ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 18, פרוטוקול מספר 692, 2012-08-02 09:00

עינת וילף: בוקר טוב.

עינת וילף: אנחנו פותחים ישיבה של ועדת החינוך, התרבות והספורט.

עינת וילף: הישיבה עוסקת היום בחינוך המיוחד בכלל ובמיוחד לקראת פתיחת שנת הלימודים בתשע"ג.

עינת וילף: זהו דיון כחלק מסדרת דיונים שהתקיימה בשבוע הזה, השבוע הראשון לפגרה, שהיא סדרת דיונים מרוכזת בהיבטים שונים של מערכת החינוך, לקראת פתיחת שנת הלימודים תשע"ג.

עינת וילף: אני רוצה לנצל את ההזדמנות הזאת להודות במיוחד למנכ"ל משרד החינוך דלית שטאובר, ולצוות משרד החינוך שהתגייס באופן מלא לטובת הדיונים האלה, לנוכחות.

עינת וילף: אני יודעת שזה לא קל, לקראת פתיחת שנת הלימודים, גם לפנות זמן ולהגיע לדיונים האלה בדרג גבוה מאד, כולל מצגות, נתונים, ואני מאד רוצה להודות לך ולכל הצוות על שיתוף הפעולה וההיערכות, ועל הדרך המכובדת שבה אתם מתייחסים לדיונים האלה ומכינים את החומר וגם עונים על השאלות.

עינת וילף: אז אנחנו נפתח במצגת של משרד החינוך.

עינת וילף: מי שתציג היא רעיה לוי-גודמן, מנהלת האגף לחינוך מיוחד.

עינת וילף: מנכ"ל משרד החינוך, דלית שטאובר, תתייחס בסוף הדיון לשאלות שיעלו מתוך הדוברים.

עינת וילף: בבקשה רעיה.

רעיה לוי-גודמן: בוקר טוב.

רעיה לוי-גודמן: ברשותך, כמו שהודית לנו, אני רוצה גם להודות לך, עם כל העומס שלקראת פתיחת שנת הלימודים, אני חושבת שזאת הזדמנות בשבילנו גם להציג את כל העשייה של המערכת, והיום של מערכת החינוך המיוחד.

רעיה לוי-גודמן: אני גם שמחה שבחרת את השולחן העגול ולא את השולחן הארוך.

רעיה לוי-גודמן: אני חושבת שכל מי שיושב פה, גם אם אני לא מכירה אותו, יש לו מטרה משותפת לקדם את הילדים בישראל, ואת הילדים עם הצרכים המיוחדים בפרט.

רעיה לוי-גודמן: אז תודה.

רעיה לוי-גודמן: אנחנו יוצאים כולנו, אני מניחה, מתוך נקודת הנחה דומה, שהזכות לחינוך שממנה נגזרת הזכות לחינוך מיוחד, היא אחת מהזכויות הבסיסיות של כל אדם.

רעיה לוי-גודמן: זאת זכות חברתית שממנה קמה ועומדת מחויבות של המדינה לספק חינוך חינם לכל הילדים בתחומה.

רעיה לוי-גודמן: הזכות הזאת מחזקת את עיקרון השוויון והיא צומחת ישירות מהליבה של כבוד האדם.

רעיה לוי-גודמן: האגף לחינוך מיוחד הוא חלק אינטגראלי מהמינהל הפדגוגי של משרד החינוך, ויחד עם אגפי הגיל עשה, עושה וימשיך לעשות כל מה שאנחנו יכולים על מנת לקדם את זכותו של כל תלמיד ותלמיד, לקבל חינוך חינם מותאם לצרכיו, באופן המיטבי והמקצועי ביותר, ולסייע לו להיות אדם פרואקטיבי בקהילה.

רעיה לוי-גודמן: האגף לחינוך מיוחד מטפל בתלמידים מתוקף מספר חוקים.

רעיה לוי-גודמן: החוק המרכזי הוא בעצם חוק חינוך ממלכתי, שממנו נגזר חוק החינוך המיוחד, כולל פרק השילוב - פרק ד' - בתוך חוק החינוך המיוחד; חוק ילדים חולים; וחוק הנגישות.

רעיה לוי-גודמן: כל החוקים האלה הם בעצם בבסיס העבודה שלנו לגבי כל התלמידים שנמצאים במערכת החינוך.

רעיה לוי-גודמן: אנחנו מפעילים את כל מערכת החינוך המיוחד הכוללנית מה שאנחנו קוראים, את תכניות השילוב, את הנגישות של תלמידים עם צרכים מיוחדים.

רעיה לוי-גודמן: אנחנו אחראים על הפיתוח המקצועי הייחודי ואני אפרט, אם יש צורך לפרט איזה שהוא תחום, אז בשמחה.

רעיה לוי-גודמן: אנחנו אחראים על הפדגוגיה המתואמת של תלמידים בעלי צרכים מיוחדים, על התלמידים החולים בבתי החולים, בביתם ואחרי אשפוז ארוך.

רעיה לוי-גודמן: אנחנו אחראים על כל הוועדות מתוקף חוק וכמובן כמו שאמרתי, על החינוך המיוחד.

רעיה לוי-גודמן: התבקשנו להתמקד בעיקר בנושא של השילוב, אבל אנחנו ניתן גם נתונים כלליים.

רעיה לוי-גודמן: אז פרק השילוב מעניק בעצם בחוק לוועדת השילוב במוסד החינוכי סמכות לקבוע את הזכאות של הילדים בעלי הצרכים המיוחדים לתמיכה במסגרת תכנית השילוב.

רעיה לוי-גודמן: חשוב לי להרחיב בעניין הזה, כי נשאלנו באחת מן השאלות – כמה בתי ספר משלבים יש, ובעצם הגישה אומרת – אין בתי ספר שלא משלבים.

רעיה לוי-גודמן: כל בית ספר וכל גן ילדים רגיל, צריך לשלב תלמידים עם צרכים מיוחדים.

רעיה לוי-גודמן: ולכן, עוד לפני שיודעים מי הילד שלומד שם, נבנתה מערכת שאומרת – מנהל בית הספר צריך להכיר את תלמידיו.

רעיה לוי-גודמן: הוא מקבל משאב באופן אוטומטי, לא קשור אם הגיע ילד מורכב או לא, קודם כל הוא מקבל את המשאב שהוא יכול להיערך ברמת המוסד שלו, לילדים שזקוקים לתמיכות נוספות.

רעיה לוי-גודמן: מעבר לכך, ברגע שיש ילדים עם לקויות מורכבות מובהקות – אוטיזם, נכות, פיגור, שמגיעים אל מערכת, הם מקבלים משאב נוסף שמגיע אל המערכת דרך מרכזי התמיכה היישובים, המתי"אות, כדי לתת להם תמיכה נוספת בזמן שהם במערכת.

רעיה לוי-גודמן: החזון של תכנית השילוב הוא נגזרת של עבודה שאומרת שחלק ניכר מהתלמידים בעלי הצרכים המיוחדים יכולים להשתלב במסגרת הכיתה הרגילה, להפיק תועלת רבה מכך גם מבחינה לימודית וגם מבחינה חברתית.

רעיה לוי-גודמן: אנחנו מאמינים שהימצאותם של תלמידים בעלי מגוון צרכים מיוחדים בכיתה, מזמנת אתגר חינוכי, חברתי, גם לצוות וגם לתלמידים.

רעיה לוי-גודמן: מנקודת מוצא זו, מורה חוק החינוך המיוחד להעניק זכות קדימה להשמתו של תלמיד בעל צרכים מיוחדים, במסגרת החינוך הרגיל, על פני השמתו במסגרת החינוך המיוחד.

רעיה לוי-גודמן: ומערכת החינוך המיוחד מאפשרת לתלמידים משולבים לקבל תמיכות במסגרת תכנית השילוב, שהיא תוספת לתכנית הלימודים הניתנת להם במסגרות החינוך הרגיל, כדי לאפשר את ההשתלבות שלהם.

רעיה לוי-גודמן: אז מי הוא התלמיד המשולב?

רעיה לוי-גודמן: אני גזרתי פה מחוזר המנכ"ל – תלמיד המשולב הוא ילד בעל צרכים מיוחדים שזכאי לחינוך חינם בתוך חוק חינוך חובה, אשר ועדת השילוב כאמור בסעיף 20 (ד) לחוק החינוך המיוחד, החליטה על זכאותו לתוספת של הוראה ולימוד ולשירותים מיוחדים במוסד לחינוך רגיל.

רעיה לוי-גודמן: ילד עם צרכים מיוחדים הוא אדם עם לקות משמעותית, שבשלה מוגבלת יכולתו להתנהגות מסתגלת, והוא נזקק לחינוך מיוחד.

רעיה לוי-גודמן: הלקות היא משמעותית ואינה קושי רפואי זמני להשתלב עקב מגבלות פיזיות, להן ניתן מענה באמצעות אגף אחר.

רעיה לוי-גודמן: מה התהליכים שמתבצעים במערכת – התמיכה ניתנת על ידי צוות החינוך המיוחד המתמחה בטיפול בתלמידים בעלי לקויות שונות, בהלימה לצרכים של התלמידים ובהתחשב במשאבים הזמינים באותה מסגרת חינוכית, שעות הוראה, כוח האדם והתנאים הפיזיים.

רעיה לוי-גודמן: התמיכה יכולה לכלול הוראה מתקנת, טיפולים רגשיים ביצירה ובהבעה, טיפולים פרה-רפואיים של מקצועות הבריאות, תמיכה מסוג סייעת, שירותים פסיכולוגיים, מומחי תחום – הכל על פי התכנית החינוכית היחידנית, שמוגדרת לכל תלמיד ואשר מטרתה לאפשר לתלמיד להמשיך ללמוד במסגרת החינוך הרגיל ולהשתלב בו.

רעיה לוי-גודמן: תקציב השילוב נגזר מתוקף חוק החינוך המיוחד באופן הבא: תלמידי שילוב בעלי צרכים מיוחדים בשכיחות גבוהה, כלומר ילדים עם לקויי למידה משמעותיים, ילדים עם הפרעות התנהגות ועוד משהו.

רעיה לוי-גודמן: כל מוסד חינוכי בעצם מקבל הקצאה סטטיסטית אוטומטית, שעובדת לפי הנוסחה הזאת: 5.4% מכלל תלמידי המסגרת, לפי 1.55 שעות שבועיות של החינוך המיוחד.

רעיה לוי-גודמן: חשוב לציין שבנוסף לזה יש 0.3 שעות שבועיות שניתנות למרכז התמיכה היישובי, שהוא מוסד של משרד החינוך, שנותן את המשאב לתוך המערכת, איפה שהילדים נמצאים.

עינת וילף: אז רק תסבירי את ההקצאה הזאת.

עינת וילף: לצורך העניין, יש בית ספר עם 100 תלמידים.

רעיה לוי-גודמן: אז הוא מקבל עבור 5.4% מכלל ילדי בית הספר, בלי קשר למי הילדים שלומדים שם, כי התפיסה אומרת שאין בית ספר שאין בו ילדים עם צרכים מיוחדים.

רעיה לוי-גודמן: אז בשוטף כל בית ספר מקבל הקצאה אוטומטית של הנוסחה הזאת.

עינת וילף: אוקי, וזה ניתן לכל בתי הספר בארץ, בלי קשר אם יש בית ספר שיש יותר או פחות.

רעיה לוי-גודמן: לכל בתי הספר.

רעיה לוי-גודמן: ואז, יש 0.3 בכלל ילדי הרשות, שניתן למרכז היישובי.

רעיה לוי-גודמן: ואז באים ואומרים, אנחנו, אני המקצוע, עם המפקחים, עם הרשות המקומית, עם השרות הפסיכולוגי, רואים את התמונה של העיר.

רעיה לוי-גודמן: יש לי משאב נוסף ואני אומרת, פה התקבצו לי יותר ילדים.

רעיה לוי-גודמן: אני יכול מהסל הזה לתת בבית הספר הזה עוד שעות בנוסף להקצאה הסטטיסטית.

עינת וילף: ו-0.3 מתוך מה?

רעיה לוי-גודמן: מתוך ה- 5.4% של ילדי הרשות.

רעיה לוי-גודמן: לפי מספר הילדים הלומדים ברשות.

עינת וילף: כלומר, 0.3% מתוך כלל ילדי הרשות - - -

רעיה לוי-גודמן: לא, 5.4% מילדי הרשות, כפול 0.3 שעות שבועיות.

עינת וילף: אוקי, בסדר.

רעיה לוי-גודמן: ואז בעצם הסל הזה הוא גמיש והוא יכול להשתנות.

רעיה לוי-גודמן: אם נוצר מצב שבבית ספר מסוים התקבצה קבוצה, או אם רואים שהגיע ילד מאד מאד מורכב, שלא ידעו עליו לפני כן ואי אפשר היה לדעת, אז המשאב הזה הוא גמיש ונותן מענה איפה שיש את הילדים.

רעיה לוי-גודמן: ובנוסף לזה, הוא יכול לתת תמיכה שהיא משתנה.

רעיה לוי-גודמן: זאת אומרת, אם למשל יש ילד שצריך לתקופה מסוימת יותר ריפוי בעיסוק, או הצוות צריך הדרכה יותר מאסיבית כדי לשלב אותו, אז אותו אדם מגיע מהמרכז הזה, נותן את התמיכה לילד ולצוות, וכך הוא יכול לעבור ביותר מוסדות, עבור יותר ילדים.

רעיה לוי-גודמן: תקציב השילוב נותן תמיכה גם לתלמידים עם צרכים מיוחדים בשכיחות נמוכה.

רעיה לוי-גודמן: כשאנחנו מדברים על השכיחות הנמוכה אנחנו מדברים על תלמידים עם פיגור, על תלמידים עם אוטיזם, תלמידים עם נכות פיזית קשה, לקויות חושים, שמיעה וראייה והפרעות נפשיות.

רעיה לוי-גודמן: התלמידים האלה זכאים ל-2.7 שעות שבועיות לתלמיד, בנוסף להקצאה האוטומטית.

רעיה לוי-גודמן: זאת אומרת שאם בבית ספר יש ילד אוטיסט או ילד עם לקות פיזית, בית הספר קיבל עבורו שעות בהקצאה אוטומטית, ובנוסף הוא יכול לקבל הקצאה נוספת.

רעיה לוי-גודמן: תכנית השילוב מכניסה גם את הנושא של תמיכה מסוג סייעת.

רעיה לוי-גודמן: תלמידים עם לקות מורכבת בשכיחות נמוכה, שזכאים וזקוקים לתמיכה של סייעת, מקבלים סייעות על פי רמת התפקוד שלהם.

רעיה לוי-גודמן: זאת אומרת בוועדה המוסדית יש בדיקה של מה רמת התפקוד, עד כמה הם תלויים מבחינת התפקוד והעצמאות שלהם בתמיכה נוספת, ובהתאם לרמת התפקוד הם מקבלים תמיכה נוספת מסוג סייעת.

עינת וילף: תוכלי להתייחס לתקצוב, כשמתייחסים לתקצוב של ילד משולב ותקצוב לילד בחינוך מיוחד, האם בעצם התקצוב נשאר שווה בשתי המתכונות, או שזו בעצם חשיבה אחרת לגמרי בכל סיטואציה?

רעיה לוי-גודמן: היסטורית – החשיבה היא אחרת.

רעיה לוי-גודמן: זאת אומרת, יש הפרדה בין תקציבי חינוך מיוחד לתקציבי תכנית השילוב, והפרמטרים הם שונים.

רעיה לוי-גודמן: זאת אומרת ילד בתכנית השילוב מקבל היום פחות מילד בחינוך המיוחד מבחינת הקצאות מדינה.

רעיה לוי-גודמן: יחד עם זאת - - -

עינת וילף: באיזה סדר גודל בערך?

רעיה לוי-גודמן: רק עוד משפט, ברשותך.

רעיה לוי-גודמן: יחד עם זאת, אם אנחנו מסתכלים עם הפנים קדימה ואנחנו נמצאים ביישום של דו"ח דורנר בעיר חולון, אנחנו גמרנו עכשיו את הביצוע של כל הוועדות שהתחייבנו עליהן לגבי כיתות ג' בעיר.

עינת וילף: כן, בבקשה.

רעיה לוי-גודמן: אנחנו סיימנו את ועדות הזכאות של תלמידי כיתות ג' בעיר חולון, כפי שהתחייבנו בפני הוועדה פה.

רעיה לוי-גודמן: מתוך ההתנסות הזאת, שבה אנחנו אומרים – תקציב הולך אחרי ילד – לא משנה היכן הוא לומד – יש לנו הרבה מאד תובנות שהתחייבנו להגיש אותן לכנסת גם בסוף אוגוסט ואנחנו לומדים מזה האם זה אפשרי בכלל, האם זה פרקטי, האם אנחנו מסוגלים לבצע את כל ההמלצות כמו שהן.

רעיה לוי-גודמן: אנחנו עסוקים כרגע במחקר ההערכה הזה, אני מניחה שאנחנו נגיע בזמן עם המסקנות.

עינת וילף: אבל רק מבחינת סדרי גודל, מה בערך ההבדל בין אותו ילד - - -

רעיה לוי-גודמן: אגף התקציבים יענה על זה.

עינת וילף: לא ממש ספציפית, סדרי גודל בין ילד משולב, ילד בחינוך מיוחד – סדרי גודל, על מה אנחנו מדברים?

קריאה: תלוי בסוג הלקות.

עינת וילף: אבל בגדול, ההבדל הוא 50%?

עינת וילף: כלומר פה זה חצי, שליש, 80%?

קריאה: האחוז הזה יכול לנוע לפי סוג הלקות.

קריאה: סוג הלקות של אוטיזם שמקבל בחינוך המיוחד את כמות השעות המרבית, לעומת ילד משולב, אז האחוז כמובן יהיה גבוה יותר, ינוע בסביבות ה-40% ובלקויות הנמוכות יותר – אז כמובן שזה הולך ופוחת.

עינת וילף: בסדר, אוקי, תודה רבה.

רעיה לוי-גודמן: ככל שהלקות מורכבת יותר, ההקצאות בחינוך המיוחד הן גבוהות יותר מן הסתם, כי הילד זקוק ליותר תמיכות.

עינת וילף: תודה.

רעיה לוי-גודמן: איך התהליך מתבצע, שאלתם איך אנחנו עובדים עם בתי הספר ואיך הדברים נעשים.

רעיה לוי-גודמן: בכל בית ספר קיימת ועדת שילוב מוסדית של בית הספר, שהמנהל הוא יושב ראש הוועדה, מחנך הכיתה יושב שם, איש החינוך המיוחד יושב שם, הפסיכולוג של המוסד, לעתים מזמינים בעלי מקצוע נוספים, התלמיד והוריו ובכל בית ספר מקיימים את הדיון ומחליטים האם הילד זכאי למשאבי חינוך מיוחד, כי יש לו צרכים נוספים על צרכיו הרגילים.

