ועדת המשנה לפריפריה, כנסת 18, פרוטוקול מספר 10, 2010-06-15 00:00

מירי רגב: בנושא של דיור ציבורי, אני הייתי רוצה לשמוע את משרד השיכון, עמידר, עמיגור.

מירי רגב: קודם כל כמה יחידות דיור ציבורי יש למדינה, לכמה יחידות אנחנו עוד זקוקים, מה הפערים ומה אפשר לעשות כדי לטפל בזה.

מירי רגב: כל אחד שיגיד את מה שהוא חושב, בקיצור.

מרינה סולודקין: אני נמצאת מצד אלה שדורשים דיור ציבורי.

רונן כהן: הדיור הציבורי מחולק לשתיים, דירות רגילות ודיור מוגן לקשישים.

רונן כהן: יש כ-70,000 דירות רגילות ועוד 10,000 פחות או יותר דירות לקשישים.

מרינה סולודקין: אתה מתכוון לבתי דיור.

רונן כהן: הוסטלים.

מרינה סולודקין: הוסטלים ובתי דיור ביחד?

רונן כהן: הוסטלים בלבד.

מירי רגב: 10,000 זה רק הוסטלים?

יעקב ברוש: אני ארחיב בשבילך.

יעקב ברוש: יש 79 מקבצי דיור, 11,500 יחידות דיור שחברת עמידר מפקחת על היזמים עבור משרד הקליטה.

רונן כהן: למעשה אנחנו מאכלסים רק בדירות כמובן שמתפנות.

רונן כהן: אין רכישת דירות חדשות למלאי, אין בנייה תקציבית, המספר הזה הולך וקטן בכל שנה, בעקבות מבצעי מכר, יש חוק מ-98' שאנחנו פועלים ברוח שלו.

רונן כהן: כל שנה בערך 3,000 יחידות דיור יורדות מהמלאי.

רונן כהן: התור הולך ומתארך.

מירי רגב: למה תור הולך ומתארך, לקנות את הדירות או לדיור ציבורי?

רונן כהן: כל מי שגר בדירה, יכול לקנות אותה, התור שהולך ומתארך זה מי שממתין לדירות.

רונן כהן: הדירות האלה משמשות שתי אוכלוסיות, האוכלוסייה הראשונה זו אוכלוסיית הוותיקים, כמו שהם מוגדרים, והאוכלוסייה השנייה זה אוכלוסיית העולים.

רונן כהן: אני יכול לתת לך נתונים על אוכלוסיית הוותיקים.

רונן כהן: על העולים משרד הקליטה יכול לתת.

רונן כהן: בוותיקים יש לנו 2,300 משפחות, בערך, שממתינות לדיור ציבורי.

רונן כהן: מהן כ-75% ממתינות במרכז הארץ.

רונן כהן: 1,600-1,700 בערך ממתינות במרכז הארץ.

רונן כהן: ככל שאתה במרכז הארץ, כך משך ההמתנה אורך, בערך חמש, שש, שבע שנים יכולה להיות המתנה, ויש אנשים שבכלל לא מגיעים לדירה, כי בעצם הם נבחנים---

מירי רגב: מה קורה להם בינתיים בהמתנה?

רונן כהן: בינתיים הם מקבלים מהמדינה סיוע בשכר דירה.

מירי רגב: אבל הסיוע בשכר דירה הוא סיוע לא ריאלי.

רונן כהן: אוקי, את שאלת מה קורה, אני עונה.

רונן כהן: זה הסיוע שהממשלה, והכנסת בעצם, מעמידה בתקציב שלה לטובת הנושא הזה.

רונן כהן: יש פער, הפער הולך וגדל, אבל זה מה שאנחנו נותנים, זה משהו בין 1,200 ל-1,500 שקל לחודש למשפחה.

רונן כהן: המצוקה הולכת ומחריפה, המחסור הולך וגדל.

רונן כהן: לאחרונה, בעקבות החלטה של שר הבינוי והשיכון והעמדת תקציב מאוד רציני, בסביבות 200 מיליון שקל, הוחלט לרכוש למלאי עבור משפחות גדולות מאוד, שמחכות הרבה שנים לדירת ארבעה חדרים, כי דירת ארבעה חדרים זה מאוד מאוד נדיר לקבל, הוחלט לצאת במבצע רכישה למשפחות האלה.

רונן כהן: זה מוגבל בזמן ואני לא יכול להגיד לך שזו תכנית שתהיה לאורך זמן.

רונן כהן: בתקציב 2010-2011, בערך 200 מיליון, זה נועד גם למשפחות ברוכות ילדים וגם לנכים רתוקים לכיסאות גלגלים.

רונן כהן: זה סדר גודל של 200 ומשהו משפחות, כי ממוצע מחיר דירה זה בין 800,000 ל-1 מיליון שקל.

רונן כהן: זה בגדול.

רונן כהן: ככל שתרצי להעמיק, נעמיק.

יעקב ברוש: לעמידר יש 50,000 דירות ציבוריות שהיא מנהלת.

יעקב ברוש: אנחנו מוכרים כ-1,500 דירות כל שנה, לפחות עד ה-270 האלה, המלאי שהיה נכנס כל שנה זה סדר גודל של 20, 30 דירות.

יעקב ברוש: בעשור האחרון מכרנו מעל 25,000 דירות.

יעקב ברוש: בחודשים האחרונים יש רגיעה במבצעי המכר וכמות המכר הולכת וקטנה, זה הרושם שנוצר.

יעקב ברוש: מבדיקות שעשינו, רוב האוכלוסייה שהיתה יכולה ליהנות ממבצעי המכר ולקבל הנחה משמעותית, רכשה את הדירות.

יעקב ברוש: המצטרפים הם ממש כמה עשרות או כמה מאות של מצטרפים חדשים.

יעקב ברוש: מי שרוכש את הדירות זה כאלה שמקבלים לפחות 70% הנחה ומעלה.

