משה אבוטבול: והממלכתית דתית גם.

זיו בר: מה שריצ'רד אמר בסוף, דיברנו גם עם יושב ראש ועדת החינוך על צו חינוך ואחריות המדינה, אלה נושאים שאנחנו כל הזמן מנסים להעלות אותם על סדר היום, ואני אסיים בלהגיד תודה, גם למארחים פה, אני חבר ועדת חינוך בעיר, לא ציינו את זה, גם למנהלי מחלקות החינוך וגם להזמנה שקיבלנו, אז תודה.

עינת וילף: תודה רבה על האירוח.

אברהם מיכאלי: אל"ף, אני חושב שהבחירה שלך הייתה מוצלחת מאוד, לפתוח את שנת הלימודים בבית שמש.

עינת וילף: תודות ללאה.

עינת וילף: זה היה רעיון של לאה.

אברהם מיכאלי: לבוא לבית שמש, גם להכיר את הסוגיה שרק נגענו בקצה, ובי"ת, גם להבין את הקושי של ראש עיר בעיר כזאת.

אברהם מיכאלי: יותר קל לנהל את תל אביב מאשר לנהל את בית שמש, כי סגנון הבעיות שיש לראש עיריית תל אביב זה סגנון בעיות חינוכיות כאלה או אחרות, אבל היא אוכלוסייה די אחידה, הומוגנית.

עינת וילף: חוץ מיפו.

משה אבוטבול: זה גם לא ביתר עילית שכולם אותו צבע.

אברהם מיכאלי: אני מכיר את הבעיות בתל אביב ואני מכיר את הבעיות של אילת וביתר עילית, פה את מתמודדת עם סוגיות, לאו דווקא מה שראינו היום מול החרדים, תלכי בתוך החרדים, יש עשר קבוצות.

משה אבוטבול: עשר בבית אחד.

עינת וילף: בדיוק, כל אחד דורש בית ספר משלו.

אברהם מיכאלי: שלא ישתמע שבגלל שראש העיר הוא חבר מפלגתי, ממש לא, לבית שמש מגיע- - - כי אני רואה פה את הבעיות, אבל את ההתמודדות הנכונה שצריכה להיות, ואני מסכים איתו בדבר אחד, שחייבים פה בדברים האלה בחכמה ובשכל ולא בהורדת ידיים, כי הורדת הידיים גרמה לאותן כותרות של שנה שעברה.

אברהם מיכאלי: בשנה שעברה אפילו חברי כנסת עשו כותרות מהביקורים פה, ואני מתבייש במה שהם עשו, כי בסוף הגאווה שלהם הייתה לבוא לפה ולהתערב בתוך הפוליטיקה המקומית ולזכות באיזה כותרת או בטלוויזיה- - -

עינת וילף: עדיין, אברהם, אתה יודע שהניסיון מוכיח שאם אתה מגלה הבנה קצת, דקה אחרי זה אתה מגלה שבכל ירושלים אי אפשר שיהיו נשים על אוטובוסים, אתה מתחיל עם שלט ואתה גומר עם מדרכות.

אברהם מיכאלי: עינת, אני מודיע לך, גם את הדבר הזה אפשר לפתור בהידברות.

משה אבוטבול: זה מאוד מצומצם.

אברהם מיכאלי: כי אותה אוכלוסייה קיקיונית שגורמת לצרות בבית שמש, היא גם מבזה את היהדות החרדית.

אברהם מיכאלי: אני אומר את זה, מה שאולי הוא לא יגיד את זה, כי הוא- - - הם אנשים שהם מבזים את שמה של התורה ושל היהדות, אבל מה לעשות?

אברהם מיכאלי: בזכות הכותרות האלה הם בסוף בולטים כיהדות החרדית, והיהדות החרדית האמיתית והרוב הגדול, הם בכלל בצד.

משה אבוטבול: הם הרי לא מצביעים לממשלה- - -

אברהם מיכאלי: אם אני מעצים אותם היום, אז אני עושה את ההיפך.

אברהם מיכאלי: אני מסכים עם ריצ'רד שצריך להתמודד עם זה, לא לטמון את הראש באדמה, אבל בחוכמה.

אברהם מיכאלי: זה מתקשר להרבה מאוד סוגיות שאנחנו דרך אגב לא נרחיב אותן פה, איך מתמודדים עם הבעיות הגדולות האחרות שיש כביכול מול הצבא, מול ההשכלה, תאמיני לי, הדברים האלה היו נפתרים בצורה שלא תאמיני.