רעיה לוי-גודמן: בגני הילדים, מאחר שאי אפשר לקיים ועדת שילוב בכל גן, יש ועדת שילוב רשותית שמתקיימת במתי"א או ברשות המקומית, ששם יושב הראש הוא המפקח הכולל של גני הילדים, המפקח הרגיל שרואה את כלל ילדי הגנים של אותה עיר, והגננת של הילד מגיעה לוועדה יחד עם איש חינוך מיוחד, עם פסיכולוג והתלמיד והוריו ונקבעת זכאות לילד בגיל הרך - בוועדה הזאת.

רעיה לוי-גודמן: התמיכה בתכנית השילוב מיועדת אך ורק לתלמיד שזכאותו נקבעה.

רעיה לוי-גודמן: אי אפשר להכניס לתכנית טרמפיסטים שלא עברו ועדת זכאות.

רעיה לוי-גודמן: מכסת השעות היא מכסה העומדת לרשות ועדת השילוב המוסדית ועליה לבסס את החלטותיה על סמך המידע הזה.

רעיה לוי-גודמן: בית הספר מקבל מראש את הידיעה כמה תקציב יש לו, ובהתאם לזה הוא יכול לבנות את תכנית העבודה שלו.

רעיה לוי-גודמן: בית הספר מחויב לבנות לכל תלמיד שקיבל זכאות, תכנית חינוכית יחידנית.

רעיה לוי-גודמן: יש לכל ילד תכנית כתובה שנכתבת על ידי הצוות בעזרת ההורים, בשיתוף התלמיד, בשיתוף ההורים שלו.

רעיה לוי-גודמן: המסגרת החינוכית תומכת בתלמיד המשולב על ידי אחת או יותר מסוגי התמיכות.

רעיה לוי-גודמן: זאת אומרת ילד יכול להיות בתפקוד מאד מאד גבוה.

רעיה לוי-גודמן: הוא לא צריך עוד מורה, הוא לא צריך עוד מטפל, אבל הצוות צריך המשך תמיכה כדי לדעת איך להכיל אותו.

רעיה לוי-גודמן: אז ילד כזה יכול להיות בתכנית השילוב, מומחה תחום מטעם המתי"א יגיע לבית הספר וילווה את הצוות בהתאם לצרכים.

רעיה לוי-גודמן: יכול להיות ילד משולב עם הרבה יותר צרכים, ואז הוא יכול לקבל גם מורה מתקנת, גם טיפול רגשי, גם מונחה, הכל לפי צרכיו והתקציב הקיים העומד לרשות בית הספר.

רעיה לוי-גודמן: תפקיד מנהל המתי"א זה לסייע למנהל המסגרת החינוכית, גם בתחום המקצועי של החינוך המיוחד וגם בתחום הארגוני של התנהלות כל הוועדות האלה.

רעיה לוי-גודמן: מנהל המסגרת פונה למנהל המתי"א במקרה שיש צורך בעזרים מסייעים המצויים במתי"א במרכז ההשאלה האזורי.

רעיה לוי-גודמן: אז דיברתי מעט תוך כדי תנועה על המתי"א.

רעיה לוי-גודמן: המתי"א בעצם יכול להיות של רשות אחת אם היא מאד גדולה, למשל בעיר ירושלים יש מתי"א אחד, ברשויות יותר קטנות המתי"א מרכז טיפול בכמה רשויות ביחד, ונותן בעצם את היכולת להנגיש שירותים לכל מוסד חינוכי.

עינת וילף: אני רוצה לעצור לפני שאת עוברת למספרים.

עינת וילף: אחד הדברים והדגשים שאני ביקשתי, הוא גם לשאול מה נעשה לצד של החינוך הרגיל, כדי להבטיח שהשילוב יצליח.

עינת וילף: כי אנחנו עוסקים הרבה בילדים המשולבים עצמם או בילדי החינוך המיוחד והצרכים שלהם, אבל אחת הבעיות המרכזיות היא שבתי הספר המשלבים, הקולטים, מרגישים הרבה פעמים שהם לא מוכנים, לא רק מבחינת התקציב בכלל, מבחינת כל ההיערכות.

עינת וילף: ואז התוצאה היא בסוף טראומתית לשני הצדדים, שגם הילדים שהיו אמורים לעבור שילוב יוצאים בתחושה שזה לא מקומם וחוזרים לחינוך מיוחד, וגם בית הספר הקולט יוצא עם חוויה רעה בנושא השילוב, וזה בוודאי לא המסר החינוכי שאנחנו רוצים להעביר.

עינת וילף: אבל אני בהחלט מאמינה שאי אפשר לדרוש מבתי ספר דברים, ואחרי זה גם כשיש כישלון להאשים אותם, אם לא נעשתה הכנה.

עינת וילף: אז אם תוכלי קצת לפרט על מה נעשה דווקא בחינוך הרגיל, כדי להכין לשילוב.

רעיה לוי-גודמן: אוקי, אני אתחיל ואחזור למה שאמרתי בהתחלה, שאנחנו עובדים בשיתוף פעולה מלא עם אגפי הגיל השונים, מקדם יסודי, יסודי ועל יסודי, וכמובן עם המינהל לפיתוח מקצועי והשתלמויות.

רעיה לוי-גודמן: ותיכף חברי כאן שנמצאים, יוכלו לפרט הרבה יותר מה נעשה מבחינת תכניות העבודה.

רעיה לוי-גודמן: אני כן אגיד שהשותפות הזאת מזמנת שני דברים.

רעיה לוי-גודמן: היא מזמנת דיבור של אנשי מקצוע משני הכיוונים.

רעיה לוי-גודמן: בא החינוך הרגיל ואומר – קשה לי.

רעיה לוי-גודמן: בא החינוך המיוחד ואומר – זה הכלים שאני יודע ללמד – ופה יש את המפגש.

רעיה לוי-גודמן: יש הרבה מאד דברים מובנים ויש גם הרבה מאד דברים שנעשים בשטח, מבחינת היוזמות והראייה של איפה הילד נמצא.

רעיה לוי-גודמן: יש לנו עוד הרבה מה לעשות בעניין הזה, לא תמה המלאכה.

רעיה לוי-גודמן: אבל אני חושבת שבהסתכלות של 14 השנים האחרונות לפחות, מאז הקמת המתי"אות, יש תכניות בתוך חדרי מורים, יש השתלמויות, יש הדרכות, יש פיתוח מקצועי באמצעות מומחי התחום שמלווים את המסגרת.

רעיה לוי-גודמן: להגיד שזה מספיק, אני לא אגיד שזה מספיק.

רעיה לוי-גודמן: יש לנו עוד, המלאכה לא תמה, אבל יש עשייה מאד רצינית בנושא הזה של שילוב.

רעיה לוי-גודמן: עדיין קשה, כי יש בכיתה הרבה ילדים ויש בכיתה הרבה סוגים של ילדים עם צרכים שונים, מהמחוננים ועד המתקשים, עם הצרכים המיוחדים ואלה שהם גם מחוננים וגם עם צרכים מיוחדים וכו'.

רעיה לוי-גודמן: המשימה למורה היא משימה מאד מורכבת ואנחנו נדרשים באמת להמשיך למקצע ולעשות, ואני חושבת שאנחנו נמצאים בנקודת זמן מאד משמעותית.

רעיה לוי-גודמן: אני חושבת שההחלטה של המשרד להוסיף ליעדים שלו את יעד 12 של תכנית ההכלה, זאת הזדמנות מאד חשובה שאומרת – אנחנו עושים, אבל אנחנו כמערכת רוצים לעשות יותר, וכדי לעשות יותר אנחנו קובעים את זה כיעד שבתי הספר בחינוך הרגיל ימדדו על מה שהם עושים.

רעיה לוי-גודמן: עכשיו, לא רק שהם ימדדו, אלא אנחנו כמערכת בונים להם את הדרך שבה הם יוכלו להצליח יותר, כי יש לנו אחריות יחד איתם.

רעיה לוי-גודמן: אז אם את רוצה שנעבור לחלק הזה ונפרט, לפני המספרים, אין בעיה.

רעיה לוי-גודמן: מה שתבחרי.

רעיה לוי-גודמן: אבל את זה כאילו השארנו לסוף.

רעיה לוי-גודמן: את רוצה שנעבור לזה?

עינת וילף: אני אשמח אם תעברי לזה, כן.

רעיה לוי-גודמן: אז נמצאת כאן איתנו יהודית קדוש, מנהלת אגף יסודי, שמובילה איתנו במנהל הפדגוגי את כל הנושא של יעד ההכלה והתכניות של ההשתלבות וההתמקצעות יחד עם מינהל לפיתוח מקצועי.

רעיה לוי-גודמן: אני חושבת שאנחנו נעבור לשם.

יהודית קדש: אז מהמקום הזה באמת של חזון של החינוך המיוחד, של מתן מענים מתאימים לכל ילד וילד, אנחנו הולכים ליעד מספר 12.

יהודית קדש: יעד מספר 12, שהולך ותופס תאוצה בשם יעד ההכלה, מדבר למעשה על שילוב הלומדים והקידום שלהם במוסדות החינוך, תוך הרחבת יכולת ההכלה שלהם ומתן מענים מגוונים.

יהודית קדש: אנחנו מדברים על ארבעה רכיבים מאד מרכזיים ביעד הזה.

יהודית קדש: אלף ההגדרה שלו, כמו שרעיה אמרה, בתוך יעד.

יהודית קדש: בתוך יעד יש התכוונות, יש תכנית עבודה, יש חשיבה רציונאלית מה צריך לעשות ומה ניתן לעשות.

יהודית קדש: אבל יחד עם זה, ישנו הרכיב של הכשרת הלבבות ובניית השותפויות שהוא הרחיב, שיש פה גם מימד רגשי.

יהודית קדש: ואני חושבת שזה בעצם גם הבשורה החדשה, שאי אפשר רק לדבר על הרציו, בלי שאנחנו מדברים על הרגש.

יהודית קדש: וכשאנחנו מדברים על מורה שצריך להכיל את התלמידים שלו, אנחנו צריכים גם לדבר מי יכיל אותו.

יהודית קדש: ואנחנו יודעים שמתוך הלמידה שלנו, מתוך הסיפורים, מתוך המערכת, מתוך המחקרים, מורה שחווה חוויות של הצלחה – יודע גם להוביל את התלמידים שלו לחוויות של הצלחה.

יהודית קדש: וזה רכיב מאד מרכזי ביישום.

יהודית קדש: אז קודם התפיסה הערכית שעומדת מאחורי היעד הזה.

יהודית קדש: עכשיו, אם מורה או גננת לא ידעו להקים את מערך השותפויות שלהם, ולזהות בכלל אם יש שותפים.

יהודית קדש: שותפים מרכזיים הם ההורים, שותפים מרכזיים הם החברים בתוך בית הספר, שותפים מרכזיים הם אנשי המקצוע שיודעים לתת מענה ויחד, בצוות רב מערכתי כזה, יכול לתת תמיכה ולהחזיק את המורים בעבודה המורכבת שלהם.

יהודית קדש: הרעיון הוא לבנות מערכי תמיכה ורשת לעובדי ההוראה, בידע המקצועי ובמקום של אנחנו מובילים את התלמידים שלנו לא לייצר שקט מלאכותי, אלה למקום שאנחנו יכולים לתת להם חוויות של הצלחה, להגדיר להם יעדים ראויים ולעזור להם להגיע לשם.

יהודית קדש: וכשאנחנו מדברים על הכלה אנחנו מדברים על היבטים יישומיים.

יהודית קדש: אנחנו מדברים על התרגום האופרטיבי להתנהגויות.

יהודית קדש: מה צריך לעשות מורה כאשר הוא נתקל בהתנהגות, אני אתן דוגמא: תלמיד מרים כיסא.

יהודית קדש: מה אני צריך לעשות כמורה במקום הזה?

יהודית קדש: האם אני עובר לסדר היום?

יהודית קדש: האם אני עוצר, אומר משהו, מתייחס?

יהודית קדש: האם אני, "שם ההכלה", כי יש גם תפיסות כאלה שאנחנו לא מתכוונים, מוכן להכיל הכל, להגיד לו לא נורא, יהיה בסדר ועל חשבון הילדים האחרים אני ממשיך הלאה?

יהודית קדש: או שאני עובד איתו על אלטרנטיבות להתנהגות אחרת.

יהודית קדש: או שאני מציב לו גבולות וביחד אני גם מציב לו יעדים ראויים ועוזר לו להגיע לשם.

עינת וילף: אז האמירה הזאת היא בכלל, או היא רק לגבי התלמידים המשולבים?

יהודית קדש: אנחנו מדברים על החינוך הרגיל, ואנחנו מדברים על התהליך של מיצוי אפשרויות לפחות של שנתיים, לפני שאני מפנה למסגרות של חינוך מיוחד.

דלית שטאובר: תראו, היעד הזה שהוא יעד שהוסף לתכנית אסטרטגית שהושקה לפני שלוש שנים, ולמרות שאמרנו שהיא ארוכת טווח, מצאנו לנכון להוסיף את היעד הזה, הוא יעד שהוא יעד ראשון בחשיבותו בהיערכות החל משנת הלימודים הבאה.

דלית שטאובר: כבר עובדים עליו שנה שלמה, כך שהשטח כבר מדבר אותו מבחינת ההיערכות.

דלית שטאובר: יש צוותים בכל המחוזות ברחבי הארץ, שעובדים ומכינים את התכנית הפרטנית, שהכוונה היא באמת לייצר תשתיות מסוג אחר לגמרי בחינוך הרגיל, בקרב המורים הרגילים, שכולנו יודעים שחלק מההכשרה המקצועית שלהם, לא כללה לצערי, את המענים הנדרשים היום, כדי לתת מענה הולם למגוון התלמידים שנמצאים בכיתות.

דלית שטאובר: אני רוצה לציין בסיפוק שהיעד הזה - עם כל זה שהוא ממש ניצן שעכשיו מתחיל לפרוח – הוא נקלט בצמה, בשמחה, כי הוא עונה על צורך אמיתי של אנשי חינוך והוא ייתן מקום לידע של החינוך המיוחד, לניסיון של החינוך המיוחד, לחלחל ממקום שהוא מקום בונה, לא ממקום כופה.

דלית שטאובר: ממקום של שותפות, ממקום של היוועצות, לתוך המערכת, כשהכוונה היא באמת למצות.

דלית שטאובר: קודם כל להכשיר את המורים למירב הכלים, ולמצות עבור כל ילד - וחובת ההוכחה על בית הספר – שהוא מיצה את כל המהלכים האפשריים עם ילד, לפני שהוא מפנה אותו לוועדת השמה, ולמנוע תיוג מהיר לתוך חינוך מיוחד, מבלי שכל האמצעים הפדגוגיים, החינוכיים, הדידקטיים, איגום המשאבים, מה שצוות רב מקצועי יכול לתת, שהוא יתקיים בכל בית ספר –ימוצה עד תום.

דלית שטאובר: והדבר הזה בנוי בתכנית עבודה כזאת שמהמטה ועד אחרון המורים בבתי הספר, וזה דבר שמוצג לנו בהיערכויות של המחוזות.

דלית שטאובר: ממש כולם בעבודה מאד אינטנסיבית על זה.

דלית שטאובר: אני בטוחה שזה ייקח כמה שנים עד שזה יגיע למיטבו, אבל זו אמירה מאד משמעותית שלנו לשינוי, בהתייחסות שלנו למורה, להרכב הכיתה ולסוג המענים שהחינוך הרגיל צריך להיות מסוגל לתת.

עינת וילף: אני מבקשת לא להפריע במהלך הדיון.

עינת וילף: אני אמרתי שכל מי שמבקש לדבר נותן פתק עם שם ותפקיד.

עינת וילף: אני רק רוצה להבהיר, יש כאן אמירה ברורה שהכלה זה לא רישיון להפקרות.

עינת וילף: אוקי.

עינת וילף: אז מה נעשה בפועל, כדי להבטיח שמורים מקבלים את הכלים והתמיכה, כדי שכל התלמידים יזכו לחינוך שמגיע להם?

יהודית קדש: אז אנחנו בדיוק מדברים על שלושה מישורים מרכזיים.

יהודית קדש: אחד המישורים הוא הפיתוח המקצועי.

יהודית קדש: קודם כל למידה.

יהודית קדש: למידה לזהות קשיים מסוגים שונים, אסטרטגיות שונות של התמודדות, וזה במהלכים שהם חלקם אינטנסיביים לחלק מבתי הספר.

יהודית קדש: כמו שאמרה המנכ"לית, אנחנו לא נכנסים לכל בתי הספר בבת אחת במהלכים אינטנסיביים, אלא אנחנו מיישמים את זה בשלבים.

יהודית קדש: ויש לנו, ותיכף נראה את הנתונים, כבר 230 בתי ספר שהולכים להשתלמות מוסדית של 30 שעות, מאורגנת, מסודרת וממוסדת.

יהודית קדש: בצד ההשתלבות הבית ספרית, יש לנו השתלמויות אחרות ושונות - ותיכף נראה גם את המספרים - כאלה שמדברות על התמודדות עם תלמידים עם צרכים מיוחדים, וכאלה שעובדות על הדיסציפלינות השונות, כי גם ההיבט הלימודי הוא לא פחות חשוב.

יהודית קדש: בואו נבין, לפעמים מצוקות של ילד הן לא רק בהיבטים התנהגותיים רגשיים.

יהודית קדש: לפעמים המצוקות שלו הן על רקע לימודי, ולא תמיד מורה יודע לזהות איפה המצוקות ולמה צריך להיענות.

יהודית קדש: אז גם בתחומים הדיסציפלינריים, יש מודלות של הכלה וגם שם יש לנו כבר רישום להשתלמויות.

יהודית קדש: אנחנו מדברים באמת על אלפי מורים שכבר נרשמו.

יהודית קדש: אנחנו מדברים על הדרכה אינטנסיבית, על הדרכה פעם ממדריכים ייעודיים, כאלה שבאים מהתחומים גם כן של החינוך המיוחד.

יהודית קדש: למשל מומחי תחום, מנתחי התנהגות או מדריכים ללקויי למידה.

יהודית קדש: אנחנו רוצים להשתמש בכלים של החינוך המיוחד כדי לעזור לחינוך הרגיל להתמודד.

רעיה לוי-גודמן: יש מיסוד של ימי הדרכה.

רעיה לוי-גודמן: מאחר שאין תוספת, יש מיסוד של ימי הדרכה לטובת היעד הזה, על ידי אנשי מקצוע שידריכו את הצוותים בחינוך הרגיל בתוך המוסדות.