יעקב ברוש: אלה שמתחת ל-70% לא נכנסים להרפתקה הזאת ולא רוכשים.

יעקב ברוש: מה שאני יכול להוסיף: כמות הרכישה בפריפריה היא יחסית לאזורי הביקוש נמוכה, ואני לא צריך להסביר.

יעקב ברוש: זה ברור מאליו.

יעקב ברוש: אנחנו מנהלים עוד 43 בתי דיור מוגן לקשישים, בערך חצי חדשים וחצי ישנים.

יעקב ברוש: זה עוד סדר גודל של כ-4,000 יחידות דיור.

יעקב ברוש: ציינתי את הנושא של מקבצי הדיור.

יעקב ברוש: אנחנו מפקחים, עבור משרד הקליטה, על עוד 79 מקבצי דיור שמופעלים על ידי יזמים פרטיים ובתוכם יש כ-11,500 יחידות דיור.

יעקב ברוש: אנחנו מטפלים בכ-70,000 לקוחות סיוע בשכר דירה.

יעקב ברוש: משנת 2006 אנחנו עושים את זה במקום הבנקים, יחד עם עוד שתי חברות פרטיות, כשנתח השוק שלנו הוא סדר גודל של כ-48%-50% מסך כל השוק, ומה ששאלת אכן זה נכון, חלק גדול מהאוכלוסייה שזכאית לשכר דירה, לא משתמשת בשכר הדירה.

יעקב ברוש: הסכומים שרונן אמר, 1,200, 1,300 שקל זה לאלה שנמצאים בסולמות הגבוהים ביותר.

יעקב ברוש: הסיוע בשכר דירה האמיתי הוא 500-600 שקל, צא ושכור בזה דירה.

יעקב ברוש: כמות המממשים את הסיוע בשכר הדירה הוא נמוך, ולפחות הפתרונות, לדעתי, של סיוע בשכר דירה, זה פתרון לא מציאותי ולא ריאלי לחלק גדול מהאוכלוסייה.

יעקב ברוש: ההפרש שהם צריכים להשלים הוא משמעותי ביותר.

מירי רגב: כמה אצלכם מחכים?

יעקב ברוש: למעשה זה נגזרת של---

מירי רגב: זה נגזרת שלו, שיכון וקליטה.

רונן כהן: בקליטה אני יודע על עשרות אלפים.

מרינה סולודקין: 60,000.

יעקב ברוש: אני לא רוצה לחלוק עליה, אבל מהמספרים שאנחנו יודעים, זה סדר גודל של כ-40,000.

רונן כהן: יש הבדל בקריטריונים של מי שזכאי במשרד השיכון לבין משרד הקליטה.

מירי רגב: רגע, 2,300 משפחות זה ותיקות.

רונן כהן: מעל עשר שנים בארץ.

מירי רגב: ובערך כ-40,000 עולים.

מירי רגב: כש-50,000 של עמידר כולן מאוכלסות.

יעקב ברוש: בעיקרון כולן מאוכלסות.

מירי רגב: אין דירות בשיפוצים?

יעקב ברוש: יש, יש.

יעקב ברוש: יש לנו סדר גודל של כ-400 דירות פנויות, מתוכן כ-100 דירות נמצאות בשלבי אכלוס כזה או אחר, או שיפוץ, ויש לנו שלושה מקומות עיקריים שיש דירות שלא מתאכלסות יחסית הרבה זמן, זה מצפה, זה דימונה ובית שאן.

יעקב ברוש: מדובר על כמה עשרות דירות.

מירי רגב: למה הן לא מאוכלסות?

מירי רגב: כי המקום נראה מוזנח מאוד?

יעקב ברוש: אין להן ביקוש.

יעקב ברוש: בדימונה יש בעיה אחרת.

יעקב ברוש: ראש העיר נמצא כאן.

יעקב ברוש: רוב הדירות הפנויות בדימונה התאכלסו ונשארנו עם אזור מאוד ספציפי, בעייתי, שבו קשה לנו לאכלס גם בהיבט התחזוקתי וגם בצביון המיוחד של אותו מקום.

מאיר כהן: אלה דירות שקיבלתי התראה ממשרד הבריאות.

מאיר כהן: עד כדי כך.

מאיר כהן: קיבלתי התראה ממשרד הבריאות, שאנשים לא יכולים לגור שם, אז אנחנו עכשיו מנסים לשווק אותן למכרז לאוכלוסייה של חרדים.

יעקב ברוש: במצפה יש כ-56 דירות ובבית שאן כ-33 דירות שלא מתאכלסות.

מירי רגב: אי אפשר לשפץ אותן?

יעקב ברוש: לשפץ אותן, אם אין ביקוש?

מירי רגב: לא, אין ביקוש כי הן נראות כמו שהן נראות.

מירי רגב: עוד מעט תגיד כמו האוצר, הם מעדיפים לגור בבית צפוף, העיקר לא לגור בזה.

מירי רגב: .. אמרת שה-50,000 מרביתן מאוכלסות, כשבערך אתם מוכרים כ-1,500 דירות בכל שנה, רוב הדירות שאתם מוכרים הן במרכז ופחות ופחות בפריפריה מן הסתם, וגם ברור למה הם לא קונים את הדירות, ומספר מועט של דירות לא מאוכלסות, משום שהמצב שלהן הוא---

יעקב ברוש: לא, זו לא הסיבה.

יעקב ברוש: אין ביקוש.

יעקב ברוש: בעיקרון, אם אין לנו באמת איזה שהיא הוצאה חריגה, אנחנו עושים מאמץ, יחד עם משרד השיכון.

יעקב ברוש: אם יש ביקוש, גם אם צריך להשקיע בדירה 40,000, 50,000, אפילו 100,000 ויש לנו משפחות שרוצות את הדירות, אנחנו משפצים דירות גם ב-100,000 שקל.