אברהם מיכאלי: בוועדת חינוך נקיים גם כמה וכמה חשיפות, שאפילו הציבור עוד לא יודע.

אברהם מיכאלי: יושב ראש השדולה להשכלה גבוהה בכנסת, אמרו, מה איש ש"ס?

אברהם מיכאלי: כן, אני איש ש"ס, אני מוביל השכלה גבוהה בכנסת לציבור שרוצה ללכת להשכלה גבוהה ולתת להם את הכלים כדי שהם יהיו מעורבים בתעסוקה מלאה לאחר הלימודים.

אברהם מיכאלי: אבל הדברים האלה לא ייעשו במישהו שיבוא ויחנך מישהו אחר, כי בחינוך הזה, או ההתנשאות, זה מה שעשו שלטונות במשך 50 שנה במדינת ישראל, גרמו לקרע בעם, לצערנו.

אברהם מיכאלי: לכן אני אומר לך, הביקור שלך היום בבית שמש, זאת גאווה שלך כיושבת ראש ועדת החינוך וכמובן, שוב, אני לא מקנא בראש העיר הזה, ולא מקנא בריצ'רד, עם כל ההצלחות היפות שראינו בשני בתי הספר שהיינו שם היום, האמיני לי שיש להם פה הרבה מאוד בעיות וצריך לדעת איך לעזור להם כדי שיתגברו על זה.

אברהם מיכאלי: אם היום נבוא מפה ונגיע למסקנות לפה או לפה, תאמיני לי, זה לא חכם אחרי שעתיים ביקור.

עינת וילף: מסקנות עדיין אין.

משה אבוטבול: אני רק אומר לך, כדי שזה ייתן גם פירות לעתיד.

משה אבוטבול: כשאני בא ואני אומר שאנחנו רוצים אוכלוסיות נוספות וחזקות בעיר, אני מתכוון לכל מילה שאני אומר.

משה אבוטבול: לכן אני אומר שהביקור הזה מבחינתנו אמור להפיק את היותר.

משה אבוטבול: אנחנו הרי יודעים, וזה לא סוד, כי את עומדת בראש ועתד החינוך, שמבחינה מספרית, אם יש לנו כ-30,000 תלמידים בבתי הספר בבית שמש- - -

עינת וילף: אני מסתכלת על המספרים, זה מטורף.

משה אבוטבול: מדובר פה בקצב בלי עין הרע מאוד- - - מתוכם יש כ- - -

עינת וילף: מתוך 32,000 תלמידים, יש לך 2,800 חילוניים.

משה אבוטבול: ממלכתי, ויש בממלכתי דתי עוד כ-7,000.

משה אבוטבול: אל תעצרי את הנתון הזה.

משה אבוטבול: זו עיר עם 22,000 תלמידים ש- - -

ריצ'רד פרס: יש לנו בהחלט אמירה גדולה מאוד פה- - -

משה אבוטבול: לכן אני אומר, אם אנחנו רוצים שיהיה טוב בעיר, עינת, ברשותך, 22,000 תלמידים זו אמירה, אני חייב להתייחס אליהם מצד אחד, ומצד שני- - -

עינת וילף: אמרתי שמורת טבע במובן של אוכלוסייה נוחה, שמורת טבע במובן שזה הולך ונעלם.

עינת וילף: כלומר צריך להגן כאן על עולם הולך ונעלם.

משה אבוטבול: את יכולה להרחיב את זה עם דברים טובים.

משה אבוטבול: יש כאן פעולה נהדרת שמדינת ישראל עשתה, כל בתי הספר של משטרת ישראל עוברים לפה ליד מנועי בית שמש.

משה אבוטבול: מדובר פה בפרויקט של מיליארדים.

משה אבוטבול: כשאני עברתי בשבוע שעבר כל כך שמחתי לראות שזה קורם עור וגידים, התחילו כבר את הכלונסאות והיסודות שם של בתי הספר, זה סיור בפני עצמו, אבל אם הם יביאו לכאן את כל אלפי השוטרים והם יבואו ויתערו פה גם אזרחית וגם יגורו, ויש כאן מקום, יש פה 70 דונם שאפשר לעשות פה שכונה יפהפייה, ליד מגרש הכדורגל, אם ייתנו יד לדברים מהסוג הזה ופחות נתעסק במחלוקות ודברים שמעלים את שמה הפחות טוב של בית שמש, נצליח להגיע להישגים שבטח גם את רוצה אותם.

משה אבוטבול: תודה רבה לכולם.

עינת וילף: תודה רבה, תודה על האירוח.