עינת וילף: כמה מהמדריכים הם מורים או מנהלים, שעשו שילוב מוצלח אצלם בבתי הספר, כלומר שהם דווקא מעבירים את הידע שלהם למורים ומנהלים אחרים.

יהודית קדש: אז אנחנו באמת בוחרים אותם אחד-אחד, כי הימים הם לא רבים ולכן עשינו הסטה ואנחנו בוחרים אותם אחד-אחד גם ב-"קול קורא" שפרסמנו, גם במסננות שאנחנו מעבירים בתוך המחוזות, וגם כאלה שאספנו בקפידה רבה גם מתוך האגף לחינוך מיוחד, גם מתוך האגף ללקויי למידה, גם מתוך שפ"י, ואנחנו בעצם הרכבנו מערך של אנשי מקצוע שהתפקיד שלהם זה לעבוד עם הצוות הרב מקצועי בתוך בית הספר, כדי שיוכל לתמוך אחר כך במחנכים.

יהודית קדש: אנחנו מקימים גם רשת ביטחון, והרשת הזאת והצוות הרב מערכתי, הוא לא רק מתוך בית הספר.

יהודית קדש: כאשר בית הספר עומד במקום ללא מוצא, יש לו הזכות ויש לו המקום להזמין את המפקח, את מנהל הרשות, את הקב"ס, את עובד הרווחה, כדי להקים רשת משנה נוספת.

יהודית קדש: הוועדה היישובית היא רשת נוספת.

יהודית קדש: במחוז מוקמות, כבר הוקמו, רשתות נוספות של צוותים רב מערכתיים, ואנחנו במטה עובדים בדיוק באותה הדרך.

יהודית קדש: ולכן הרשת הזאת של צוותים רב מקצועיים, מהמקום של בית הספר עד לרמת המטה, הם המקום של התמיכה.

עינת וילף: כלומר אתם הוצאתם "קול קורא" למורים ולמנהלים שהם בשטח, הם עשו שילוב מוצלח והם גם לצורך העניין יתוגמלו כמדריכים להדריך מורים ומנהלים אחרים בנושא הזה.

יהודית קדש: נכון, נכון ובימים אלה מסתיימים השיבוצים שלהם, כאשר בראש כל מחוז יש מפקח רפרנט וגם מנחים מחוזיים, שעוזרים לו וגם התכלול של כל היעד בתוך.

יהודית קדש: מעבר לזה כמובן, יש כלים - - -

קריאה: נגמר הדיון.

עינת וילף: בלי הערות ביניים ובלי שאלות בבקשה.

יהודית קדש: מעבר לזה, המישור השלישי הוא כלים ומודלים יישומיים שעבדנו עליהם בזמן האחרון הרבה מאד, והם מכוונים בשני היבטים.

יהודית קדש: ההיבט הזה של הנגיעה במקום הזה הרגשי, של לברר את תפיסות העולם של מי מכיל את המכיל, ויש לנו ספר שלם שאני חושבת שצבר היום תאוצה רבה.

יהודית קדש: הבאתי אפילו עותק שלו - ספר ההכלה.

יהודית קדש: הוא אוסף סיפורים של אנשים מתוך מערכת החינוך ומחוצה לה, שמישהו היה שם בשבילם, הכיל אותם ואיפה הם היום נמצאים בזכות אותה הכלה.

יהודית קדש: והוא גוזר מתוכו גם מקומות, גם כלים, מודלים יישומיים איך אפשר לעבוד עם חדרי מורים.

יהודית קדש: מאחר שלא כל חדרי המורים בבת אחת יקבלו הדרכה ופיתוח מקצועי, פה אנחנו מפרסמים את כלל הכלים והם מתאימים לכולם.

יהודית קדש: אני יכולה להראות, אם תרצו, את כל הכלים האלה.

יהודית קדש: אפשר לראות אותם, גם ספר ההכלה, גם מודל התמיכה שעובד יותר על ההיבט הרציונאלי, על עקרונות העבודה, על התהליכים מה צריך לעשות, מה עומד לרשות עובדי ההוראה כדי לקיים.

יהודית קדש: ושני הכלים האלה, זה בצד זה – מודל ההדרכה, התשתיות, ההרחבות של כל המינהלים האחרים שהתגייסו כאן, וכל יחידות המטה כדי להוציא חומרים בנושא הזה.

יהודית קדש: ואם אני חוזרת קצת אחורה - איך אנחנו רואים את תמונת המצב הצפויה – אנחנו כבר דיברנו על המנחה המחוזית, דיברנו על תהליכי הבנייה של תשתיות ההדרכה.

יהודית קדש: אנחנו מדברים על כמויות מבתי הספר שמודרכים, אנחנו מדברים כאן על מספרים של 7,000 משתלמים בקורסי פיתוח מקצועי בנושא הכלה, על 130 קורסים שמיועדים לעובדי הוראה בחינוך המיוחד, בחינוך הרגיל.

יהודית קדש: קורסים משולבים, גם עובדי הוראה מהחינוך הרגיל וגם מהחינוך המיוחד משתלמים יחד, כ-3,250 משתלמים, וגם 250 קורסים בנושאים דיסציפלינריים, שבכל אחד מהם משולבת מדולה בנושא הכלה.

יהודית קדש: זה ברור לנו שזה לא רק לשנה אחת.

יהודית קדש: אנחנו מדברים על יעד ארוך טווח כמובן, כשאנחנו במיקוד ראשון הולכים על מוסדות ההוראה ששם זיהינו קושי.

יהודית קדש: אנחנו משאירים כרגע את מוסדות ההוראה שאנחנו יודעים שהם מצליחים ואין שם בעיות מיוחדות שמצריכות את ההתערבות, כי יש עוד תכניות מתערבות שקיימות במערכת ושעושות את זה בצורה מוצלחת.

יהודית קדש: אנחנו הולכים לאלה שזקוקים לנו מאד, לאלה שראינו שיש אחוזי הפניה מאד גבוהים לחינוך המיוחד לפני שמוצו האפשרויות, לכאלה שאין תשתית טובה בתוך בית הספר של אנשים שיכולים להוביל את הדברים קדימה.

יהודית קדש: שם המיקוד שלנו, לשם אנחנו הולכים ואנחנו משלבים ביחד את כל המשאבים שלנו, גם בטיפול בילדים.

יהודית קדש: כשאני מזכירה, שיש לרשותנו שתי רפורמות גדולות שנותנות את המשאבים ואת הפלטפורמה: גם אופק חדש וגם עוז לתמורה, שנותנות תשתית של שעות פרטניות, שמורה יכול להשתמש.

יהודית קדש: אחת התוצאות הגדולות ביותר שצריכות להיות מושגות כתוצאה מהרפורמות, זה בעצם ההכלה של התלמידים, המקום של השיח הזה, של המקדם, של האינטראקציה האינטנסיבית הזאת של המורה והתלמיד.

עינת וילף: האם במסגרת הפרויקט הזה יש שעות או מאפשרים להשתמש בשעות של אופק חדש, עוז לתמורה או שעות אחרות, לאפשר למורים לשבת עם מורים אחרים?

עינת וילף: אחד הדברים שעולים מהמפגשים שלנו פה בוועדה עם מורים, הם מדברים על זה ואומרים שהם זקוקים לזה כמו אוויר לנשימה בכל הקשר, לא רק בהקשר של שילוב או הכלה.

עינת וילף: בכל הקשר הם זקוקים לזמן שבו הם יושבים עם מורים אחרים, מתייעצים איתם, בונים תכניות, פותרים בעיות וכולם מצביעים על כך ששעות, זה שעות שפשוט מוקדשות, ולאפשר למורים לשבת עם מורים – אין.

עינת וילף: האם למשל סביב הנושא הזה חשבתם?

יהודית קדש: בהחלט.

יהודית קדש: אלף ישנה ישיבה קבועה.

יהודית קדש: סימנו אותה בתוך שעות השהייה שמוקדשות בבית הספר לישיבות הצוותים, למליאה.

יהודית קדש: יש התכנסות קבועה של צוות רב מקצועי, אבל בצד ההתכנסות הקבועה של הצוות הרב מקצועי, ישנן גם ישיבות מקצועיות של צוותים שיכולות להיות מוקדשות, כמובן בהתאם לצורכי בית הספר.

יהודית קדש: אבל בהחלט חשבנו ונתנו זמן לזה, בתוך השעתיים השבועיות האלה.

רעיה לוי-גודמן: אני רוצה להרחיב את התשובה הזאת, ברשותך.

רעיה לוי-גודמן: במסגרת ההטמעה של אופק חדש, חלק משעות השהייה של צוות השילוב, צוות שילוב מקבל יותר שעות שהייה, בדיוק בשביל המטרה הזאת.

רעיה לוי-גודמן: כי יכול להיות מורה שילוב אחד שעובד עם הרבה מורים בבית הספר, והוא צריך יותר זמן לשבת עם כל אחד מהם, על מנת לעבוד ולקדם את תכניות השילוב של הילדים עם הצרכים המיוחדים.

רעיה לוי-גודמן: אז גם זה נכנס בתוך ההטעמה.

עינת וילף: אוקי.

עינת וילף: מה שאני אעשה עכשיו זה ככה: אני אעצור את ההצגה עכשיו, אני אתן לכל מי שביקש לדבר, ולצורך העניין אני סוגרת עכשיו את הרשימה, אז כל מי שהגיש פתק – ידבר.

עינת וילף: ואז, אם תוכלו לרשום את השאלות שעולות, ואני אשאיר הרבה זמן בסוף, כדי שתוכלו להתייחס, כדי שכל מי שנמצא כאן יוכל לקבל, ככל הניתן, מענה לשאלות שמעלים כאן.

עינת וילף: תראו, נרשמו כמעט כ-20 אנשים לבקש זכות דיבור.

עינת וילף: כל מי שנרשם יבקש את זכות הדיבור, אבל בהחלט יתכן שאני אגביל בזמן, כדי להבטיח שכל מי שביקש יוכל להביע את עצמו.

עינת וילף: אז תשדלו להיות ממוקדים ולהציג את הדברים שלכם באופן שיאפשר לכל מי שרוצה לדבר.

עינת וילף: אז אני מתחילה עם גלי, אמא של נ'.

גלי אניב: אני גלי, אני שומעת פה את כל הדיבורים על השילוב וכמה שעות יקבלו וכמה המועצה תקבל.

גלי אניב: לנ' לא נותנים ללכת לגן בכלל.

גלי אניב: היא בת 3.5 וזה בעצם כל הסיפור.

גלי אניב: עוד אפילו לפני שמדברים על כמה לתת ומי יטפל ומה יעשה וכמה כסף יקבל – לא נותנים לה ללכת לגן.

גלי אניב: זה הכל.

גלי אניב: זו הסיבה שהיא לא הולכת לגן.

גלי אניב: לא נותנים לה בגלל שהיא בת 3.5 ואין חוק חינוך חובה באזור שבו אנחנו גרים.

גלי אניב: זו הסיבה היחידה, כי היא רק חולה.

גלי אניב: אין לה ליקוי התפתחותי מיוחד, היא רק חולה במחלה מאד קשה, זה הסיפור שלה ולא נותנים לה ללכת.

גלי אניב: עוד 26 יום היא לא הולכת לגן, לפי משרד החינוך.

עינת וילף: כי זה גן עירוני?

עינת וילף: זה גן פרטי?

גלי אניב: זה גן של המועצה, הגן שייך למשרד החינוך.

גלי אניב: זה גן רשמי, לא פרטי והוא שייך למועצה האזורית שבה אני גרה.

גלי אניב: לפי משרד החינוך היא בגיל הלא נכון, באזור לא נכון.

גלי אניב: אם הייתי גרה אולי באזור אחר, שמוחל עליו חוק חינוך חובה, היא הייתה נכנסת לגן.

גלי אניב: היא בת 3.5 ונכון לכרגע אף אחד לא מוכן לאשר שהיא תכנס לגן עם סייעת רפואית.

עינת וילף: תודה רבה, ואנחנו כמובן ננסה לראות מה אפשר לעשות.

עינת וילף: יעל ניר, מרכזת פעילות ועד ההורים המשלבים.

יעל ניר: שלום, תודה רבה.

יעל ניר: אנחנו רוצים לשאול הרבה שאלות.

יעל ניר: קודם כל אנחנו רוצים לשאול את מערכת החינוך מה הוא סדר יום משלב.

יעל ניר: האם ניתנה תשומת לב באמת לנושא הזה של מה צריך להיות בסדר יום כדי שהוא יהיה משלב, כדי שהילדים באמת יוכלו להשתלב בו; ואיך תוגדר ההצלחה שלהם בשילוב.

יעל ניר: זאת אומרת האם אלה דברים שנרשמו, שניתנת עליהם הדעת.

יעל ניר: מה היא הצלחה, איך היא נמדדת?

יעל ניר: ונניח שהגענו להגדרה של הצלחה כלשהי, איך אנחנו עושים את זה?

יעל ניר: מה הם באמת הנתונים שצריכים להיות בשטח כדי שהשילוב אכן יצליח, גם עבור הילד וגם עבור הקבוצה שמשלבת אותו.

יעל ניר: התחושה שלנו בתור הורים משלבים, זה שהשאלות האלה לא נשאלות ואנחנו באים לשלב וזה לא קורה.

יעל ניר: יש כמה דברים שהם קריטיים כדי ששילוב באמת יתרחש היום במדינה שלנו, שעדיין הם לא נעשים בצורה מלאה והם מכשילים את השילוב.

יעל ניר: אחד מהם, עבודה מתואמת בין בית הספר לבין שאר המרכיבים במעגל החיים של הילד.

יעל ניר: באמת נאמר כאן על ידי יהודית, שמחתי לשמוע, שמתחילים לחשוב על שיתוף פעולה עם הורים.

יעל ניר: אני באמת רוצה לדעת איך זה יקרה בשטח, למה הכוונה.

יעל ניר: האם שיתוף הפעולה הזה אומר שהורים יישבו עם הצוות שמלמד את הילדים שלהם או עם המתי"א?

יעל ניר: באיזה תדירות, האם תהיה אפשרות לדיון אמיתי וכן הלאה.

יעל ניר: כרגע זה קורה בערך שלוש פעמים בשנה: בתחילת השנה, בסוף השנה ופעם אחת באמצע השנה, כשחושבים על התח"י (תכנית חינוכית יחידנית), שזה תמיד קורה, זאת אומרת זה קורה בדרך כלל בשלב מאוחר מדי, אחרי שכבר השנה עומדת להסתיים.

יעל ניר: דבר קריטי נוסף, מספר שעות הסיוע.

יעל ניר: נאמר כאן ששעות הסיוע הן בהתאם לרמת התפקוד של הילד.

יעל ניר: עכשיו, רמת התפקוד של הילד זה דבר ממוצע, אבל הצורך שלו בשעות סיוע הוא לא דבר ממוצע.

יעל ניר: אם רמת התפקוד היא גבוהה יחסית אבל הילד צריך סיוע, הוא צריך אותו כל הזמן.

יעל ניר: כי זה לא שהוא צריך אותו במצבים מסוימים ולא צריך אותו במצבים אחרים.

יעל ניר: יכול להיות אפילו שהוא כן יצטרך אותן באמת בשיעור X ולא בשיעור Y. מה תעשה הסייעת?

יעל ניר: היא תלך והיא תחזור?

יעל ניר: עכשיו, עוד דבר חשוב מאד, אני לא מכירה את כל התחומים, אני משלבת ילד עם אוטיזם.

יעל ניר: במצב של אוטיזם, סיוע איננו סיוע שהילד צריך עזרה.

יעל ניר: נכון, לפעמים הוא צריך עזרה שיכתבו בשבילו כשהוא כבר התעייף לכתוב, הילד שלי לפחות.

יעל ניר: אבל הרבה פעמים הסיוע המטרה שלו בעצם ללמד את הילד איך לעזור לעצמו.

יעל ניר: זו עבודה שהיא חינוכית, שהיא הוראתית, שלא נכון לתת אותה למישהי שלא למדה איך לעשות את זה.

יעל ניר: שפשוט אם היא תמשיך לסייע לילד ולעשות במקומו, הוא לא ילמד איך לעשות את זה בעצמו.

יעל ניר: אז גם על זה צריך לתת את הדעת.

עינת וילף: תודה רבה.

יעל ניר: זהו?

עינת וילף: כן.

עינת וילף: אם יישאר עוד זמן בהמשך אני אאפשר לך.

עינת וילף: דודי קסיטאל, אבא לילד אוטיסט ומרותק בבית, בבקשה.

דוד מאיר קסטיאל: לי יש מספר שאלות לנציגים של משרד החינוך, לאור מאבק מאד ארוך איתם בשנה האחרונה, שהצריך פנייה לעורכי דין, בזבוז משאבים וכוחות נפשיים בשביל לקבל מינימום זכויות לילד מרותק בית.

דוד מאיר קסטיאל: אני כאן גם לא רק בתור נציג של הבן שלי, אלא בתור נציג של כ-1,000 הורים לילדים מיוחדים, מרותקי בית, שחתמו על עצומה ושמו אותי בתור מייצג.

דוד מאיר קסטיאל: ניסינו לפנות למשרד החינוך ולקבל את השעות שמגיעות להם.

דוד מאיר קסטיאל: השאלות שיש לי: אחת, על פי חוק החינוך שמן הסתם משרד החינוך התחייב לתקן תקנות לשעות לימודים לילדים מרותקי בית והוא לא עשה את זה כבר למעלה מ-10 שנים.

דוד מאיר קסטיאל: גם בתי המשפט התייחסו לזה והעירו על זה וזה עדיין לא נעשה.

דוד מאיר קסטיאל: משרד החינוך, לפי דברי בית המשפט, נותן פרשנות מאד נמוכה לתכנית הלימודים הזאת, וזה אומר מעט שעות הוראה וקצת חומר לימודי ולא את השעות שמגיעות, בטח לילד חינוך מיוחד.

דוד מאיר קסטיאל: השעות שאנחנו קיבלנו בתחילת השנה, שרצו לתת לנו בתחילת השנה, היו מצחיקות, לא מתאימות גם לילד בחינוך הרגיל שנשאר בבית.

דוד מאיר קסטיאל: במקרה שלנו ילד בן 3 שמעולם לא היה בגן, ולא ידוע אם בכלל ילך לגן, ואם הוא לא יקבל את השעות האלה – הוא לא יתקדם לשום מקום.