יעקב ברוש: הבעיה היא לא השיפוץ, הבעיה היא הביקוש וסביב הדיור יש בעיות נוספות.

יעקב ברוש: למשל, ראש העיר דימונה יכול להציג חלק מהן, שאנשים לא רוצים להגיע לשם ואנחנו מנסים, דווקא משרד הקליטה עשה מבצע מול העולים ונתן לחלק מהעולים הזדמנות אחרונה, מי שיסרב לדירות שיוצעו לו הזכאות שלו תיפסק ותימחק, והצלחנו לאכלס, גם אנחנו וגם עמיגור, כמה מאות דירות שלפני שנה הייתי יכול להגיד לך שהן היו פנויות.

יעקב ברוש: אנחנו הצלחנו לאכלס מעל 150 דירות במסגרת המבצע הזה של העולים, שהיה מבצע משותף של משרד הקליטה, משרד השיכון וכמובן של החברות המשכנות.

מירי רגב: עמיגור.

יובל פרנקל: קודם כל אנחנו בטבענו יותר בפריפריה.

יובל פרנקל: אנחנו פועלים באשדוד, אשקלון, נגב מערבי וקריות, נהריה, כרמיאל, מגדל העמק, כ-14,000 דירות בדיור הציבורי וכמעט 6,000 דירות במסגרת הדיור המוגן במה שנקרא הוסטלים, אנחנו קוראים לזה בתי גיל זהב.

יובל פרנקל: אין מושג של דירה ריקה.

מירי רגב: הכל מלא?

יובל פרנקל: אנחנו יכולים לומר שיש 150 דירות שאולי מתוכן 10 הן דירות שהן קשות אכלוס, אבל כל היתר הן דירות במעבר, אנשים יוצאים ואנשים נכנסים.

מירי רגב: אצלכם גם קונים את הדירות, כמו בעמידר?

יובל פרנקל: גם אצלנו קונים וקנו הרבה מאוד דירות.

יובל פרנקל: אנחנו קטנים יותר.

יובל פרנקל: בדיור הציבורי יש 14,000, בשנה שעברה נקנו כ-400 דירות.

יובל פרנקל: אני יכול לומר שגם בערים כמו שדרות, שהיו בה, מטבע הדברים, בשנים הקודמות, דירות פנויות, אין היום מצב של דירה פנויה אפילו בשדרות.

יובל פרנקל: אני לא מתכוון להוסטל, הוא לא שלנו, אבל בעיר עצמה, בדיור הציבורי, היום לראשונה, אחרי עשר שנים, מתחיל קושי בהשגת דירות.

יובל פרנקל: אני גם מוכרח לומר לזכות משרד השיכון, פעם היה צוואר בקבוק שהיו 150-200 דירות שלא קיבלו תקציבי אכלוס, בארבע-חמש השנים האחרונות אין בעיה כזאת, וגם אם מגיעים עם בקשות לשיפוץ עמוק, הדירות נלקחות.

יובל פרנקל: המבצע של משרד הקליטה, אם היו כמה עשרות דירות, חיסל גם את המלאי האחרון הזה ולמעשה היום אנחנו נמצאים גם בקצות הפריפריה במצב של חוסר מוחלט.

יובל פרנקל: פעם היינו יכולים לומר למישהו באזור תל אביב 'אולי אתה רוצה לעבור למגדל העמק?

יובל פרנקל: ' ראשי הערים מאוד כעסו עלינו על העניין הזה, כי הבאנו אוכלוסייה.

יובל פרנקל: .. אבל היום גם את זה כמעט ואין וגם ביישובים האלה כמעט ואין שום היצע.

רונן כהן: כחלופה אנחנו מפעילים תכנית נוספת שנקראת 'שכירות ארוכת טווח'.

רונן כהן: אלה שזכאים, זה לתקופה של חמש שנים והם מקבלים שכר דירה מוגדל של בין 1,800-2,200 שקל.

מירי רגב: למי אתם מפעילים?

רונן כהן: למי שזכאי לדירה בשיכון ציבורי ביישובים שאין, הוא מבין ש'אני לא אראה דירה בחמש השנים הקרובות, אני מעדיף להקל את הנטל הכלכלי ואני---

מירי רגב: כמה נותנים לשכר דירה?

רונן כהן: 2,200 שקל למשפחות גדולות, עם ארבעה ילדים ו-1,750 למשפחות עד שלושה ילדים.

רונן כהן: זו חלופה לדיור ציבורי.

יעקב ברוש: יש בעיה עם זה, אחרי חמש שנים הזכאות שלו מתבטלת.

רונן כהן: לא מתבטלת, הוא נבחן מחדש.

רונן כהן: זה פועל באזורי המרכז, איפה שיש מחסור אמיתי, איפה שמחכים הרבה.

רונן כהן: בשלוש השנים האחרונות, מעל 400 לקחו את המסלול הזה, אני בטוח שזה מקל עליהם, אבל זכאות לדיור ציבורי, בשונה ממשרד הקליטה, אצלנו היא ממילא נבחנת כל שנתיים, כך שהם לא נפגעו.

רונן כהן: אם אתם שואלים אותי, מי שלקח את זה הרוויח, בפרספקטיבה של זמן.

מירי רגב: שהוא לקח 1,750

רונן כהן: שהוא לקח 2,200.

רונן כהן: בעיקר לקחו המשפחות הגדולות.

רונן כהן: היו צריכים להכניס לפני כן את היד לכיס 3/4, היום הם צריכים להכניס 1/2.

רונן כהן: זה בהחלט לא נותן מענה מלא, אבל זה מקטין את הנטל.

מירי רגב: זה לא שיש להם מאיפה לקחת.

מירי רגב: אם היה להם מאיפה לקחת, הם לא היו באים אליכם.

מירי רגב: יש מעט אנשים שאוהבים להושיט יד לבקש תרומה.

רונן כהן: אבל המטרה היתה לצמצם את הקושי, בוודאי לא נותן מענה לבעיה.