דוד מאיר קסטיאל: והשעות יהיו מאד מצחיקות, ורק לאחר חיפוש ארוך בגוגל ומציאת פסקי דין של בג"ץ ופנייה לעורכי דין של עמותת "בזכות" הצלחנו לקבל שעות שהן מעט יותר גבוהות, אבל הן עדיין לא מתאימות, לא שוות למספר השעות שמקבל ילד בחינוך מיוחד שכן הולך למסגרת.

דוד מאיר קסטיאל: הבקשה שלי היא להשוות את התנאים האלה.

דוד מאיר קסטיאל: שהתנאים האלה יהיו כתובים בחוק ולהשוות.

דוד מאיר קסטיאל: ילד שהוא חולה לא צריך לקבל פחות, להיפך.

דוד מאיר קסטיאל: הוא צריך לקבל יותר.

דוד מאיר קסטיאל: זו התייחסות אחת.

דוד מאיר קסטיאל: התייחסות שנייה היא סייעת רפואית.

דוד מאיר קסטיאל: ילד בחינוך המיוחד, במקרה שלנו, שלי ושל שאר הילדים, הם זקוקים לסייעת לימודים, בין אם זה למספר שעות ביום לצורך האכלה, או אפילו שעות מלאות כי הוא לא יכול להסתדר לבד.

דוד מאיר קסטיאל: אם הוא היה הולך למסגרת לימודים, הוא היה מקבל סייעת.

דוד מאיר קסטיאל: בגלל שהוא לא הולך, אנחנו צריכים.

דוד מאיר קסטיאל: אשתי, סטודנטית לרפואה צריכה להישאר בבית ולפספס לימודים במקצוע שהוא די נדרש ורוצה לתרום לשירות הציבורי ולא יכולה לעשות את זה, כי אין לה סייעת ואין שעות.

דוד מאיר קסטיאל: בנוסף, כחלק מאותה השוואת תנאים, הייתי מאד רוצה לקבל התייחסות לכמה תקציב מקבל כל ילד, אם זה מקופת חולים, ממשרד הבריאות, ממשרד החינוך כשהוא נמצא במסגרת חינוך מיוחד.

דוד מאיר קסטיאל: זאת אומרת כמה ילד מקבל בחינוך למרותקי הבית.

דוד מאיר קסטיאל: אני הייתי מעוניין שהתנאים יושוו.

עינת וילף: תודה רבה.

עינת וילף: דפנה אזרזר, מנכ"ל אהב"ה – ארגון הנכים בישראל.

דפנה אזרזר: שלום רב.

דפנה אזרזר: אני רוצה לדבר על כמה נושאים שקשורים גם בחינוך המיוחד ונוגעים גם בשילוב.

דפנה אזרזר: אני שמעתי פה גם את מנהלת האגף לחינוך המיוחד וגם את יהודית שישבה לידי.

דפנה אזרזר: לפי המצגת הכל כשורה, אין בעיה, הכל מפותח, הכל מתקדם.

דפנה אזרזר: הכשרת לבבות, המון אהבה.

דפנה אזרזר: היא דיברה על חולון.

דפנה אזרזר: במקרה סימסה לי אמא ששבעה ילדים בחולון עדיין אין להם מסגרת לשנה הבאה.

דפנה אזרזר: ילדים שכולם על רצף האוטיזם, אז אני גם רוצה לקבל תשובה איפה זה עומד.

דפנה אזרזר: יש לי מן הרגשה כזו שכל הזמן מדברים על כמה נותנים וכמה עוזרים, ובפועל בשטח, כשיורדים לשטח, הדברים, אני יכול להגיד לך, הם אפילו מזעזעים לפעמים.

דפנה אזרזר: מדברים פה על הכשרה של סייעות.

דפנה אזרזר: אני לא מכירה הרבה סייעות שקיבלו הכשרה במערכת החינוך.

דפנה אזרזר: אישית, הבן שלי יש לו סייעת, היא אף פעם לא קיבלה שום הכשרה.

דפנה אזרזר: היא עובדת איתו חמש שנים, לעולם אף אחד לא הכשיר אותה.

דפנה אזרזר: ילדים משולבים , ועוד מעט ידברו פה יותר על שילוב וירחיבו, אבל ילדים משולבים מקבלים אולי שעתיים בחודש הכשרה להכשיר את הסייעת.

קריאה: אפס שעה.

דפנה אזרזר: אפס, בבקשה.

קריאה: היא לא נחשבת אשת חינוך, אז לא מכשירים אותה.

דפנה אזרזר: היא לא נחשבת אשת חינוך.

דפנה אזרזר: עכשיו, הכל מתחיל מזה שסייעות, לא דרושה שום הכשרה בשביל שהן תעבודנה עם הילדים שלנו.

דפנה אזרזר: הן לא חייבות אפילו להיות עם 12 שעות לימוד.

קריאה: את זה הם מחייבים עכשיו.

קריאה: זה חדש.

דפנה אזרזר: אה כן?

דפנה אזרזר: יפה.

דפנה אזרזר: הן מקבלות מינימום לשעה.

קריאה: לא מקבלים בעלי תואר ראשון, כי הם עולים יתר למערכת.

עינת וילף: לא להתערב.

דפנה אזרזר: הן מקבלות מינימום שכר לשעה ומפה הכל מתחיל.

דפנה אזרזר: זאת אומרת שאין מה להפסיד.

דפנה אזרזר: הן באות ומתחלפות מדי שנה, מפטרים אותן כל 10 חודשים כדי לא לתת להן קביעות.

דפנה אזרזר: שלא נדבר על זה שהילדים שלנו, במערכת החינוך המיוחד, שנמצאים בפועל רק 10 חודשים בתוך המערכת, משרד החינוך מתקצב 12 חודשים.

דפנה אזרזר: אז לאן נעלמו עוד חודשיים?

דפנה אזרזר: איפה התקציב?

דפנה אזרזר: גם את זה אנחנו מאד מבקשים לדעת.

עינת וילף: תודה רבה.

עינת וילף: ריקי נעים, בבקשה.

ריקי אלקיים-נעים: שלום.

ריקי אלקיים-נעים: אני ריקי נעים, אני אמא לשני ילדים על הספקטרום האוטיסטי ואני עובדת כסייעת משלבת לילד בשנתיים האחרונות.

ריקי אלקיים-נעים: השנה אני לא אמשך לעשות את זה לצערי, כיוון שהשכר שלנו ירד מ-25 שקלים ל-22 שקלים לשעה.

ריקי אלקיים-נעים: על חופשות של חגים אנחנו לא מקבלות שכר.

ריקי אלקיים-נעים: בחופשה הגדולה מפטרים אותנו והתנאים פשוט עלובים ואני לא יכולה להרשות לעצמי להחזיק עבודה כזו, למרות כל הידע שיש לי והניסיון, זה פשוט עלוב.

ריקי אלקיים-נעים: אני באופן אישי כן עשיתי קורסים.

ריקי אלקיים-נעים: כמעט לא עוברים קורסים, זה תלוי לאיזה מתי”א שייכים.

ריקי אלקיים-נעים: את הבן הקטן שלי שיכול להיות משולב בכיתה רגילה, אני לא מוכנה להכניס לכיתה רגילה בגלל הסייעות שלא עוברות הדרכה, ולפעמים יכולות יותר להרוס.

ריקי אלקיים-נעים: סייעת שלא יודעת לעבוד עם ילד שהוא על הספקטרום, יכולה לגמור אותו לגמרי, ולא ממקום רע.

ריקי אלקיים-נעים: ממש מחוסר ידע.

ריקי אלקיים-נעים: והתנאים הם פשוט נוראים.

ריקי אלקיים-נעים: הבן הגדול שלי, שהוא מאובחן עם PDD, מסיים השנה חטיבת ביניים.

ריקי אלקיים-נעים: הוא בתפקוד בינוני-גבוה, ואין לו בכלל מסגרת לשנה הבאה.

ריקי אלקיים-נעים: אנחנו כבר שלוש שנים נלחמים ומבקשים מכל המועצות באזור שלנו שיפתחו בית ספר מתאים.

ריקי אלקיים-נעים: לא נפתח בית ספר כזה.

ריקי אלקיים-נעים: קיבלנו תשובה מבית אקשטיין, לפני שלושה שבועות, שהם אכן יפתחו לנו בית ספר, כשבשנייה האחרונה הם החליטו שלא.

ריקי אלקיים-נעים: ואז בעצם הבנו שבעלות פרטית אחראית על החינוך המיוחד של הילדים שלנו.

ריקי אלקיים-נעים: הפכנו להיות פחות כלכליים, כי חלק מהילדים התפזרו, הם כבר לא רוצים אותנו.

ריקי אלקיים-נעים: בשנייה האחרונה הם החליטו שהם לא פותחים.

ריקי אלקיים-נעים: הם פשוט לא טרחו אפילו להודיע.

עינת וילף: תודה רבה.

עינת וילף: אילנית סבן, בבקשה.

אילנית סבן: בוקר טוב.

אילנית סבן: אני מאור עקיבא.

אילנית סבן: הבן שלי מסיים השנה בית ספר קשתות במועצה האזורית מנשה ועובר לגבעת עדה.

אילנית סבן: בית ספר ערים שפתוח כבר שלוש שנים ולצערי הרב מה שקורה בבית הספר שם זה פשוט מחדל ענק לטעמי.

אילנית סבן: אני הייתי שם ואני לא מדברת על הצוות שהוא צוות מדהים.

אילנית סבן: אני מדברת על כל ההתנהלות שקורית שם בין המועצה לבית הספר.

אילנית סבן: תקציבים שמשרד החינוך טוען שעוברים לבית הספר; מועצת בנימין שטוענת שהתקציב כן עובר לבית הספר והכסף לא מגיע לשם.

אילנית סבן: אני מדבר על קלינאית תקשורת שעובדת בחדר מדרגות, היא יושבת שם עם תלמידים בלי מזגן.

אילנית סבן: אני מדברת על כיתות קטנות מאד.

אילנית סבן: השנה בסך הכל שני תלמידים נכנסו לתוך הכיתה הזו, מתוך כמות מאד גדולה של ילדים בני 13 שסיימו שם.

אילנית סבן: לגבי תעסוקה בשעות מחוץ לבית הספר, להעסיק אותם, מדברים על אוטיסטים בוגרים.

אילנית סבן: תזונה של אוטיסטים.

אילנית סבן: אתם יודעים שמשרד החינוך מתקצב 180 ימים בשנה לאוכל לילדים אוטיסטים, מתוך יותר מ-300 ימים שבית הספר עובד.

אילנית סבן: מה עם שאר הימים?

אילנית סבן: שלא לדבר על השכר, שמקבלים 10.40 ₪ למנה, כשילד אוטיסט בוגר שוקל מעל 80 קילו, שזה אפילו לא מספיק לו ללחמנייה ושוקו היום.

אילנית סבן: אז על הדברים האלה אני פונה אליכם, ואני מבקשת באמת שמישהו ייתן דגש על הנושאים היותר אקוטיים, מאשר על הנושא של כל המעבר לזה.

אילנית סבן: באמת.

אילנית סבן: אני מכבד אתכם, אנחנו כבר לא מדברים פה על שילוב ומעבר לזה, אנחנו מדברים פה על בסיס.

אילנית סבן: על ממש הדברים הבסיסיים שאמורים להיות בבתי הספר היום, ולא קיימים שם.

אילנית סבן: אני רוצה שמישהו ממשרד החינוך יבוא לשם ויבדוק מה קורה בבית הספר ולאן נעלמים כל הכספים האלה, שבית ספר לא מקבל.

אילנית סבן: הורים שתורמים ניירות למדפסת כי אין ניירות למדפסת בבית הספר.

עינת וילף: תודה רבה לך.

עינת וילף: מירה פרילוק.

מינה פרילוק: שלום, אני אמא של ה', ואני רוצה לשאול איזו שהיא שאלה גם בתור אמא וגם בתור מישהי שעבדה במערכת החינוך הרגיל הרבה מאד שנים.

מינה פרילוק: אני חושבת שמהמקום האישי שלי, מה שמטריד אותי ומבחין את החינוך הרגיל מהחינוך המיוחד, הוא נושא ההערכה.

מינה פרילוק: אני חושבת שבחינוך הרגיל, אני בתור מורה והתלמידים שלי היו מוערכים לאורך כל הדרך.

מינה פרילוק: היו מנגנוני הערכה - אם זה מבחן מפמ"ר, אם זה בחינת מיצ"ב ואם זה השיא – בחינות הבגרות.

מינה פרילוק: אז לאורך כל הדרך ידעתי, אני, בתור מורה, אם הובלתי אותם בדרך הנכונה, והתלמידים שלי ידעו מה רמת ההישגים שלהם.

מינה פרילוק: בחינוך המיוחד זה תלוי רצון טוב של המורה.

מינה פרילוק: אם המורה הוא מורה שרואה את העבודה שלו בתור שליחות, אז נעשית שם עבודה.

מינה פרילוק: ואם לא - אז לא.

מינה פרילוק: אז אין הערכה, אין פיקוח, אין עבודה, אין הישגים וזה מתסכל בצורה נוראית.

עינת וילף: תודה רבה.

עינת וילף: רותי סיטקל, סייעת רפואית, בבקשה.

רותי סיטקל: אני רותי סיטקל, ואני עובדת כבר 7 שנים בעיריית גבעתיים.

רותי סיטקל: אני הייתי סייעת של כל התחומים: סייעת אישית, סייעת כיתתית, סייעת לילד עם PDD, עברתי את כל השלבים.

רותי סיטקל: היום אני סייעת רפואית ואני עובדת היום עם ילדה עם סוכרת נעורים.

רותי סיטקל: אני עובדת עם ילדה אמנם שהיום היא בכיתה ג', ואני שואלת שאלה אחרת.

רותי סיטקל: זאת ילדה שאם חלילה הסוכר שלה יורד ל-30, היא פשוט מתה.

רותי סיטקל: זאת ילדה שיכולה לקבל דום לב בשנייה.

רותי סיטקל: זאת אומרת בבוקר היא יכולה להיות עם 100, אחר כך בבת אחת היא יורדת.

רותי סיטקל: כל שנה מורידים לנו את השעות.

רותי סיטקל: אמנם משרד הבריאות מתקצב את זה, וחשוב לי להגיד את זה.

רותי סיטקל: אני רואה בעבודה הזאת כעבודת קודש.

רותי סיטקל: כי אם חלילה יקרה משהו לילדה הזאת, אני לא יודעת מה להגיד לאמא.

רותי סיטקל: למרות שיש פיקוח של משרד החינוך, של בית ספר, הילדה הזאת נמצאת מהשעה 08:00 עד השעה 13:30 והשנה כנראה עד 13:45.

רותי סיטקל: אני צריכה לבוא בשעה 09:00, שבשעה הזאת הילדה נמצאת לבד ואומרים לי אין תקציב, אין תקנים.

רותי סיטקל: מישהו בכלל חושב על הילדה הזאת אם יקרה לה משהו.

רותי סיטקל: מישהו בכלל יודע מה המחיר שיכול לקרות לילדה הזאת?

רותי סיטקל: אני פונה לעיריית גבעתיים ושואלת גם לגבי התנאים שלי.

רותי סיטקל: אני היום מועסקת 7 שנים ללא קביעות.

רותי סיטקל: אני מקווה שיתנו לי קביעות ללא שום תנאים, עם שכר של 2,000 שקלים.

עינת וילף: תודה רבה לך.

עינת וילף: גילי אלון, בבקשה.

גילי אלון: אני יושבת פה היום בשני כובעים.

גילי אלון: קודם כל בתור אמא של ילד משולב לשעבר, שאמנם בשילוב ניסו לעשות את המקסימום, אבל אני באופן אישי נאלצתי לממן מכספי, באופן אישי, טיפול משלים, כי מה שניתן לא היה מספק בכלל ולא קידם אותו.

גילי אלון: תודה לאל היום הילד נמצא באמת במקום, שאחרי השקעה מרובה מצדנו, הוא בכיתה רגילה ולומד בבית ספר רגיל וצועד קדימה.

גילי אלון: שוב, אנחנו עדיין ממשיכים ותורמים את חלקנו המשפחתי, ללא מערכת החינוך.

גילי אלון: אנחנו פשוט בקטע הזה איפה שהוא התייאשנו.

גילי אלון: אני נציגת סייעות מעיריית באר שבע וראיתי גם את החונך, אנחנו קראנו לו חונך ולא סייע, את הקשיים שהיו לו וכנ"ל כל שאר הסייעות שעובדות, ש-10 חודשים, שוב, מתוקצבות עבור 12 חודשים, מקבלות רק 10 חודשים.

גילי אלון: הן עובדות שעתיות, הן לא מקבלות חופשות אם הן לא עובדות, ואני כבר לא מדברת על תנאים סוציאליים.

גילי אלון: השכר הממוצע הוא 23 שקלים לשעה.

גילי אלון: הבנות האלה יכולות ללוות ילד מגיל הכיתה עד כיתה י"ב, ושוב, אין להן שום קביעות, שום הערכה, שום דבר, הן נופלות בין הכיסאות.

עינת וילף: חשוב מאד, תודה רבה.

עינת וילף: עורכת הדין קרן שמש מעמותת איתך.

קרן שמש-פרלמוטר: אני לא אחזור על דברים נוספים, וגם חילקנו דף עמדה שמתמצת את הנושאים.

קרן שמש-פרלמוטר: אני דווקא הייתי רוצה להתייחס לדברים שלך רעיה, למשל ביחס לסיפורי הצלחה והספר שנכתב, וגם המערך התומך.

קרן שמש-פרלמוטר: מאד חשוב, אני לא יודעת אם יש סיפורי הצלחה של סייעות.

קרן שמש-פרלמוטר: אבל כשאני מדברת עם סייעות, ובאמת עולה שם הנושא של ההכשרה ובאמת הסייעות האלה מוצאות את המסגרות האלה לבד, את המקומות שיכולים לתת להם את ההכשרה ואת הידע.

קרן שמש-פרלמוטר: אני מאד מקווה שבספר הזה יש גם את סיפורי ההצלחה של הסייעות ולא שגם בספר הזה הן היו שקופות.

קרן שמש-פרלמוטר: כי אני רואה פה את ההורים ואני בטוחה שעבורם הסייעת היא דמות קריטית, חשובה, עושה עבודה מאד חינוכית.

קרן שמש-פרלמוטר: עבורם היא כל עולמם, עבור הילד גם.

קרן שמש-פרלמוטר: היא לא שקופה, ואני מאד מקווה שהן גם לא שקופות עבור משרד החינוך, ושמשרד החינוך יודע לא רק לשמוע את סיפורי ההצלחה שיש להן, כי יש להן המון.

קרן שמש-פרלמוטר: וגם בתוך המערך הזה שאת דיברת עליו, יהודית, של ה-"קול קורא" הזה, שמדבר על מורים ומנהלים שידברו.