מירי רגב: אתה רוצה להגיד לי, בהקשר הזה, שאם יש משפחה שאין לה דיור ציבורי והיא מחכה---

רונן כהן: לא, מראש אומרים.

רונן כהן: על פי הסטטיסטיקה אנשים מחכים שנים, אנחנו מציעים לבחור אופציה נוספת, את יכולה לבחור במסלול שכירות ארוכת טווח, אנחנו לא בודקים אותך במשך חמש שנים, אנחנו מתחייבים לתת לך את זה במשך חמש שנים ברציפות, או 1,750, או 2,200, לפי גודל המשפחה, ואת לא נבדקת.

רונן כהן: לא כל שנתיים מחדש ולא כלום.

רונן כהן: יש אנשים שעשו את ההחלטות האלה, כי הם הבינו שיכול להיות שאחרי שנתיים גם תבוטל להם הזכאות.

מירי רגב: נציג האוצר.

מירי רגב: תספר לנו איך המדינה מתכוונת להתמודד עם המחסור הגדול בדיור ציבורי.

צחי דויד: אני מתקשה קצת לתקוף את זה בהיבט של פריפריה, זה באמת דיור ציבורי בכללותו.

מירי רגב: נכון.

צחי דויד: בטח ממה שאומרים פה, שגם בפריפריה נוצר מחסור בדירות בדיור ציבורי.

צחי דויד: בהקשר למה שהוא אמר על התכנית של שכירות ארוכת טווח, אחת הבעיות שזוהו, וזה היה על ידי משרד ראש הממשלה, זה שחלק מהאוכלוסייה הזאת מתקשה להתמודד בשוק הפרטי עם השכירות, עם יחסי שוכר-שכירות, חששו מזה ורצו פתרון יותר מוגן, אז עברה החלטת ממשלה, לפני לדעתי---

מרינה סולודקין: לא חששו, לא היה מספיק כסף.

צחי דויד: לא, בהנחה שהם מקבלים את ה-1,750, או 2,200, אחד הפתרונות שהוצעו זה שכירה של מבנים של הסוכנות ושבעצם ישכרו מהסוכנות את השכירות ארוכת הטווח הזאת.

מרינה סולודקין: על זה אני אספר.

צחי דויד: והאוצר גם גיבה את ההחלטה הזאת והועבר גם כסף לסוכנות, לשיפוץ המבנים האלה.

מרינה סולודקין: זה רק 700 דירות שיהיו ב-2011, אם יהיו.

מירי רגב: ל-700 משפחות.

מירי רגב: מה הלאה?

צחי דויד: אחד הקשיים זה באמת המכר של הדירות בדיור ציבורי.

צחי דויד: כאשר דירה נמכרת, היא יוצאת מהפול, היא לא מתפנה יותר.

צחי דויד: משפחה חדשה שזכאית לא יכולה להיכנס אליה יותר, היא נמכרה.

צחי דויד: בחלק גדול מהמקרים המכירה היא מאוד מוצדקת והיא למשפחה שהיתה נשארת בכל מקרה הרבה שנים באותה דירה, ואז בעצם לא הפסדת כלום.

צחי דויד: בחלק מהמקרים אתה מוכר למישהו שאולי היה מפנה את הדירה בכל מקרה, מסיבות כאלה ואחרות, וזה מקטין את ההיצע.

מירי רגב: אני שואלת, האם הממשלה חושבת על זה שברגע שהיום בונים יותר ויותר דירות---

צחי דויד: כרגע המבצע הנוכחי של המכר הוא עד סוף 2010.

צחי דויד: לקראת סופו אני מניח שתיבחן המדיניות הזאת, אבל זאת כבר החלטה ברמה גבוהה יותר.

מירי רגב: זאת אומרת שכרגע אין פתרון מעבר ל-700 האלה.

צחי דויד: יש את השכירות ארוכת הטווח שזה פתרון לא רע מבחינה כספית.

מירי רגב: לא יודעת אם זה פתרון לא רע, אלה דירות של הממשלה, אז המשפחה משלמת שכר דירה, 400-500 שקלים, גם אם נותנים לה 2,200 מתוך שכר דירה של 4,000 שקל, זה להוציא עוד 1,700 שקלים כשלא בטוח ששניהם עובדים.

צחי דויד: כמו הדוגמה שניתנה פה לגבי 200 מיליון שקל, אז הוא אמר שזה 200 ומשהו דירות, וזה נותן פתרון ל-200 משפחות.

צחי דויד: סיוע בשכר דירה, שהוא פחות משמעותי, נותן היום פתרון לפי 20 ו-30 מזה משפחות.

צחי דויד: כלומר יש פה עניין של עומק הטבה.

צחי דויד: דיור ציבורי זה עומק הטבה מאוד מאוד גדול, זה מקטין את הגמישות שלך לכמה אנשים אתה יכול את ההטבה.

צחי דויד: זו שאלה של לכמה אנשים ניתנת ההטבה ואיזה עומק הטבה אני נותן.

צחי דויד: אז סיוע בשכר דירה, שהוא היום יותר מקובל, מבחינת המדיניות הממשלתית, נותן הטבה פחות גדולה, אין ויכוח על זה, ביחס לדיור ציבורי, אבל הוא נותן אותה להיקף אדיר של משפחות, גם אם היא הטבה פחות עמוקה.

צחי דויד: בנוסף, קיים מסלול של שכירות ארוכת טווח שההטבה כן יותר עמוקה, ואני מקווה שזה מסלול שיתפתח.

מירי רגב: אבל למה לא בונים דיור ציבורי?

צחי דויד: היום המגמה היא לא לבנות.

מירי רגב: למה?

מירי רגב: אתה בונה לא דיור ציבורי, אבל היום אתה נותן לקבלנים תמריצים.

מירי רגב: נניח קבלן בונה שיכון בבניין רגיל, כדי שלא נהפוך אותם לסלאמס שאנחנו מכירים, איקס דירות בכל בניין שאתה בונה, הממשלה מתחייבת לקנות את זה מהקבלן, לטובת דיור ציבורי.

מירי רגב: זה היה פעם.

מירי רגב: הרי לא יהיה מצב שיהיו לנו פחות עניים במצב שיש היום, המצב רק הולך ומחמיר.

מרינה סולודקין: הוא לא יסביר, זו אידיאולוגיה של קפיטליזם אכזרי, לא לבנות דיור ציבורי.

מרינה סולודקין: אני לא הייתי כאן כשהמדינה היתה נורמלית.

מרינה סולודקין: בשנות החמישים והשישים, כשהגיע גל גדול מארצות שונות, אז המדינה בנתה 150,000 יחידות דיור ואוכלוסייה גדולה נכנסה ויכלה להתקיים בארץ, בתנאים די קשים אבל עם גג על הראש.

מרינה סולודקין: מה יש עכשיו?

מרינה סולודקין: ב-98' הכנסת קיבלה את החוק של רן כהן ושבח וייס.

מרינה סולודקין: שם החוק היה 'דיור ציבורי', אבל זה היה חוק של הפרטה של הדיור הציבורי, ואם לפני 98' היו 150,000 עכשיו יש לנו 70,000 והתהליך של ההפרטה נמשך, ולא בונים כמעט כלום.

קריאה: את מסכימה שהחוק הזה היה טעות.

מרינה סולודקין: החוק היה טעות ואני הייתי היחידה שעמדתי בהצבעה ואמרתי ש'ישראל בעלייה' נגד וחשבו שהם יהרגו אותי, בגלל שזה היה כל כך חשוב לאלה שהגיעו, העניים.

מרינה סולודקין: במשרד הקליטה היה תור של 40,000 יחידות, 60,000 איש, רובם קשישים שאף פעם לא יוכלו לקנות את הדיור, קצת פחות אמהות חד הוריות, שלפי קריטריונים, אחרי עשר שנים, כשהם נכנסים למשרד השיכון, הם לא מתאימים לקריטריונים בגלל שאמהות חד הוריות לפחות משלושה ילדים זה לא זה.

מרינה סולודקין: אז הצעתי חוק שבכל שנה המדינה קונה 5% של בנייה חדשה, ראש הממשלה הסכים לעשות ועדה, ועדת הדיור הציבורי, ואני ישבתי כמה ישיבות, יחד עם משרד האוצר, שיכון ועוד כמה גורמים, אבל ההר הוליד עכבר והעכבר הזה היה שלסוכנות היהודית יש דירות לא מאוכלסות במרכז הארץ, שזה טוב, מרכזי קליטה וגם משרדים של הסוכנות, ובגלל ששרנסקי בראש הסוכנות הוא הסכים שהוא נותן 700 דירות לשיפוץ ואחר כך לאכלוס.

מרינה סולודקין: אבל כשעשו חישוב של 700 ו-60,000, אז רואים שאנחנו לא עשינו כלום.

מרינה סולודקין: מה שאני אומרת, שזו בעיה לאומית, מדינה שקולטת עלייה מארצות מצוקה לא יכולה לאפשר לעצמה לא לבנות.

מרינה סולודקין: אבל זה לא באידיאולוגיה, באידיאולוגיה 'אנחנו ניתן עוד קצת בשכירות ארוכת טווח', כשעדיין זה לא לכולם וזה לא מספיק למחירי הדירות, במיוחד למשפחות עם מעט נפשות, 1, 2, 3, ואני אומרת שכאן בוועדה אנחנו צריכים לחשוב.

מרינה סולודקין: אני עומדת לפני מרד אזרחי ברחוב שלי, בגלל ששבע שנים לא בונים כלום, לא הוסטלים, לא מקבצי דיור, שכירות ארוכת טווח זה לא במרכזים של עלייה.

מרינה סולודקין: כשהייתי סגנית השר, ראיתי שדווקא בערים שאין לי אוכלוסייה שם, יש שכירות ארוכת טווח.

מירי רגב: זה לפי העיר או לפי הצורך של הבן אדם?

רונן כהן: זה השתנה, עשו התאמות למקומות מסוימים.

רונן כהן: איפה שיש מספיק בתי גיל הזהב, אז אין---

מרינה סולודקין: אני חושבת שאם אנחנו חושבים על הארץ, אנחנו צריכים להוציא את הזקנים שלנו מהשוק של השכירות, בגלל זה המחירים שלנו מטורפים.

מרינה סולודקין: אלה אנשים שלא צריכים להיות בשוק השכירות, זה לא היה ככה בשנות החמישים והשישים, ואחר כך אפשר לחשוב על דיור בר השגה לצעירים.

מרינה סולודקין: אנחנו לא פותרים את הבעיה של האוכלוסייה הקשישה.

מרינה סולודקין: הם גם מסכימים לגור בפריפריה, בכל הערים שיש, יש רק בעיה עם מקבץ דיור אחד בשדרות.

מירי רגב: אני רוצה לשמוע את ההתייחסות של ראשי הערים.

מירי רגב: מה אתם חושבים על העניין הזה?

מאיר כהן: אני רוצה להגיד שבניגוד לדלתות הסגורות, או לאטימות שאנחנו מגלים במשרדים אחרים, יש פתיחות בלתי רגילה בינינו, לפחות בדימונה, ואני חושב שאני גם מביע את דעתם של ראשי ערים בדרום, לבין עמידר.

מאיר כהן: אני חייב לציין שזה אחד המקומות שאנחנו יכולים להתקשר למנהל הכללי ולהגיע אליו, וזה יפה מאוד, ואני אומר את זה לזכותך, מר ברוש, שיש פתיחות בלתי רגילה.

מאיר כהן: הסיפור של מכירת הדירות לאנשים שגרו שם הוא סיפור טוב.

מאיר כהן: אבל איפה עקב אכילס?