קרן שמש-פרלמוטר: אני חושבת שגם סייעות צריכות להיות במקום הזה.

קרן שמש-פרלמוטר: יש להן הרבה ידע והרבה מה לתת והרבה חשיבות גם מול הסגל המקצועי, וכמובן מול הסייעות האחרות וצריך לדעת גם לשמוע את סיפורי ההצלחה שלהן.

עינת וילף: תודה רבה.

עינת וילף: בשמת בר נדב, נציגת אלו"ט.

בשמת בר נדב: בוקר טוב.

בשמת בר נדב: סיקרתם כאן מצגת מאד יפה ומרשימה, אבל לצערי הניסיון האישי שלי מאד רחוק משם.

בשמת בר נדב: הבן שלי עולה לכיתה ח'.

בשמת בר נדב: כבר שנה ורבע אני מתחננת לבית הספר שצוות בית הספר יקבל הדרכה מקצועית ולא מקבל.

בשמת בר נדב: ההכשרה לסייעות, כמו שהרבה אנשים כבר אמרו, היא קריטית ואפילו במצגת זה לא הוצג.

בשמת בר נדב: היום אנחנו בצומת שהוא צומת קריטי.

בשמת בר נדב: יותר ויותר ילדים מבקשים להיכנס לתכנית השילוב, שזאת תכנית שהתרומה הערכית שלה, לא צריך פה לציין כמה שהיא חשובה לילדים הקולטים המשלבים.

בשמת בר נדב: איזה אזרחים הם יגדלו להיות ומה תהיה דמות המדינה, אם וכאשר השילוב באמת יצליח.

בשמת בר נדב: ומצד שני, בהתנהלות בשטח, ממה שאנחנו רואים עד היום, האג'נדה היא לא אג'נדה משלבת, לצערנו הרב.

בשמת בר נדב: בתי הספר ומסגרות החינוך דוחות ילדים שבמקשים להתקבל אליהן, בגלל שאין להם מספיק כלים ואין להם מספיק ידע והכשרה, שזה באמת המצב הקיצוני, אבל הוא לא נדיר, לצערנו הרב.

בשמת בר נדב: אין מספיק אנשי מקצוע שיכולים לתת את ההדרכה וההנחיה איך לבצע את השילוב בצורה נכונה.

בשמת בר נדב: אנחנו כהורים, ואני מכירה עוד המון המון הורים, שפשוט ממדרים אותנו.

בשמת בר נדב: בית הספר ממדר אותנו מלבנות את התכנית החינוכית היחידנית שצוינה פה; ממדר אותנו מהתמודדות עם קשיים שונים שעולים במהלך השנה, אם זה התנהגות של הילד ואם זה התנהגות כלפי הילד שלנו.

בשמת בר נדב: אפילו בדוגמא שניתנה כאן, שנתת כאן דוגמא של הכלה ומה זה הכלה, הדוגמא שבחרת לתת היא דוגמא של ילד שנוקט באלימות.

בשמת בר נדב: אבל ילד עם צרכים מיוחדים בדרך כלל לא נוקט באלימות.

בשמת בר נדב: אם כבר אז הוא הקורבן של האלימות.

בשמת בר נדב: והייתי מאד שמחה לקבל דוגמא של הכלה לילד עם צרכים מיוחדים.

עינת וילף: תודה רבה.

עינת וילף: מיכל כתריאל, סייעת חינוך מיוחד.

מיכל כתריאל: שלום, אני סייעת בחינוך המיוחד 10 שנים, כש-18 שנה אני בכלל במערכת החינוך המיוחד, ושמעתי את הפתיחה של האגף לחינוך מיוחד, כשהוא דיבר על מנהלים, דיבר על גננות, על מורים, אבל על הסייעות – זה לא נשמע בכלל.

מיכל כתריאל: כשאני חושבת שהעבודה, ואני מדברת מתוך השטח, העבודה שלנו היא כוללת הכל, לא רק את הילד.

מיכל כתריאל: שצריך להבין שזה גם ארגון הגן, גם ניקיון הגן, גם עם ההורים, גם עם הקטע הפסיכולוגי של ההורים, שהם באים בבוקר ומתוכם באים הורים ברגל, לא רק עם הסעות כי הם גרים בסביבת הגן.

מיכל כתריאל: זה בכלל לא נשמע.

מיכל כתריאל: ומתוכם, בגן שמגיעים גילאי 3, איך זה שיש ל- 10 ילדים בחינוך מיוחד סייעת אחת?

מיכל כתריאל: אני רוצה שמישהו יבוא ויגיד לי איך סייעת יכולה לתפקד גם בקטע של אכילה, גם לעזור בסדנה, גם בדידקטי וגם להחליף כל שנייה חיתול.

עינת וילף: תודה רבה לך.

עינת וילף: סמדר בראנץ, סייעת אישית.

סמדר בראנץ: שלום.

סמדר בראנץ: אני סייעת אישית בשילוב רגיל בעצם.

סמדר בראנץ: אני עובדת עם ילדה כבר 4 שנים, ילדה מדהימה.

סמדר בראנץ: את הניסיון רכשתי עם השנים.

סמדר בראנץ: אנחנו לא מקבלות הכשרה מקצועית, אנחנו לא יודעות איך לפנות לילדים האלה.

סמדר בראנץ: אתם מגיעים אל הילדים האלה, מסתכלים אליהם בעיניים, ותוך כדי זה לומדים את העבודה.

סמדר בראנץ: יש מקרים אפילו שאנחנו בעצם מחליפות את המורה.

סמדר בראנץ: המורה נותנת לנו את ה-10 דקות הסבר מה לעשות, איך לעשות, אנחנו יוצאות עם הילדים באופן פרטני ומלמדות אותם.

סמדר בראנץ: אז אין לנו הכשרה מקצועית ואין לנו גם הכרה במקצוע.

סמדר בראנץ: אנחנו סייעות וגם המורות שלהם.

סמדר בראנץ: אנחנו גם תומכות שלהם.

סמדר בראנץ: הם צריכים אותנו.

סמדר בראנץ: לפעמים הסיוע הוא גם מעבר לשעות הלימוד.

סמדר בראנץ: אנחנו צריכות להיות איתם 4 שעות ביום, אבל השעות האלה גם באות איתנו הביתה.

סמדר בראנץ: אנחנו מחכות לטלפונים, לפעמים אנחנו גם פותחים, במקרה שלי אני פתחתי פייסבוק בשביל אותו ילד שאני איתו, רק בשביל להיות איתו בקשר, כי הוא צריך את התמיכה הזאת.

סמדר בראנץ: איפה אנחנו במערכת?

סמדר בראנץ: למה אנחנו לא מוכרות?

סמדר בראנץ: לגמרי.

עינת וילף: תודה רבה לך על הדברים החשובים האלה.

עינת וילף: אריאלה לוי, יושב ראש מטה סייעות חינוכי ארצי, בבקשה.

אריאלה לוי: אני יושבת ראש מטה סייעות ויש לי גם עניין אישי.

אריאלה לוי: יש לי נכד בן 3.5, שהוא C.P, אז אני פה גם עם הכובע האישי שלי.

אריאלה לוי: אני רוצה דווקא לדבר על הסייעות.

אריאלה לוי: הצוות הפרא-רפואי הוא מדהים, הוא עושה עבודת קודש, חצי שעה – שעה ביום, אבל הסייעת מקבלת את הילד בבוקר ומתרגלת אותו לאורך כל היום.

אריאלה לוי: היא יושבת איתו, היא מתרגלת איתו ואין לה שום הכשרה לכך, כמו שהיא אמרה, מהניסיון.

אריאלה לוי: אני לא אדבר הרבה כי הן דיברו, אבל יש לי פה תלושי משכורת של הסייעות שעובדות מהבוקר מאד קשה, מקבלות עשרה חודשים, ואחרי כל עשרה חודשים מפטרים אותן.

אריאלה לוי: אני אשמח אם תקבלו את התלושים ותראו בדיוק.

עינת וילף: תודה רבה לך.

עינת וילף: יוליה בן משה, קואליציית הורים לילדים מיוחדים.

יוליה בן משה: בוקר טוב.

יוליה בן משה: אני אהיה ממוקדת ועניינית ויש לי נקודות מובנות, אז אני מבקשת שלא תקצרי אותי, אני אקח את הדקות שלי.

יוליה בן משה: אל תדאגי, זה לא יהיה הרבה.

יוליה בן משה: עליתי מחדרה, קמתי בשש בבוקר, כי יש לי כמה דברים חשובים להגיד, אז אני אהיה ממוקדת.

יוליה בן משה: קודם כל אני אציג את עצמי.

יוליה בן משה: יש לי ילד שנולד חולה במחלה גנטית נדירה.

יוליה בן משה: אנחנו ישבנו מול 4 רופאים ועובדת סוציאלית שאמרו לנו שצפויה לנו תוחלת חיים של 18 חודשים.

יוליה בן משה: לא היינו מוכנים לקבל את התחזית, יצאנו למבצע הצלת חיים דרך התקשורת כמובן, לא שום דבר אחר, הצלנו את חייו.

יוליה בן משה: הוא עד גיל 3 היה בבית איזי שפירא.

יוליה בן משה: הפכנו כל אבן, גם בבריאות, גם ברווחה.

יוליה בן משה: בין 3-4, כל עוד לא ידעתי שהוא עומד להיות חי, ביקשתי, התחננתי, לקבל אישור להשאיר אותו עוד שנה בבית איזי שפירא, וכרגע אנחנו עוברים לחינוך המיוחד.

יוליה בן משה: וגם פה, אני עומדת להפוך כל אבן.

יוליה בן משה: בהכשרתי למזלי אני יועצת ארגונית.

יוליה בן משה: הוא כנראה ידע במי לבחור, הילד הזה, ולכן גם פה אני בכובע הזה.

יוליה בן משה: כבר דובר הרבה על הפער בין השקפים לבין המציאות, ואני מאד מעריכה את הכוונות הטובות של כולם, אבל הפער הוא מטורף וזה לא פידבק הורי, הוא פידבק מקצועי.

יוליה בן משה: דיברתם פה על רשת ביטחון.

יוליה בן משה: אין רשת ביטחון מערכתית.

יוליה בן משה: אף אחד שלא ישלה אתכם ואל תשלו את עצמכם – אין רשת ביטחון.

יוליה בן משה: ההורה החזק הוא הרשת ביטחון של עצמו.

יוליה בן משה: אנחנו, ההורים, הם רשת הביטחון אחד של השני.

יוליה בן משה: אנחנו אוספים אחד את השני דרך הפייסבוק, אנחנו אוספים אחד את השני דרך התקשורת.

יוליה בן משה: אין רשת ביטחון.

יוליה בן משה: יש פה אמא שלא נרשמה לדבר, כי היא הגיעה טיפה באיחור.

יוליה בן משה: ישבה לה ילדה בחינוך המיוחד שנה בבית בחדרה, בית ספר און בתל אביב.

יוליה בן משה: אף אחד, לא בית הספר, לא מערכת הרווחה, לא מערכת החינוך, לא טרח להרים טלפון.

יוליה בן משה: אם הילדה הזאת הייתה בחינוך הרגיל, כמובן לאמא היא נשלח קב"ס.

יוליה בן משה: כאן אני חושבת שצריך לשלוח קב"ס לחינוך המיוחד.

יוליה בן משה: אין רשת ביטחון.

יוליה בן משה: הלאה, על הסייעות דובר, רק אל תשלו את עצמכם – אין סייעות אישיות בחינוך המיוחד.

יוליה בן משה: יש סייעות ממסדיות.

יוליה בן משה: סייעות אישיות הן רק בשילוב.

יוליה בן משה: דבר נוסף, אנחנו ההורים מתמודדים כל פעם עם עז חדשה.

יוליה בן משה: מעבר לשקפים, זה תמיד אין הסעה ברגע האחרון וצריך להתחיל לריב עם הרשות המקומית.

יוליה בן משה: אין סייעות ברגע האחרון, וזה עיזים שבלאו הכי לנוכח המחלות והמצוקות של הילדים שלנו אנחנו חיים בחרדה, הם מגבירים את החרדה.

יוליה בן משה: אם ילד בכיתה א' ההורה שלו נכנס בהתרגשות לבית הספר, אני ילד בכיתה א' נכנסת בחרדה.

יוליה בן משה: אין לי שום רשת ביטחון.

יוליה בן משה: עכשיו שני דברים קונקרטיים בשביל לסיים.

יוליה בן משה: הנושא של הקייטנות.

יוליה בן משה: עד השנה כל קיץ היינו בארצות הברית לטיפולים רפואיים.

יוליה בן משה: השנה, בגלל שלא היה לנו מספיק כסף – נשארנו בארץ וגילינו את עולם הקייטנות.

יוליה בן משה: קייטנות בחינוך המיוחד זה פרצה שקוראת לאסון.

יוליה בן משה: מערכת החינוך והרווחה מעבירה תקציבים של 12 חודשים למסגרות.

יוליה בן משה: בפועל השירות ניתן 11 חודשים, ואני יוצאת מחר לחופש.

יוליה בן משה: כלומר, הילד שלי, המוח שלו לא יוצא לחופש, הוא יתנוון אם הוא לא יקבל טיפול.

יוליה בן משה: קופת החולים לא משתתפת במימון כי היא אומרת שהיא תקצבה 12 חודשים.

יוליה בן משה: כמובן שאין לי שר"מ, אז אני צריכה במשך חודש עכשיו להוציא קרוב ל-7,000 שקלים.

יוליה בן משה: ודבר אחרון, יום לימודים ארוך לילדי שיקום.

יוליה בן משה: במעונות היום השיקומיים יש יום לימודים ארוך עד 16:00 או 17:30, אם הילד רוצה.

יוליה בן משה: לילדי הפיגור יש יום לימודים ארוך או מועדוניות.

יוליה בן משה: לילדי השיקום, הנכויות המוטוריות הקשות, יום הלימודים נגמר בשעה 14:00.

יוליה בן משה: מהשעה 15:00 שנה הבאה אני צריכה לעשות מה אני עושה.

יוליה בן משה: לא רק אני, כמובן כל ההורים שהם שיקום.

יוליה בן משה: תודה.

עינת וילף: תודה רבה לך.

עינת וילף: רויטל לן-כהן, בבקשה.

רויטל לן-כהן: תודה רבה.

רויטל לן-כהן: אני לא אכנס לנושא הסייעות, אני רק רוצה להגיד דבר אחד לצורך העניין, כדי שיהיה ברור.

רויטל לן-כהן: משרד החינוך קבע בצורה ברורה שהוא מדריך רק אנשי משרד החינוך.

רויטל לן-כהן: מאחר שהעבירו את הסייעות לאחריות של הרשות המקומית, של העירייה.

רויטל לן-כהן: כשאנחנו גם מבקשים מהמתי”א הדרכה של סייעות, התשובה היא – אנחנו לא מדריכים מי שהוא לא איש חינוך.

רויטל לן-כהן: שהרשות המקומית תדריך אותם.

רויטל לן-כהן: זאת אומרת מראש משרד החינוך לא תופסים את הסייעת בתור משהו שזקוק להיות משהו מקצועי.

רויטל לן-כהן: זה היחס, ושמענו את זה מספיק, אני לא אכנס, חבל על הזמן.

רויטל לן-כהן: אני רוצה לדבר על כמה דברים שלא עלו פה.

רויטל לן-כהן: אחד, עשינו קצת חקירה.

רויטל לן-כהן: יש פער אדיר בין החקיקה הראשית - החוק והתקנות, לבין חוזרי המנכ"ל.

רויטל לן-כהן: חוזרי מנכ"ל לקחו על עצמם בשנים האחרונות לצמצם את החוק ואת התקנות, באופן כזה שבעצם עשה חקיקה חדשה.

רויטל לן-כהן: אני אתן שתי דוגמאות.

רויטל לן-כהן: דוגמא אחת היא הדוגמא של הישארות שנה נוספת בגן ילדים, שהחוק קובע שיש זכות כזאת להורה לבקש.

רויטל לן-כהן: היה פעם חוזר מנכ"ל שבאמת דן בצורה הזאת בצורה מאד יפה.

רויטל לן-כהן: זה חוזר 3-10-11, אם אתם רוצים לבדוק, יש לי פה גם העתקים.

רויטל לן-כהן: וסעיף 4 בו אמר שמבקרה של חילוקי דעות – ההורים יחליטו.

רויטל לן-כהן: וכנראה יותר מדי הורים רצו, או אני לא יודעת מה, וגן ילדים זה יותר יקר מבית ספר, אבל בשורה התחתונה חוקקו אחר כך את 3-10-12.

רויטל לן-כהן: הסעיף הזה של – "ההורים יחליטו" – נעלם.

רויטל לן-כהן: חילקו אותו לאיזו שהיא אבחנה לא ברורה בין הישארות שנה שנייה להישארות שנה שלישית.

רויטל לן-כהן: הישארות שנה שלישית נאסרה, למעט מקרים מיוחדים, שני מקרים מאד מאד מיוחדים ורק בחינוך המיוחד, הפרופר חינוך מיוחד.

רויטל לן-כהן: וההורים בעצם אין להם say, אין להם אמירה, אין כלום, פשוט לא.

רויטל לן-כהן: זה אבסורד מהרבה בחינות.

רויטל לן-כהן: אחד, הגיל המנטאלי של הילדים האלה הוא ממילא לא גיל תואם לחבריהם.

רויטל לן-כהן: שניים, ילד בחינוך מיוחד באופן עקרוני זכאי להיות שם עד גיל 21.

רויטל לן-כהן: מה איכפת לכם מתי הוא מתחיל כיתה א'?

רויטל לן-כהן: הוא לא שם.

רויטל לן-כהן: והדבר השלישי המאד חשוב, זה שאם הורה אומר – אני רוצה שהוא יעלה לכיתה א' בשילוב יחידני, אבל הוא עוד לא נמצא שם מבחינה רגשית, יש שתי אמירות מאד מקוממות.

רויטל לן-כהן: אחת, זו לקות קבועה והיא לא תשתנה; והאמירה המקוממת השנייה היא – אז שיעלה לכיתה א' בחינוך מיוחד.

רויטל לן-כהן: למה אני צריכה להעלות אותו עכשיו לכיתה א' בחינוך מיוחד, ואחר כך להעביר אותו בין בתי ספר או בין כיתות?

רויטל לן-כהן: אני ממש אשתדל לקצר, בנקודות.

רויטל לן-כהן: הנושא של שעות סיוע, אחת, הם נותנים לנו רק את המינימום בטבלה, וזה שוב צמצום, אם לא הפרה לגמרי של החוק, כי בעצם אומרים אנחנו ניתן רק את המינימום, ואם אתם רוצים – תבקשו, וכל פעם שמבקשים אומרים – אין.

רויטל לן-כהן: והדבר הנוסף הוא ששעות הלימוד בבית הספר בערך החל מכיתה ג', היא כבר לא עד 30.

רויטל לן-כהן: ילדים בחטיבת ביניים ובתיכון יכולים להגיע ל-45, ועדיין המקסימום האפשרי בחוק גם לילד שכבר מקבל את המקסימום, הוא 30.

רויטל לן-כהן: הנושא של ועדות השילוב והוועדות הבין מקצועיות.

רויטל לן-כהן: פעם ועדות השילוב היו קורות אחת לשלוש שנים וקובעות זכאות וקובעות את דרגת התפקוד, ואז הוועדות הבין מקצועיות היו כל דנות כל שנה בין המינימום למקסימום בדרגת התפקוד.

רויטל לן-כהן: ואז משרד החינוך לקח על עצמו את הזכות למנוע מההורים להיות חלק מהעניין הזה, וכל שנה בוועדה הבין מקצועית, הם קובעים מחדש, כולל את דרגת התפקוד.

רויטל לן-כהן: אלא מה?

רויטל לן-כהן: לוועדת השילוב זו ועדה סטטוטורית שהם מחויבים להזמין את ההורים.

רויטל לן-כהן: לוועדה הבין מקצועית לא רק שהם לא מחויבים, בפועל כשהורה אומר אני רוצה לבוא – הם אומרים לו: אתה לא יכול, זה ועדה פנימית.

רויטל לן-כהן: ובוועדה הפנימית הזו הם קובעים מחדש את דרגת התפקוד של הילד ואת השעות שלו.

עינת וילף: אוקי, תודה רבה.

רויטל לן-כהן: עוד שלושה דברים.

רויטל לן-כהן: יש בתקנות אמירה ברורה, אני יכולה להקריא אותה, שאומרת שלמנהל אסור להגיד לא לילד.

רויטל לן-כהן: בפועל מנהלים אומרים לא לילדים בשילוב, ובמשרד החינוך אין פוצה פה ואין מצפצף.

רויטל לן-כהן: אין התאמה של חומרי לימוד וטבלת השילוב.

רויטל לן-כהן: מדברים פה על העניין של מיצוי זכויות.

רויטל לן-כהן: בפועל קבעו טבלה.

רויטל לן-כהן: בטבלה קבעו מי זכאי להיכנס לתכנית השילוב, ואז יוצא שיש ילדים שלא נכנסים לתכנית השילוב.

רויטל לן-כהן: ואז מה האופציה שלהם?

רויטל לן-כהן: חינוך מיוחד כוללני.

עינת וילף: תודה רבה לך.

עינת וילף: דנה קייזר, בבקשה.

דנה קייזר: שלום, שמי דנה קייזר, אני אמא לילד PDD, משולב בחינוך רגיל בבית ספר בתל אביב ואני חברה בקואליציית ההורים לילדים עם צרכים מיוחדים של יוליה ושל רויטל.

דנה קייזר: יחד איתנו פעילים עוד כ-1,000 הורים ואנחנו הולכים וגדלים לצערי.

דנה קייזר: יוליה ורויטל התייחסו לרוב הדברים, אני כן רוצה גם בנימה אישית וגם עקרונית.

דנה קייזר: מתי”א תל אביב מסרבת לדבר עם הורים, בהגדרה.

דנה קייזר: על ערימת מכתבים ששלחתי, החל מהמתי”א וכלה בהעתקים למנכ"לית ולגברת לוי-גודמן ולעוד כמה, ולמפקח המחוז וכן הלאה, קיבלתי תשובות, אבל אף אחד מהם לא לקח אחריות על העובדה שמישהו מהם צריך להגיד לצוות המתי”א בתל אביב לדבר עם הורים.

דנה קייזר: לא יתכן שצוות המתי”א בתל אביב הוא זה שיקבע את תכניות השילוב של ילדי תל אביב, את היקף המשאבים שניתנים להם, מבלי לדבר עם הורים.

דנה קייזר: וגם מתוך התייחסות לכך שלכאורה התכנית שנעשית בבית הספר התח"י, היא התכנית ואין בילתה, בשעה שאנחנו יודעים שילדים שמשולבים בחינוך הרגיל, בגלל העדר השירותים, בגלל שבמתי"א תל אביב אין להם קלינאיות, ואין להם מרפאות בעיסוק, ואין להם טיפול פסיכולוגי, אני משלמת את זה, אני עושה את זה בשעות אחר הצהריים, אבל זה צריך להיות שתי תכניות מנותקות.

דנה קייזר: כי מתי”א לא רק שלא מדבר עם הורים, הוא גם לא מוכן לדבר עם הצוות המקצועי.

דנה קייזר: וכשאני מבקשת לזמן בבית הספר ישיבה בין מקצועית, שהוזמן אליה גם הצוות המקצועי שמטפל בילד מעבר לשעות בית הספר, אומרים לי שמתי”א לא מדבר עם הורים ולא עם מי מטעמו.

דנה קייזר: אני לא מצליחה להבין את ה-הפרד ומשול הזה, את משיכת השמיכה לכל הכיוונים.

דנה קייזר: עכשיו, מכיוון שמדובר במדיניות עירונית, אני חושבת שכן חשוב להציף אותה, כי זה לא רק הילד שלי.

עינת וילף: תודה רבה לך.

דנה קייזר: עוד מילה וחצי.

דנה קייזר: הדברים שנאמרו פה גבוהה גבוהה הם באמת מרשימים מאד, אבל בואו נדבר בפועל על היקף השעות.

דנה קייזר: שעת הדרכה לכל הצוות בחודש, זה מה שהמתי”א נותן לכל הצוות החינוכי בבית הספר, הפדגוגי, ההוראתי.

דנה קייזר: מתוך השעה הזאת, ב-20 הדקות האחרונות נכנס הסייע היקר מאד של הבן שלי, שעושה עבודת קודש ולא מקבל תמיכה.

דנה קייזר: וגם אין לי שום דרך להביא לו תמיכה שאני אממן אותה חלילה, מכיוון שהוא לא יכול להיכנס לבית הספר.

דנה קייזר: הדרכת התחום היא כה מינורית, וכשאנחנו מעלים טענות אז זה צריך להיעשות באמצעות הטלפון השבור, כי אנחנו לא מדברים עם נציגי המתי”א.

דנה קייזר: זאת אומרת שאם אני חושבת שהתח"י לא נתנה מענה - - -

קריאה: גם לסייעות.

דנה קייזר: כן, גם לסייעות לא.

דנה קייזר: אני והסייע סבורים שהתח"י לא נותנת מענה לשילוב החברתי, אני צריכה לפנות למחנכת שפונה לנציגת המתי"א, שמחזירה לי תשובה – הנה לך שני שמות של מוסדות פרטיים, שעולים כ-2,000 שקלים בחודש, תשלחי את הילד לקבוצות האלה.

עינת וילף: תודה רבה לך.

עינת וילף: אגב, תח"י – תכנית חינוך יחידנית.

עינת וילף: עורכת דין נעה ביתן, עמדת אקי"ם ישראל.

נעה ביתן: תודה.

נעה ביתן: אני רוצה להעלות נושא, לבקש בעצם את ההתייחסות של משרד החינוך לנושא של ילדים עם מוגבלות שכלית קלה במערכת החינוך, גם בשילוב וגם בחינוך המיוחד.

נעה ביתן: מדובר בקבוצה של כ-2,500 ילדים, שבעצם לא מקבלים את השירותים שניתנים לכלל הילדים עם מוגבלות שכלית.

נעה ביתן: בעצם עושים איזה שהוא סיווג במשרד החינוך, לפי רמות של מוגבלות שכלית, משהו שהוא לא מקובל בעולם, וגם לא מקובל לגבי לקויות אחרות בארץ, ונותנים להם בעצם – יום הלימודים שלהם הוא קצר הרבה יותר, הם בעצם מסיימים את יום הלימודים שלהם ב-12:45, כמו ילד ללא מוגבלות.

נעה ביתן: במהלך חופשות הקיץ והחגים הם לא מקבלים תכניות לימודים, למעט רק שבועיים בחודש יולי.

נעה ביתן: התקציב שניתן לכל ילד, גם בחינוך המיוחד וגם בשילוב, הוא נמוך בהשוואה לילדים עם מוגבלות שכלית ברמות אחרות, ולילדים עם לקויות אחרות.

נעה ביתן: כל הנקודות האלה בעצם עלו במחקר שפורסם לפני כשנה, ביוזמתך, עינת, ומאז התקיים דיון בוועדת החינוך והובטח לנו שנקבל איזה שהם ממצאים של בדיקה של הנושא הזה, כשעד היום לא קיבלנו תשובה עניינית.

נעה ביתן: וחשוב להדגיש בעצם את הקבוצה הזאת, את הצרכים שלהם.

נעה ביתן: כלומר, זה שהם עם מוגבלות שכלית קלה, זה לא אומר שהם לא צריכים תוספות תמיכה.

נעה ביתן: הילדים האלה בעצם יש להם פוטנציאל מאד גבוה לשילוב מצד אחד, ומצד שני הם בסיכון מאד גבוה לניצול, ולכן הם בעצם זקוקים לתמיכות האלה.

נעה ביתן: רק לאחרונה הונחה הצעת חוק, שוב, ביוזמתך, בנושא הארכת יום הלימודים של הקבוצה הזו עד השעה 14:30, כמו ילדים עם מוגבלות שכלית ברמות אחרות.

נעה ביתן: זה הכל, תודה.

עינת וילף: תודה רבה.

עינת וילף: איילת פולג, מועצת התלמידים והנוער הארצית.

איילת פולג: אני מגיעה דווקא מהכיוון של הנוער.

איילת פולג: אין לי שום רקע אחר, אני מתנדבת במרכז לילדים עם צרכים מיוחדים.

איילת פולג: אני חונכת ילדה בת 11, היא בפיגור עמוק וקשה, רציתי לבוא זה לתת את הצד שלנו.

איילת פולג: אנחנו מתפקדים כחונכים, אין מקום להשוות אותנו לסייעות, אנחנו נמצאים שעתיים בשבוע מקסימום עם הילדים.

איילת פולג: חשוב לי להגיד, כמה קריטית ההכנה המוקדמת, גם של התלמידים עצמם, ואולי אפילו רק קבוצה נבחרת מתוכם, כי ברור שלא כולם יכולים להכיל את הנושא הזה ובגלל זה גם לא כולם באים להתנדב.

איילת פולג: לנו עשו שעה של הדרכה ממישהי שיש לה הכשרה סוציאלית, שגם יש לה בן עם צרכים מיוחדים, אני יכולה להגיד שזה היה שמיים וארץ מכאלה שלא קיבלו את זה.

איילת פולג: זה באמת משהו מאד עקרוני, לפעול גם מעבר לשעות, שזה לא יהיה שעה של לימוד, שזה יהיה מעבר.

איילת פולג: אני מדריכה גם בצופים וחינוך פורמאלי הוא מאד חשוב, אבל הדרכים שבהן חינוך בלתי פורמאלי מעביר ערכים מסוימים, זה דרך שאי אפשר למצוא לה משהו זהה בתוך המסגרת המובנת של בית הספר.

עינת וילף: יופי, ותודה על הדברים היפים האלה.

קריאה: מדהימה.

עינת וילף: אני עכשיו עוברת למשרדי הממשלה.

עינת וילף: לפני משרד החינוך, הדס זהבי ויעל דורי ביקשו להתייחס, ממשרד הרווחה.

יעל דורי: בוקר טוב.

יעל דורי: אני בשירות ילד ונוער.

יעל דורי: יש לנו אחריות של 7,200 ילדים בפנימיות.

יעל דורי: פנימיות שלא נלאה אתכם עכשיו בפרטים, אבל הן מסווגות כשיקומיות, טיפוליות ופוסט אשפוזיות.

יעל דורי: מתוך הילדים האלה יש לנו כ-3,200 ילדים שלומדים בחינוך המיוחד והיתר בחינוך רגיל, משלב וכו'.

יעל דורי: יש לנו כמה בעיות.

יעל דורי: בעיה אחת היא שכל הילדים, כל ה-7,200 ילדים מגיעים לפנימיות עם פער לימודי גדול מאד.

יעל דורי: זה ילדים שהיו ברשויות, שוטטו על בתים, על גגות, ברחובות, לא למדו, צברו פער של לפחות שנתיים וצריך להדגיש את זה.

יעל דורי: יש לנו נקודה נוספת חשובה, שהילדים שלנו מגיעים לבתי הספר כל השנה, לאו דווקא בספטמבר.

יעל דורי: ילד יכול להגיע לפנימייה בדצמבר או ינואר, וצריך את בית הספר.

יעל דורי: לא תמיד הוא מוצא, או את בית הספר או את הכיתה המתאימה.

יעל דורי: אני בכל אופן מברכת על התחלת דיאלוג השנה עם משרד החינוך, שנראה לי שהוא יהיה דיאלוג פורה, מה שאולי לא היה לנו בעבר.

יעל דורי: ואני קוראת להמשיך באמת.

יעל דורי: גם הדיאלוג עם רעיה הוא דיאלוג טוב והתחלנו אותו ברגל ימין.

יעל דורי: אני מקווה מאד שזה יהיה לטובת כל ה-7,200 ילדים האלה.

יעל דורי: זה בקצרה.

עינת וילף: תודה רבה, עוד ממשרד הרווחה?

עינת וילף: אז רק לפני שעוברים למשרד החינוך, אמא שצופה מהבית בדיון ביקשה מרויטל להעלות את הבעיה שלה, אז בדקה אחת.

רויטל לן-כהן: בדקה, כי זה כבר היה קשור, זה נושא הישארות שנה שנייה.

רויטל לן-כהן: הורים שהגיעו מחו"ל לא מגיעים פה כלום, עשו השנה מבחינתם שנה ראשונה גן חובה לחינוך מיוחד, זה ילד עם אוטיזם.

רויטל לן-כהן: הם דיברו על זה שלא מתאים והם רוצים מאד שילוב, והצוות שהיה אמור לחשוף בפניהם את המידע ולהסביר להם מה ההליכים הנכונים, העלה אותם לוועדת השמה.

רויטל לן-כהן: בוועדת ההשמה הם הסבירו שהם רוצים עוד שנה בגן חובה, הפעם רגיל, בשילוב לפני כיתה א'.

רויטל לן-כהן: לא אמרו להם שיש הליך מיוחד של בקשת הישארות.

רויטל לן-כהן: ועכשיו, כשהיא הבינה את זה, הם פנו אלי, הגשנו ערר, אבל עכשיו הודיעו להם שזה לא חלק מהעניין וכשהיא הגיעה עכשיו לעירייה שלה והגישה בקשה להישארות שנה שנייה לוועדת חריגים, אמרו לה - אנחנו כבר סיימנו ועדות חריגים השנה, בכם לא נטפל יותר.

רויטל לן-כהן: וזה אומר שהוא עולה לכיתה קטנה, כיתה א', במקום להישאר עוד שנה בשילוב.

עינת וילף: תודה רבה.

עינת וילף: משרד החינוך, בבקשה דלית, איך את רוצה לענות?

דלית שטאובר: אני מבקשת שאנשי המקצוע יענו ואני אסכם.

עינת וילף: בבקשה.

רעיה לוי-גודמן: קודם כל תודה על השאלות.

רעיה לוי-גודמן: אני לא יודעת איך הצטייר הרושם שאנחנו לכאורה חושבים שהמצב מושלם.

רעיה לוי-גודמן: אמרתי בתחילת דבריי, אנחנו עושים הרבה ויש לנו עוד הרבה מאד מה לעשות, והרבה מאד מה לשפר וגם כל החלק של הכשרה ופיתוח והתמקצעות, זה דברים שעשינו, אבל אנחנו רוצים ויודעים שאנחנו צריכים לעשות יותר, ולכן נבנו תכניות עד רמת פרט.

רעיה לוי-גודמן: זה ככה ברמה של קודם כל המקום של הצניעות, של איפה אנחנו נמצאים.

רעיה לוי-גודמן: אנחנו מאד לא מתיימרים להגיד שהמצב מושלם, חלילה.

רעיה לוי-גודמן: אולי הייתי יכולה לצאת לפרישה מוקדמת, אבל יש לנו עוד הרבה מה לעשות, אז זה דבר אחד.

רעיה לוי-גודמן: הדבר השני שאנחנו צריכים לזכור ולהגיד בקול רם – כל מה שקשור למשאבי החינוך המיוחד, חוק החינוך המיוחד וחוק ילדים חולים עלה פה בהקשר לכמה נקודות, ולא רק, גם הילד שנמצא בביתו וקודם כל זו הזדמנות להגיד רפואה שלמה לכולם.

רעיה לוי-גודמן: זה חוקים שהם כפופים לחוק התקציב.

רעיה לוי-גודמן: ברגע שאנחנו מקבלים תקציב, אנחנו יכולים לחלק אותו.

רעיה לוי-גודמן: אם אנחנו לא מקבלים תקציב אנחנו לא יכולים לתת את מה שאנחנו לא מקבלים.

רעיה לוי-גודמן: שני החוקים האלה הם חוקים שכפופים לחוק התקציב.

רעיה לוי-גודמן: אז אנחנו חיים באותה מדינה, באותה מציאות תקציבים.

רעיה לוי-גודמן: במה שאנחנו מקבלים אנחנו מנסים לעשות את הכי טוב שאנחנו יכולים, ובין היתר אנחנו צריכים לקבוע סדרי קדימויות.

רעיה לוי-גודמן: לכן, אין ברירה, לקויות מורכבות מקבלות יותר.

רעיה לוי-גודמן: ילדים עם לקויות קלות יותר – מקבלים פחות.

רעיה לוי-גודמן: כך זה בכל העולם, אין ברירה.

רעיה לוי-גודמן: יש ילד שצריך יותר – הוא מקבל יותר.

רעיה לוי-גודמן: יש ילד שצריך פחות – הוא מקבל פחות.

רעיה לוי-גודמן: אם היה יותר – אז כל הפרמטרים היו עולים.

רעיה לוי-גודמן: לא בטוח שכולם היו מקבלים אותו דבר, אני לא חושבת שילדים צריכים לקבל אותו דבר.

רעיה לוי-גודמן: אבל עדיין, אנחנו יכולים לחלק את מה שיש לנו ולא את מה שאין לנו.

דפנה אזרזר: מי צריך להגדיל את התקציב?

דפנה אזרזר: מי?

דפנה אזרזר: אנחנו ההורים צריכים להילחם?

דפנה אזרזר: מי?

דפנה אזרזר: הם צריכים להגיד - - -

עינת וילף: אני מבקשת, לכל אחד ניתנה זכות דיבור.