מרינה סולודקין: שלא בנו.

מאיר כהן: שלא רק שלא בנו, שגם פתחו למכרזים דירות במקום לשפץ אותן.

מאיר כהן: אני אספר לכם על דימונה.

מאיר כהן: בדימונה היום התפוח האדמה הלוהט זה דירות של עמידר שמוציאים אותן למכרז.

מאיר כהן: מגיעים כל מיני ספסרים מתל אביב, קונים מקבצים של 10, 20, 30 דירות, ב-60,000, 70,000 שקל, משפצים אותן, משכירים אותן עד 2,000 שקל לחודש.

מירי רגב: איך יכול להיות דבר כזה?

מירי רגב: אמרת שמי שקונה זה רק מי שגר בדירות.

מאיר כהן: לא, לא.

מאיר כהן: אני רוצה להגיד שהתפרסם בדה-מרקר... אגב, רוצים להעלות אותי בדירוג הסוציו-אקונומי, למה?

מאיר כהן: אמרו לי 'תסתכל מה קורה בדירות'.

מאיר כהן: באו כל מיני ספסרי דירות זריזים, רכשו את הדירות, שיפצו אותן, יש שם תשואה מדהימה, פשוט מדהימה.

מאיר כהן: חודשיים דימונה היתה המקום עם התשואה הגבוהה ביותר ברכישת דיור והשכרה.

מאיר כהן: למה?

מירי רגב: איך קורה דבר כזה, שאתם מוכרים ככה דירות?

מאיר כהן: אני באתי ופניתי למשרד השיכון.

מאיר כהן: למקבץ הזה, המקבץ המפורסם, אמרתי, 'את המקבץ הזה אתם תשפצו, אל תוציאו למכרז'.

מאיר כהן: בניגוד למה שאומר מר ברוש, חבריא, אם הדירות האלה ישופצו, יהיו ביקושים.

מאיר כהן: אני קיבלתי עכשיו נתונים, יש לי 30 או 40 דירות שמשרד הבריאות שלח לי מכתב ואמר לי 'זה לא מקום שאנשים יכולים לחיות, אסור לך להכניס לשם אנשים'.

מאיר כהן: כשאני שומע שמשרד השיכון מוכן להשקיע עד 100,000 שקל בשיפוץ, אני באתי עם סטודנטים, אמרתי 'אני רוצה שתשקיעו 40,000 לשיפוץ', אז אני קצת מתפלא על מה שאתם אומרים.

שרה צימרמן: לזכאים.

מאיר כהן: גם לזכאים, אני לא שמעתי.

מאיר כהן: אני גדלתי בדירת עמידר.

מאיר כהן: הגעתי לארץ עם דירת עמידר.

מאיר כהן: אני לא שמעתי על שיפוץ ב-100,000 שקלים, לא בדימונה.

מאיר כהן: לא שמעתי.

מאיר כהן: ואם כן, תשלחי לי רשימה שבדימונה שיפצתם ב-100,000 שקל דירות.

שרה צימרמן: לא רק בדימונה, בכל הארץ.

מאיר כהן: אני אומר לך על דימונה, אני מדבר על הפריפריה, ששם הבעיה היא אקוטית.

מאיר כהן: אני לא יודע שהוצאתם 100,000---

שרה צימרמן: אני אשלח לך כמה כסף---

מאיר כהן: אני אתן לך נתון בדימונה, שזו אוכלוסייה שאנחנו עושים לה קצת עוול.

מאיר כהן: יש בדימונה היום 50 חד הוריות, רובן הגדול עולות חדשות, הן אחרי עשר שנים בארץ, כבר לא עולות חדשות, שמחכות לדיור.

מאיר כהן: אין להן דיור.

מאיר כהן: מה שמציעים להם, הם הולכים לשם, מתקשרים אליי, 'מאיר, בוא תראה', אני מגיע לדירה, רואה שוד ושבר, דירות בלי חלונות, בלי משקופים, בלי דלתות.

מאיר כהן: אני הולך איתם לעמידר, עמידר אומר 'אנחנו יכולים לתת משהו כמו 22,000 או 24,000 שקלים לשיפוץ'.

מאיר כהן: אני עוזר להם, מביא את מהנדס העיר שלי, חינם אין כסף, אומר לו 'תעזור להם, תעשה שמאות של כמה צריכים להשקיע', 60,000, 70,000 שקלים, בכדי להשמיש את הדירה הזאת למגורים.

מאיר כהן: לכן אני אומר, אם הממשלה הזאת תחליט לבנות, או לחילופין לקנות 5%, את יודעת מה, לא 5%, להתחיל ב-2%-3%, דירות קרקע במיוחד, כי יש בעיה של נכים שמחכים לדיור, זה דבר אחד.

מאיר כהן: הדבר השני, להפסיק להיפטר מהדירות, להתחיל לשפץ אותן, להפסיק למכרז דירות של הדיור הציבורי.

מירי רגב: אבל אני מבינה שמכרתם דירות למי שגר שם.

מאיר כהן: מה פתאום.

מירי רגב: אז אתם עושים כסף מהדירות.

מאיר כהן: לא, הם לא עושים כסף.

מירי רגב: כמה פקידים הוספתם לעמידר בעקבות זה?

יעקב ברוש: יש פקיד שמטפל.

יעקב ברוש: אני אבהיר את התמונה.

יעקב ברוש: קודם כל, אני, כמנהל הכללי של עמידר, אני יכול להגיד לך שאני מצטרף, אני חושב שהחוק של רן כהן היה טעות, בראייה לאומית בכלל, אני נגד מכירת דירות---

מירי רגב: אז למה מוכרים אותן?

יעקב ברוש: עוד מעט אני אסביר.

יעקב ברוש: היו כמה מאות דירות נטושות הרבה מאוד שנים שלא היה להן ביקוש, שהמצב התחזוקתי שלהן הורע במהלך השנים.