רעיה לוי-גודמן: אני אגיד שבמה שאנחנו מקבלים אנחנו מנסים לראות איך לחלק את המשאבים באופן שייתן את המענה המיטבי מתוך מה שיש.

רעיה לוי-גודמן: עלתה כאן סוגיה מאד גדולה בהקשר לסייעות בהיבטים שונים.

רעיה לוי-גודמן: קודם כל אני חושבת שעבודת הסייעות היא עבודה חשובה.

רעיה לוי-גודמן: אתן יקרות לנו, אתן יקרות לילדים, למשפחות, למורים.

רעיה לוי-גודמן: אני בתור מנהלת אגף חינוך מיוחד, החברות שלי מתקופת היותי מורה הן הסייעות שעבדו איתי בכיתות.

רעיה לוי-גודמן: יש לכן חלק חשוב מאד.

רעיה לוי-גודמן: ובכל זאת, באהבה גדולה, אתן עובדות של השלטון המקומי, אתן עובדות של הרשות המקומית.

קריאה: תיקחו אתם אחריות על הסייעות.

עינת וילף: רעיה, אתמול היה לנו דיון מאד ארוך בנושא השלטון המקומי, וגם נושא הסייעות עלה שם.

עינת וילף: ביקשתי שם, ואני אבקש גם פה, סביב הנושא של הסייעות בחינוך המיוחד, שבו עם השלטון המקומי.

עינת וילף: נדרשת הסדרה של כל הנושא הזה.

עינת וילף: גם בין רשויות שונות יש תקצוב שונה, תפיסות עולם שונות, התנהגויות שונות.

עינת וילף: צריך שתשבו ותגיעו למצב, קודם כל אני תומכת בפירוש, אני חושבת שלאורך זמן אלה עובדות הוראה, בין אם זה בגנים ובין אם זה בחינוך המיוחד, הן צריכות להיכנס תחת כנפי משרד החינוך.

עינת וילף: אבל בשלב ראשון, תשבו עם השלטון המקומי וגם עם נציגות של סייעות, להגיע להסדרה, לפחות שהדברים יהיו אחידים - בין אם כך ובין אם כך – בכל הארץ.

עינת וילף: אני מאד מבקשת שיתקיימו הדיונים האלה.

עינת וילף: אם צריך אחרי זה, קחו נתונים של נציגות, כדי שלכל הפחות הדברים יהיו אחידים וברורים ולא יפלו בין הכיסאות.

קריאה: וגם הכסף לא ילך לאיבוד במעבר.

רעיה לוי-גודמן: אני שמחה שאת אומרת כי אני רוצה להגיד שאנחנו התחלנו את התהליך הזה כבר.

רעיה לוי-גודמן: אני נפגשתי כבר עם נציגי השלטון המקומי, כבר שלוש פעמים, משתי סיבות.

רעיה לוי-גודמן: הנושא הכספי והשכר לא על שולחני, אבל את הנושא - - -

עינת וילף: לא, אבל אני אומרת גם לוודא, וגם נאמר גם, שהכסף מגיע ליעדו.

עינת וילף: כלומר, שמה שאתם נותנים מגיע למי שצריכה לקבל את זה.

רעיה לוי-גודמן: נכון מאד.

רעיה לוי-גודמן: אז אני רק רוצה להגיד מה כבר נעשה, וזה לא סוף הדרך, זו תחילתה.

רעיה לוי-גודמן: אחד, זה באמת התחלה של דיאלוג בנושא של הפיתוח המקצועי, כי אנחנו רוצים שיהיה פיתוח מקצועי מוסדר.

רעיה לוי-גודמן: אנחנו מאמינים שיש לנו מה לתת בתחום המקצועי והשלטון המקומי צריך לתת את הפתרונות התקציביים.

רעיה לוי-גודמן: אנחנו כן התחלנו את הנושא של בקרת ביצוע.

רעיה לוי-גודמן: התחלנו כבר השנה, ורשויות שלא העבירו את תקציבי הסייעות ו/או לא הקצו לילד את מכסת הסייעות, הוזז להם התקציב והם יודעים עכשיו שאנחנו בודקים אותם.

רויטל לן-כהן: איך זה עזר לילד, הקיזוז הזה?

רויטל לן-כהן: או לסייעת?

רעיה לוי-גודמן: רויטל, בבקשה, הקשבנו לך קשב רב.

רעיה לוי-גודמן: לא חייבים תמיד להפוך את זה לשולחן מסוג אחר.

רעיה לוי-גודמן: אנחנו בתחילתו של תהליך בעניין הזה עם השלטון המקומי.

רעיה לוי-גודמן: יש לנו הרבה מאד מה לעשות, זה קשור לכל ההיבטים של החינוך הרגיל, של החינוך המיוחד, על כל סוגי הסייעות: הסייעות הרפואיות, הסייעות האישיות, הסייעות הכיתתיות, זה עולם שלם של עשייה שלנו מול השלטון המקומי ואני אשמח שאנחנו נמשיך ככה לטפל בעניין הזה.

עינת וילף: אנחנו בפירוש נמשיך לעקוב וגם צריך להקפיד באמת שהנושא של הבקרה התקציבית, סוג הסנקציות כמובן צריכות להיות כאלה שלא פוגעות בילד עצמו.

רעיה לוי-גודמן: אני רק אגיד במילה אחת על הצעדים שאנחנו כן עושים כבר, ברמה של לנסות לתת מענה גדול יותר לילדים.

רעיה לוי-גודמן: הסיבה שמשרד החינוך מתקצב סייעות אישיות, 12 חודשים בשנה ולא רק לזמן הלימודים, היא לאפשר לילדים המשולבים להשתלב בקייטנות מפוקחות עם הסייעות שלהם.

רעיה לוי-גודמן: וזה לא דבר מובן מאליו, זה דבר שהוא נעשה מעבר להקצאות האוטומטיות, על מנת לאפשר לילדים להיות בקייטנות.

דלית שטאובר: סליחה, אני הוצאתי מכתב לפני הקיץ, לפני החופש, מאחר שהבנתי שהדבר הזה לא מתבצע - בפניה לכל הרשויות - וציינתי שאנחנו מתקצבים 12 חודשים את הסייעות ואנחנו מבקשים להפנות את המשאב הזה לטובת הילדים בקייטנות.

דלית שטאובר: זהו הייתה פנייה שלי אליהם, ממש כשלמדתי על - - -

רויטל לן-כהן: אבל הקייטנות הן שבועיים, ואז חודש וחצי לא משלמים להם והן מתפטרות או מפטרים אותן.

עינת וילף: עינת, אם את מתפרצת לא תוכלי להשתתף.

עינת וילף: כן רעיה, תמשיכי.

רעיה לוי-גודמן: אנחנו ישבנו כאן יחד עם הרווחה ויחד עם החינוך וסגרנו את הנושא הזה, על מנת ליצור מצב.

רעיה לוי-גודמן: יש רשויות שעשו את זה גם לפני, ומאחר שלא הייתה אחידות, היה מאד חשוב שהמנכ"לית הנחתה את כל הרשויות המקומיות שזו זכותם של הילדים, להיות בקייטנות מפוקחות ולקבל את המשך התמיכה.

רעיה לוי-גודמן: זה חלק מהתפיסה שלנו שהילד צריך להיות משולב בקהילתו.

רעיה לוי-גודמן: עוד פעם, נושא של שכר ופיטורים זה עניין של הסכמי שכר קיבוציים.

רעיה לוי-גודמן: מי שצריך לטפל בזה יטפל.

עינת וילף: אני אוסיף, גם בגלל שאין נציגות של השלטון המקומי ואתמול היה לנו דיון ארוך בהקשר אחר.

עינת וילף: אם יש דברים ספציפיים, כלומר אתם שומעים כאן בצורה ברורה – משרד החינוך מתקצב 12 חודשים.

עינת וילף: זה אמור לאפשר גם להשתלב בקייטנה, ויש גם הנחיה ברורה של מנכ"ל משרד החינוך.

עינת וילף: אם יש מקרים ספציפיים שאתם יודעים עליהם, תביאו אותם לידיעתנו פה בוועדה, וגם אנחנו נפנה באופן רשמי לרשויות הרלבנטיות, כדי לטפל בדברים הנקודתיים.

עינת וילף: המדיניות היא ברורה לכם.

רעיה לוי-גודמן: אני כן רוצה להגיד שהסייעות הן חשובות, אך הן לא מורות והן לא צוות מקצועי במקום שמחליף את המורים.

רעיה לוי-גודמן: ולכן צריך לא להתבלבל בעניין הזה, וצריך לתת לסייעות את המקום החשוב שלהן.

רעיה לוי-גודמן: אני לא יודעת אם את רוצה שאני אענה נקודתית, בית ספר ערים וזה.

עינת וילף: כן, כן, בגלל זה השארתי זמן, כדי שתוכלי לענות.

רעיה לוי-גודמן: בסדר גמור.

רעיה לוי-גודמן: אני אדבר על הנושא של הישארות שנה נוספת בוועדות חריגים.

רעיה לוי-גודמן: תראו, בעבר היה חוסר שוויון בארץ, הייתה שונות מאד גדולה, וחלק מהתהליך היה לבנות את הקריטריונים המאד ברורים של מתי מותר להישאר, מתי אסור להישאר.

רעיה לוי-גודמן: ועל מנת לתת מענה למקרים המאד מיוחדים שנופלים מעבר למה שכתוב בנהלים, יש היום ועדת חריגים לילדים בחינוך המיוחד, שבה אנחנו דנים.

רעיה לוי-גודמן: אני קיימתי דיון כזה אתמול בשעה תשע בערב, כדי לקדם את התשובות להורים לקראת שנת הלימודים לגבי ילד מסוים.

רעיה לוי-גודמן: המקרה של העולים החדשים לא הגיע לשולחני, אם הוא יגיע – אנחנו נשמח לסייע בו.

עינת וילף: רויטל, תדאגי שהמקרה יגיע, בסדר?

רעיה לוי-גודמן: לגבי ילדים עם צרכים מיוחדים בחינוך הרגיל, זה לא על שולחני ובכל זאת, בשיתוף פעולה עם אגף קדם יסודי ועם אגף אמח"י של מוסדות החינוך, הקמנו צוות היוועצות על מנת לעזור, לקבל החלטות מקצועיות בזריזות.

רעיה לוי-גודמן: אז תעבירי אלי, אני אשמח לעזור לבחון את הסוגיה הזאת.

רעיה לוי-גודמן: תעבירו אלי, אני חושבת שבהיכרות הקצרה איתי בשנה האחרונה, מה שמגיע אלינו נבדק.

רעיה לוי-גודמן: לא תמיד התשובה היא לשביעות רצונכם, אבל אין משהו שלא נבדק.

רעיה לוי-גודמן: אני נורא מודה על השאלה על ההערכה.

רעיה לוי-גודמן: הנושא של הערכה הוא בדמי, ואנחנו הולכים פה לשני מישורים במקביל.

רעיה לוי-גודמן: אחד, הנושא של הערכת צוותים, הערכת מנהלים בחינוך המיוחד, הערכת מורים, הערכת מורים - - -

קריאה: ומפקחים גם, כי על זה אני אספר לך בדלתיים סגורות.

רעיה לוי-גודמן: בסדר.

רעיה לוי-גודמן: אני יצאתי מנוקדת הנחה ש-99% הם מדהימים, ותמיד יש לנו יוצאים מן הכלל, כולנו בני אדם.

רעיה לוי-גודמן: ובכל זאת, אנחנו הלכנו לתהליך של התאמת הערכה לצוותים בחינוך המיוחד, כי היא שונה.

רעיה לוי-גודמן: תפקידו של מורה משלב הוא לא כמו מחנך.

רעיה לוי-גודמן: תפקידו של מחנך בחינוך המיוחד הוא שונה.

רעיה לוי-גודמן: תפקידו של המרפא בעיסוק הוא אחר, ואז צריך להתאים את כל תהליכי ההערכה שפותחו בחינוך הרגיל, לצוותים שלנו.

רעיה לוי-גודמן: ואני שמחה להגיד שבתשע"ג כל תכניות ההערכה של כל המקצועות השונים, ויש בחינוך המיוחד המון מקצועות, יסתיימו וייכנסו לפעולה בתשע"ג, בכל הארץ, זה לא רק אם רוצה או לא רוצה.

רעיה לוי-גודמן: זה הצלחה של צוותי החינוך המיוחד.

רעיה לוי-גודמן: בנוסף לזה, אנחנו כן עובדים על תכניות מבוססות סטנדרטים.

רעיה לוי-גודמן: אנחנו מדברים על תכניות מבוססות סטנדרטים בלשון, בשפה - - -

קריאה: זה לתלמידים?

רעיה לוי-גודמן: לתלמידים.

קריאה: בית הספר של הבן שלי לא מכיר דבר כזה.

רעיה לוי-גודמן: אז תגידי לי.

רעיה לוי-גודמן: תגידו לי.

רעיה לוי-גודמן: הרי יש לנו תפקיד ללמד, לא רק לפקח.

רעיה לוי-גודמן: יש לנו תפקיד ללמד ואיפה שמשהו לא קורה אנחנו נדאג שילמדו אותם מה כבר יש.

רעיה לוי-גודמן: יש לנו תכנית ליבה בחינוך המיוחד, שגמרנו לבנות את תכנית הליבה שמחייבת את מוסדות החינוך המיוחד במתמטיקה, במדעים, באנגלית התחלנו לעשות עכשיו.

רעיה לוי-גודמן: ואני שמחה להגיד שיש עלייה מאד משמעותית בהגשה לבגרויות מבחינת מספרים ובזה.

רעיה לוי-גודמן: יש לנו עוד המון עבודה, אבל יש מגמות של שיפור בעניין הזה לא בכדי.

רעיה לוי-גודמן: אני יכולה לתת מספרים, יש לזה אין סוף כי אני בודקת את זה בית ספר, בית ספר – אם זה בית ספר של ילדים שיכולים לגשת לבגרויות.

רעיה לוי-גודמן: לקחנו לעצמנו יעד נוסף לנסות לבחון את ההתאמה של תעודת הבגרות החברתית ולנסות לעשות לה התאמה לחינוך המיוחד, שזה אך מתבקש בעניינו, אבל זה ייכנס לתכנית העבודה בשנה הקרובה.

רעיה לוי-גודמן: אני רוצה להגיד משהו בנושא של הסוכרת.

רעיה לוי-גודמן: זה לא תפקידי, אני לא ממונה על הסייעות הרפואיות.

רעיה לוי-גודמן: עירית לבנה היא הממונה על הבריאות, אבל אני רוצה להגיד משהו כתפיסה, והיא קשורה גם לחינוך המיוחד וממנה אני מביאה את התפיסה.

רעיה לוי-גודמן: חלק מהתפקיד שלנו הוא להצמיח ילדים עצמאיים.

רעיה לוי-גודמן: אדם עצמאי.

רויטל לן-כהן: חיכינו לזה.

רעיה לוי-גודמן: אני חושבת שילד עם סוכרת, כשהוא בגן הוא צריך שמישהו יבדוק לו את הסוכר כל הזמן וכשהוא בכיתה א' צריך שמישהו יבדוק שהוא עשה את זה, אבל לא יעשה את זה במקומו, ובכיתה ב' אפשר להוריד ובכיתה ג' אפשר להוריד – אם הילד עם אינטליגנציה תקינה ואין לו נכות פיזית.

רעיה לוי-גודמן: ולכן אני חושבת שתפקידה של הסייעת בין היתר הוא לעזור לפתח אדם עצמאי, שיכול לטפל בעצמו היום, ושוב, אני לא רופאה.

רעיה לוי-גודמן: יושבת פה ד"ר עדינה יוסף, היא בטח יכולה להרחיב על זה הרבה יותר ממני, אבל היום, עם השיטות הטכניות של טיפול בסוכרת, עם מודעות של צוות על מה לשים לב, זה התפקיד שלנו, ללמד את הילדים להיות עצמאיים.

קריאה: שיתנו להם להיכנס לגן קודם כל.

עינת וילף: אני מבקשת.

רעיה לוי-גודמן: אני דיברתי על המקרה הזה.

רעיה לוי-גודמן: עכשיו אני רוצה לדבר על הנושא של היקפי הדרכה וגם מי מדריך.

רעיה לוי-גודמן: אחת הבעיות שאנחנו מתמודדים איתה, שוב, אמרתי, תקציב – אנחנו יכולים לתת את מה שיש לנו מבחינת הדרכה, מבחינת מומחי התחום.

רעיה לוי-גודמן: העובדה שהצמחנו מקצוע שנקרא מומחי תחום במתי"אות, משהו שלא היה עד לפני כמה שנים.

רעיה לוי-גודמן: אנחנו מדברים עליו כאילו הוא משהו ברור מאליו.

רעיה לוי-גודמן: הוא לא היה, הצמחנו מומחי תחום ללקויות השונות, לדיסציפלינות השונות לשילוב, בא מתוך המקום שאנחנו מאמינים שהצוות צריך הדרכה וליווי, כי לא כל אחד יודע.

רעיה לוי-גודמן: לשלב ילד אוטיסט זה דבר אחד, לשלב ילד עם פיגור זה דבר אחר, והצמחנו את הנושא הזה ואנחנו ממשיכים לפתח ולמקצע את העניין.

רעיה לוי-גודמן: יחד עם זאת צריך להבין, אחד הקונפליקטים שאיתם אנחנו מתמודדים זה האם הצוות של משרד החינוך הוא מספיק מקצועי.

רעיה לוי-גודמן: ואם הצוות לא מסכים לקבל את ההדרכה של הגורמים הפרטיים, אז יש קושי.

רעיה לוי-גודמן: ואני אומרת את זה כאן על השולחן, כי כן אנחנו רוצים ואנחנו כן שואפים - - -

קריאה: אני לא מבינה - - -

רעיה לוי-גודמן: אנחנו נדבר על זה אחרי זה, אבל אני מבטיחה לך, אנחנו ננסה לראות מה אנחנו יכולים לעשות.

רעיה לוי-גודמן: שוב, עוד פעם, לא כי זה חינוך מיוחד, כי אנחנו באים ממקום של לנסות לעזור.

עינת וילף: אנחנו נתגייס לעזור.

רעיה לוי-גודמן: חשוב לנו מאד לעשות את שיתופי הפעולה האלה, ובכל זאת להבין, זאת מערכת חינוך, מערכת החינוך מדריכה את הצוותים שלה.

רעיה לוי-גודמן: לגבי הילדים בפנימיות, אכן התחיל דיאלוג מאד חשוב גם מבחינתנו עם הרווחה.