יעקב ברוש: במקום שתקבל כסף עבורן, היית צריך לשלם עבורן מסים.

יעקב ברוש: אני גוף מבצע, אני לא מחליט, החליט משרד השיכון, ולא חברת עמידר, למכור את הדירות האלה והוציא אותן במכרז.

יעקב ברוש: כמובן שבשלב ראשון בעדיפות לזכאים שלא גרו בדירות, ובשלב שני לכל אזרח במדינת ישראל שיכול לקנות ובחלק מהמקומות, כמו שמר מאיר כהן ציין, זה שוק פתוח.

יעקב ברוש: קנו את זה---

מירי רגב: עדיין קיים הדבר הזה?

יעקב ברוש: הכמות הצטמצמה בצורה משמעותית.

מירי רגב: אני אעלה שאילתא לשר השיכון.

רונן כהן: בוודאי שזה קיים, אני אסביר לך גם למה.

רונן כהן: שני דברים חשוב לדעת, אחד, כשאנחנו אומרים 'ביקושים' זה ביקושים מצד אוכלוסייה שנקבעה שהיא זכאית, לא ביקושים---

מירי רגב: אבל איך אתם מוכרים דירות כאלה?

מירי רגב: אתם מוכרים את זה לביזנס?

שרה צימרמן: את צודקת, לא צריך למכור את הדירות האלה.

שרה צימרמן: היום כבר לא עושים את זה.

שרה צימרמן: עשו כשהיו בדימונה 200-300 דירות ריקות.

שרה צימרמן: אז מכרו, היום כבר לא מוכרים.

שרה צימרמן: יכול להיות שבמקרה הזה, בגלל החרדים, שאין שם פתרון לאף אחד אחר, אומרים 'אולי נמכור?

שרה צימרמן: ' אבל אין לנו שום רצון ושום כוונה להמשיך---

רונן כהן: אם בתוך היישוב יש משפחה שהיא זכאית, אנחנו מגמישים מאוד את הקריטריונים.

רונן כהן: אין מצב שיש משפחה זכאית ולא משפצים עבורה דירה.

רונן כהן: אני מוכן אפילו שתבדוק את זה פרטנית.

רונן כהן: אין מצב כזה שאומרים לו 'לא, זה עולה 40,000 שקל, אתה לא מקבל'.

רונן כהן: ברגע שהוא מקבל זכאות לדירה, לא עושים חשבון לשיפוץ.

רונן כהן: כמובן שאם יש שתי דירות, אחת 100,000 שיפוץ, ואחת 30,00 שיפוץ, גם אם הוא רוצה את ה-100,000 הוא יקבל את ה-30,000 וזה בסדר.

מירי רגב: אבל זה לא מה שאומר מר מאיר כהן.

רונן כהן: אז אני רוצה להסביר לך.

רונן כהן: מה זה ביקושים?

רונן כהן: אם אין באוכלוסייה, בתוך היישוב, אנשים שזכאים ואף אחד לא רוצה, אז המדינה משלמת על זה ארנונה ויש נזקים לדירה והמדינה אומרת 'רגע אחד, אין לי מה לעשות עם הדבר הזה, אני מאפשרת מה שיבוא קודם, אם יבוא קודם זכאי, יקבל'.

מירי רגב: אבל אם הזכאי יבוא בעוד שנה?

מירי רגב: אז אין כבר דירות.

רונן כהן: יש, אין מגבלה.

רונן כהן: את לא מעמידה את כל הדירות למכירה, את תמיד משאירה מלאי.

מירי רגב: אבל זה לא חכם.

מירי רגב: אני לא מבינה, אין לנו דירות ציבוריות, צריך לבנות דיור ציבורי, אנשים בלי דירה ואנחנו מוכרים את הדירה כדי לעשות ביזנס?

רונן כהן: בדימונה יש לנו 50 דירות ריקות, איפה הבעיה?

מאיר כהן: אל תדבר ככה, בחייך.

מאיר כהן: תפסיק, נו.

מאיר כהן: איפה הבעיה?

מאיר כהן: אני אומר לך שמשרד הבריאות הוציא לי צו להוציא---

רונן כהן: אבל אם יהיה זכאי, נשפץ.

מירי רגב: אבל יש.

מאיר כהן: בדימונה יש 11 משפחות נכים.

מאיר כהן: עוד פעם, אני לא מאשים את עמידר---

מירי רגב: הוא כן, הוא אומר שהוא יכול לשפץ את זה, הוא לא משפץ.

מאיר כהן: חברת הכנסת רגב, 11 משפחות נכים שצריכות דירת קרקע.

מאיר כהן: מכרו בארבע השנים שחלפו במכרז פתוח את דירות הקרקע.

מירי רגב: זה פשוט לא יאומן.

מאיר כהן: ואני יודע בדיוק איפה וכמה.

מאיר כהן: זה לא עמידר, משרד השיכון הוציא אותן למכרז.

רונן כהן: הדבר השני שחשוב לומר, בשנה האחרונה היה סיפור עם האוצר שהרוב הגדול של הכסף ממכירת הדירות חוזר לתת פתרונות.

רונן כהן: חלק מה-200 מיליון שקל שדיברנו עליהן, זה מתוך אותה קרן.

רונן כהן: הכסף ממכירת הדירות נכנס לקרן הזאת ומהקרן רוכשים דירות למשפחות.

רונן כהן: לכן המכירה הזאת במקום שאין לנו ביקושים ואין לנו צורך, היא גם מניבה לטובת מקומות שאנחנו צריכים.

מירי רגב: אסור למכור דירות ציבוריות.

רונן כהן: מניבה לצורך פתרונות דיור.

מירי רגב: פתרונות דיור?

מירי רגב: האוצר והמדינה צריכה למצוא פתרונות למצוקות דיור.

מירי רגב: הכוונה שלנו זה לא לצמצם את מלאי הדירות בדיור הציבורי, אלא להיפך, להגדיל את מלאי הדיור, לזוגות צעירים.