רעיה לוי-גודמן: לגבי ילדים שנמצאים בפנימיות אחרי אשפוזים פסיכיאטריים, הגענו להסכמה מאד משמעותית שאנחנו לא ממלאים את הכיתות שלנו עד תום, אלא אנחנו שומרים בדיוק את המקומות הפנויים בכל מקום, על מנת שילד שיוצא מאשפוז במהלך השנה, וזקוק לכיתה של הפרעות נפשיות או לקויות אחרות, יהיה לו את המקום ולא יצטרך לנסוע למרחקים.

רעיה לוי-גודמן: את העניין הזה הסדרנו ואנחנו עובדים באמת בהנאה גדולה של דיאלוג משותף בין שני המשרדים, גם עם משרד הרווחה וגם עם משרד הבריאות, בהקשר לילדים המשותפים.

רעיה לוי-גודמן: אני אגיד משהו על רשת ביטחון.

רעיה לוי-גודמן: אנחנו מנסים לעזור לבנות רשת ביטחון, אבל רשת הביטחון של ילד היא הוריו.

רעיה לוי-גודמן: אנחנו לא מחליפים את ההורים.

רעיה לוי-גודמן: אני מסתכלת עליך, אבל יוליה ישבה על ידי מקודם.

רעיה לוי-גודמן: ואני בטח לא יכולה להגיד את זה ליוליה, כי היא רשת הביטחון של הבן המדהים שלה, שהייתה לי הזכות לראות ולהכיר.

רעיה לוי-גודמן: אני חושבת שאנחנו צריכים להבין שאנחנו מערכת ואנחנו מערכת שמנסה לבנות את הדיאלוג עם ההורים, את הדיאלוג המיטבי עם ההורים.

רעיה לוי-גודמן: לא בכל מקום זה פועל מספיק טוב.

רעיה לוי-גודמן: אני קראתי אתמול את העניין עם המכתבים וההתנהלות וההתכתבות שלך עם עירית ועם שוכמן ועם אוריה ודיברתי עליו עם מנהלת המחוז אתמול בערב.

עינת וילף: סליחה, אני מבקשת.

רעיה לוי-גודמן: אני רוצה להגיד שברוב המקומות יש תהליכים טובים וחשובים ומשמעותיים, ויש מקומות שצריכים להשתפר ואנחנו נתקדם ונטפל בהם מתוך מטרה משותפת.

רעיה לוי-גודמן: אני חושבת ש - - -

קריאה: תגידי מילה על בית ספר ערים.

רעיה לוי-גודמן: לגבי ילדים שאינם משובצים.

רעיה לוי-גודמן: כדי לפתור את הבעיות של ילדים שלא נמצא להם פתרון, או שבהרבה מאד מקרים הפתרון שהמערכת המקומית מציעה הוא לא לשביעות רצון ההורים, אנחנו הקמנו ועדת היוועצות ארצית.

רעיה לוי-גודמן: זאת אומרת שאם, אם ורק אם הסתיים הדיאלוג והטיפול ברשות, והסתיים הטיפול במחוז והמחוז בא ואומר – לא מצאתי פתרון – תעזרו לי – אנחנו מתכנסים כוועדה ארצית למצוא פתרון.

רעיה לוי-גודמן: כל יום ראשון בבוקר אני עושה מעקב על הילדים שהמחוזות באו ואמרו יש לנו בעיה לשבץ.

רעיה לוי-גודמן: לא ההורה רוצה בית ספר שנמצא ולא את זה שבשכונה, אלא את המקרים שאין לנו פתרון.

רעיה לוי-גודמן: ולכן המקרים שאין להם פתרון, שלא הגיעו אל שולחני, דרך המחוז.

רעיה לוי-גודמן: זאת אומרת אם משהו מגיע אלי באופן ישיר – אני מחזירה אותו למחוז.

רעיה לוי-גודמן: הדיאלוג חייב להיות במחוז, הפתרונות צריכים להיות במחוז.

רעיה לוי-גודמן: אם המחוז לא מצא לזה פתרון, המפקחים שלי יודעים, אנחנו הוצאנו הנחיה לוועדת היוועצות, אנחנו לא מחליפים את המחוזות, כדי ליצור את הפתרונות היצירתיים שלפעמים מתבקשים מתוקף לקות מסוימת, מתוקף זה שהכיתות שלנו הן קטנות.

רעיה לוי-גודמן: לפעמים במרחב מסוים אין חמישה ילדים לפתוח כיתה, אבל אנחנו בראייה ארצית רואים, ולמשל פתחנו אתמול אישור כיתה מיוחדת, שנמצאת בכלל באזור שריגים, בעדולם, דרומית מערבית לבית שמש.

רעיה לוי-גודמן: מגיעים לשם ילדים ממחוז דרום, ממחוז מרכז, ממחוז ירושלים, מגיעים לשם מתוך הראייה שלנו שהם בתפקוד מסוים, וחשוב נורא שהם יהיו בכיתה שנותנת את מירב התמיכות והטיפולים המותאמים לשם.

רעיה לוי-גודמן: אז זה התפקיד המקצועי שלנו.

רעיה לוי-גודמן: אז אני מבקשת, נורית פרי בעיר חולון, מפקחת - - -

קריאה: נורית פרי לא חוזרת אלי כבר שבועיים.

רעיה לוי-גודמן: אוקי, אז נורית פרי שם, ואם לא שם, יש מפקחת מתאמת במחוז תל אביב, ושם זה צריך להיפתר.

רעיה לוי-גודמן: אם את רוצה תעבירי אלי את השמות, אני אבדוק את זה.

רעיה לוי-גודמן: עכשיו, אני רוצה להזכיר שאנחנו בחינוך המיוחד, סוגרים את המערכת בסוף שנת לימודים ופותחים אותה מחדש לקראת שנת הלימודים, ולכאורה משבצים 65,000 תלמידים כל שנה, בבניית הרכבי הכיתות.

רעיה לוי-גודמן: זו משימה מאד מאד מורכבת, כי לפעמים, אם היו לי 5 ילדים בכיתה ויצא לי אחד כי הוריו עברו דירה, הכיתה לא קיימת ואני צריכה למצוא פתרונות לכל הילדים ברמת מדינה.

רעיה לוי-גודמן: ולכן, אם אנחנו מגיעים היום במצב הזה שאנחנו בתחילת חודש אוגוסט ואת מדברת על 7, אני יודעת על עוד 2, אני יכולה להגיד לך כבר שהם על שולחני.

רעיה לוי-גודמן: אנחנו מוצאים לזה פתרון, אנחנו מטפלים בעניין הזה ברמה יום יומית.

רעיה לוי-גודמן: הנושא של ההזנה עלה כאן, של התקציב של משרד החינוך.

רעיה לוי-גודמן: אכן תקציב ההזנה הוא תקציב נמוך.

רעיה לוי-גודמן: כולנו פה מאכילים את עצמנו ואת ילדינו.

רעיה לוי-גודמן: 10.40 שקלים ליום זה לא משהו שאפשר לבנות בו הזנה ליום שלם, זה ברור לגמרי.

רעיה לוי-גודמן: ולכן, יש רואה חשבון שבדק השנה 12 מוסדות של חינוך מיוחד על סוגיהם השונים, בין אם זה ילדים ביום לימודים ארוך, בין שזה ילדים מאד צעירים או ילדים מאד גדולים, בין שזה ילדים שמוזנים בהזנה מיוחדת, הוא אמור לתת לנו עד ה-15 באוגוסט את ההמלצות שלו.

רעיה לוי-גודמן: אם נקבל תקציב נוסף, תאמינו לי, אין כאן מישהו שלא ישמח להגדיל את תקציב ההזנה.

רעיה לוי-גודמן: על מה עוד לא עניתי?

רויטל לן-כהן: על טבלת השילוב לא ענית, על התאמת חדרי לימוד, על הוועדות הבין מקצועיות שאנחנו לא מוזמנים אליהן ושאסור לנו להגיע אליהן.

רעיה לוי-גודמן: רויטל, אני רוצה להגיד שאת הטיפול בילד במערכת החינוך מרכזת מחנכת הילד.

רעיה לוי-גודמן: אנחנו מאמינים שהמחנכת היא זאת שצריכה לרכז את כל הנושא של הילד.

רעיה לוי-גודמן: היא זאת שצריכה להיות איתו בדיאלוג, היא זאת שצריכה לראות מה קורה איתו בכל הכיתה.

רעיה לוי-גודמן: הצוות המקצועי לא יכול להיפגש 20 פעם עם כל מי שרוצה להיפגש איתו.

רעיה לוי-גודמן: נבנו שלושה מפגשי חובה – בתחילת שנה, הערכה מעצבת כדי לראות מה רוצים להספיק בחציוני, והערכה מסכמת של סוף שנה.

רעיה לוי-גודמן: הדיאלוג של ההורים צריך להיות עם המחנכת.

רעיה לוי-גודמן: שם צריך להיות עיקר העבודה ובמקרה שמחנכת אומרת – אני רוצה בצוות הזה, בפגישה הזאת עם ההורים, עוד מישהו, הרבה מאד פעמים מגיעים גם צוות בית ספר לפעמים, גם צוות מהמתי”א מגיע לפגישות האלה.

רעיה לוי-גודמן: אבל זה לא משהו שבהתנהלות של המשימות המוטלות על בית הספר הרגיל, אפשר לפתוח למשהו שאפשר לחייב היום את המערכת - - -

רויטל לן-כהן: אני מדברת על הוועדה הבין מקצועית שקובעת את רמת התפקוד.

עינת וילף: רויטל.

רעיה לוי-גודמן: ודבר נוסף זה באיזה פורום מתקבלות החלטות שיש שם החלטה תקציבית.

רעיה לוי-גודמן: ילד מקבל זכאות בתוך הוועדה הזאת, עם ההורים שלו ואיתו בדרך כלל.

רעיה לוי-גודמן: ילד מקבל זכאות לתמיכה מסוג סייעת עם ההורים שלו.

רעיה לוי-גודמן: מה יהיה גובה התקצוב, לצורך הסייעת, מה תהיה רמת תפקודו, כן, אכן מתקיימת בצוות בין מקצועי נרחב, שיושבים פה כל המטפלים ולא ההורים.

רויטל לן-כהן: סליחה, ההורים זה המטפלים העיקריים.

עינת וילף: רויטל, אני מבקשת.

עינת וילף: רעיה תודה רבה.

קריאה: רק אם אפשר - - -

עינת וילף: לא, אני מצטערת, אני סוגרת את הדיון.

רעיה לוי-גודמן: אני רק רוצה להוסיף משפט אחד, שאנחנו עשינו במהלך השנה הזאת בדיקה של שתי אוכלוסיות שמאד מאתגרות אותנו – אוכלוסייה אחת של ילדים שיש להם יותר מלקות אחת: עיוורים עם פיגור, עיוורים עם נכות, אוטיסטים, ואנחנו בונים לזה עכשיו תכנית עבודה של ליווי ייחודי של מומחי תחום משני ממשקים בעניין הזה.

רעיה לוי-גודמן: הדבר השני זה אוכלוסייה שהאגף לחינוך מיוחד לא היה שותף לטיפול שלה, זה הנושא של מחוננים עם צרכים מיוחדים, וזה אני מודה שריטה אישית שלי – מחוננים עם צרכים מיוחדים, מחוננים חרשים, מחוננים אוטיסטים, שבנינו יחד עם האגף למחוננים ומצטיינים תכנית ליווי.

רעיה לוי-גודמן: השנה היו מדריך מטעמו, מדריך מטעמם שליווה את המרכזים למחוננים ואת הכיתות למחוננים, להדרכה עבור הילדים עם הצרכים המיוחדים.

עינת וילף: תודה רבה.

עינת וילף: מנכ"ל משרד החינוך, בבקשה.

עינת וילף: אחרי זה תוכלו בחוץ לשאול שאלות.

קריאה: היא לא דיברה על ילדים מרותקים בבית בכלל.

דלית שטאובר: קודם כל אני מאד רוצה להודות לך על ניהול הישיבה, חברת הכנסת וילף; לצוות של משרד החינוך שגם הציג את הדברים וגם ענה בשקיפות על מירב השאלות.

דלית שטאובר: יש כמובן שאלות שעוד לא התייחסו אליהן במסגרת הזמן, לא משום שיש פה איזה רצון לא לענות.

דלית שטאובר: כל תשובה שלא ענו עליה כאן, תינתן לה תשובה ספציפית מול השואל בהמשך.

דלית שטאובר: אני רוצה לציין קודם כל שכל ילד הוא עולם מלא, ויושבים כאן בוודאי הורים שהילד שלהם, על פי תפיסתם, לא קיבל את המענה המיטבי מהמערכת, אחרת לא הייתם יושבים כאן סביב השולחן הזה.

דלית שטאובר: וזו מציאות שללא ספק היא חלק מהמציאות של הורים לילדים בעלי צרכים מיוחדים.

דלית שטאובר: אבל זו לא הדרך היחידה והיא לא הדרך הבלעדית שאפשר וצריך להסתכל דרכה על המערכת.

דלית שטאובר: המערכת הזאת עובדת עם צוות מאד מקצועי ומאד מסור, שבמגבלות של תקציב נתון, עובדת ימים כלילות בניסיון לתת מענה מתוך מה שיש.

דלית שטאובר: אני חושבת שצריך להסתכל גם על מה שיש, כשבאים לדבר על מה שעוד צריך וראוי שישתפר.

דלית שטאובר: ואנחנו אומרים – יש עוד הרבה שראוי וצריך להשתפר.

דלית שטאובר: אם בוחנים את התהליכים הרחבים והעמוקים שמתרחשים בשנה האחרונה, כמעט בכל תחום מתחום של בחינה מחודשת של חלוקה של תקציבים, מתחום של בחינה של צרכים של אוכלוסיות ספציפיות, מתחום של הערכה ושימת מדדים, הן אישיים לתלמידים והן לצוותים לימודיים; הן מתוך התייחסות של מענה לקהילת התלמידים שעל הספקטרום האוטיסטי שלא היו להם בתי ספר, הן בחינת חופשת הקיץ, הן בחינת סיום יום הלימודים - אין נושא שמגיע לשולחן שלנו שאנחנו לא בוחנים אותו במלוא העומק ובמלוא הרצינות, מתוך מטרה, בהלימה למשאבים העומדים לרשותנו, להביא מענה מיטיבי.

דלית שטאובר: אני יכולה לומר להורים שיושבים פה, שמייצגים את עצמם ומייצגים עוד רבים שלא נמצאים פה – אני מקווה שאתם מרגישים שיש אוזן מאד מאד קשבת ומאד כרויה, ויש מאמץ כן להוביל את התהליכים כדי לתת מענים טובים יותר לילדים.

דלית שטאובר: זה לא תמיד בא לידי ביטוי, כשיושב כאן הורה שלא קיבל מענה ספציפי לילד שלו, וזה ברור, כי זה 100% העולם שלו.

דלית שטאובר: אבל המערכת עובד מאד מאד קשה כדי למצוא מענה לאלפים רבים של ילדים שההורים שלהם לא נמצאים פה וגם כאלה שיש להם שביעות רצון גבוהה מאד מהצוותים שמלווים את הילדים שלהם.

דלית שטאובר: אני רוצה לומר שאני מתחייבת כתוצאה ממה שעלה כאן מאד חזק בדיון, כי שאר הדברים אני חושבת שאנחנו מטפלים בהם ברמות כאלה ואחרות, שיובילו לתוצאות בהמשך, לקחת לקידמת הבמה את נושא הסייעות.

דלית שטאובר: אני חושבת שהוא עלה כאן באופן מאד מאד חריף, מאד מאד חזק.

דלית שטאובר: ולמרות הכללים וההסכמים, ראוי שנקיים עליו דיון ונחשוב איך לשפר גם את ההכשרה וגם את ההעסקה.

דלית שטאובר: אני לוקחת על עצמי להוביל את הדיון הזה עם השלטון המקומי ולבדוק את הדברים כפי שאת הצעת.

דלית שטאובר: מעבר לזה, כמובן שעלה כאן עולם מלא של נושאים.

דלית שטאובר: אנחנו בקשר עם הארגונים, אנחנו נפגשים איתם וגם אנחנו נמשיך את הדיאלוג איתם במסגרות המקצועיות, כדי להמשיך ולתת מענים למה שלא ניתן היום כאן לבוא ולתת מענה.

עינת וילף: תודה רבה.

עינת וילף: אני מסכמת את הדיון.

עינת וילף: אני אתחיל בזה שתם ולא נשלם.

עינת וילף: במושב הבא של הכנסת אני אמשיך לעסוק בחלק מההיבטים שעלו כאן כהיבטי עומק.

עינת וילף: דברים שהם לקראת פתיחת שנת הלימודים ולא מתקבלים המענים – תביאו גם לוועדה.

עינת וילף: נאמר לכם בצורה ברורה, יש אוזן קשבת, רוצים לטפל.

עינת וילף: אם אתם רואים שזה לא קורה – תפנו אלינו – אנחנו בהחלט נעקוב ונפנה.

עינת וילף: יישר כוח על האמירה ביחס לסייעות.

עינת וילף: אני חושבת שהאחדה, הסדרה של הנושא הזה בהחלט במקום.

עינת וילף: אנחנו נפעל גם באופן אישי, נבדוק מול הרשות המקומית מה ניתן לעשות במקרה זה.

עינת וילף: אני רוצה להגיד דבר אחד, אני מבקשת אם אפשר להזמין אותי או את הוועדה לבוא למפגשים, היערכויות והשתלמויות שנערכים למורים בחינוך הרגיל, לקראת פתיחת שנת הלימודים, נחת הנושא הזה של ההכלה.

עינת וילף: אני מאד אשמח לחוות, לראות איך זה נעשה, כי אני חושבת שהדבר הזה - ואני שמחה על כך שאתם מתחילים ללכת בכיוון הזה - הדבר הזה הוא קריטי כדי שלאורך זמן תהיה הצלחה.

עינת וילף: גם בנושאים שעלו כאן, למשל הנושא של להישאר עוד כיתה, כמה מהדברים שהם ברמת מדיניות, אני אשמח לקבל את ההתייחסויות, ואנחנו גם נעסוק בזה בהמשך במושב הבא.

עינת וילף: אני רוצה להודות לכם על המצגת.

עינת וילף: אנחנו נעלה אותה לאתר.

עינת וילף: אני רוצה גם להודות לכל הדוברים והמשתתפים.

עינת וילף: וכמו שאמרתי – תם ולא נשלם.

עינת וילף: תראו בוועדה הזאת גם כן כתובת לנושא הזה.

עינת וילף: ותודה לך על רוח הדברים ולך רעיה על רוח הדברים וגם ליהודית.

עינת וילף: המשיכו בעבודת

עינת וילף: כם החשובה ואנחנו נמשיך להיות בית לנושא הזה.

עינת וילף: תודה רבה.