מירי רגב: כמובן לא כמו שבנינו אז, כמו השכונות בקרית גת שאני גרתי בהן ואחרים, אלא שכונות שהן מעורבות.

מירי רגב: זה מה שצריך לעשות.

רונן כהן: האוצר לא קבע את זה.

מירי רגב: האוצר קבע, או לא קבע,חוקים, אנחנו יכולים גם לשנות את החוקים.

מירי רגב: כשזה נח לכם זה חוק, וכשזה לא נח לכם, זה לא חוק.

מירי רגב: אני אומרת את זה באופן עקרוני לדרג המבצע, כשזה נח זה חוק, כשזה לא נח זה לא חוק.

עדי ברקו: קודם כל אני רוצה לפרגן לעמידר, שיש עם מי לדבר, וזה חשוב מאוד, גם המנהל הכללי ובכלל.

עדי ברקו: מגיע להם מלה טובה ועדיף קודם כל להתחיל בדברים הטובים.

עדי ברקו: אבל אני חושב שאם חוקק חוק, ונאמר פה על ידי חברת הכנסת שבעצם חוקק חוק לפני איקס שנים, מה שהיה טוב לפני איקס שנים, הוא לא טוב היום.

עדי ברקו: אנחנו רואים את זה בכל מדינת ישראל, אנחנו רואים את ההתעוררות, ואני חושב שהבנו שאנחנו נמצאים במקום אחר.

עדי ברקו: אם בנצרת עלית יש כ-3,000 דירות, והמנהל הכללי של עמידר יתקן אותי, ואין לי דירה אחת, ואני כרשות, כשאני רוצה לעזור, מגיעה אותה משפחה, אותו איש מבוגר, אותה זקנה, שאני מבין שהיא כבר מחכה תשע וחצי שנים, או אם חד הורית עם שני ילדים ואחד כבר חייל ותיכף יוצא מהקריטריונים ואני עומד מול שוקת שבורה, ומתוך 3,000 דירות, שכבר הוציאו למכירה, אין לי בית אחד.

עדי ברקו: החבר'ה נותנים את הנתונים והם אומרים לי 'עדי, אנחנו רוצים לעזור, רק אין לנו אף דירה'.

עדי ברקו: אז אני לא מבין, יש מנגנון שאומר שיש ביקוש והיצע במדינה, אנחנו מבינים שאנחנו צריכים את הדיור הציבורי במיוחד בפריפריה, אני בטוח שגם במקומות אחרים, אז בואו נעצור קודם כל את תהליך המכירה.

עדי ברקו: קודם כל בואו נעצור.

מירי רגב: אין שום סדר.

מירי רגב: אין איזה שהוא תכנון.

רונן כהן: אגב החוק הזה נחקק מחדש לפני שנתיים, על ידי רן כהן ומרציאנו.

רונן כהן: לפני שנתיים, לא עשר שנים.

עדי ברקו: גם כשאתה עושה משהו, והתחילו בתהליך, ודרך אגב, מכרו לחלק מהאוכלוסייה, ומאיר, תיזהר, יש לך מה שנקרא מכשול שמעמידים, נצרת עלית כבר נכנסה למכשול הזה, עלינו מחתך סוציו אקונומי 5 ל-6, למה?

עדי ברקו: כי פתאום יש לנו יותר בעלי דירות.

עדי ברקו: מה קרה מזה?

עדי ברקו: אתה מחייך, אתה יודע למה אתה מחייך?

מאיר כהן: תדאג להוריד את האחוזים---

עדי ברקו: זה האבסורד, זה סינדרום של אבסורד.

עדי ברקו: למה אני אומר למאיר ידידי שייזהר?

עדי ברקו: תבינו, הורידו לנו מענקים.

עדי ברקו: באותו חוק שחוקק, הייתי מאוד מכבד אותו אם היו לוקחים בחשבון למי מכרו את הבתים האלה.

עדי ברקו: מכרו את הבתים לאוכלוסייה שלא מסוגלת לתחזק אותה, וראו זה פלא, כשמגיעה אוכלוסייה מבוגרת, שהיא חד הורית או חלשה, או זקנים, הם לא יכולים להחזיק את הבית.

עדי ברקו: והנה נוצרה בעיה, וגם פה אני רוצה לפרגן לעמידר.

עדי ברקו: אנחנו מדברים איתם, הם מטפלים, הם עושים, אבל כל הפרוג'קטורים האדומים נדלקו.

עדי ברקו: חבר'ה, צריך קודם כל לעצור מערכתית את המכירה.

עדי ברקו: צריך לעצור את החוק, ואם הוא מלפני שנתיים, אז עכשיו צריך לעצור אותו.

מירי רגב: אני חייבת לסיים את הדיון.

מירי רגב: זה היה דיון ראשוני.

מירי רגב: אני רוצה להודות קודם כל למי שהגיע.

מירי רגב: אין ספק שאנחנו זקוקים ליותר דיור ציבורי במדינה.

מירי רגב: אין מה לעשות, יש לנו יותר אנשים שיש להם קשיים והדיור הציבורי צריך להשתנות בהתאם למגמה של מה שקורה ולהתפתחות.

מירי רגב: זאת אומרת, אם אז בנינו דיור רק לאנשים שאין להם, ואז זה הפך לסלאמס ולמקום של זנות וסמים ואלכוהול, אז היום אנחנו צריכים לשלב את הדיור הציבורי, בבנייה רוויה, בבניינים טובים ונחליט שאיקס דירות מתוך כל בניין שהקבלן בונה, המדינה קונה וזה יהיה לטובת דיור ציבורי.

מרינה סולודקין: אז נעשה ביחד חוק, שתינו.

מירי רגב: יש לי כבר חוק, אני אראה לך אותו.

מרינה סולודקין: 2%.

מירי רגב: 5%, לא לרדת, במשא ומתן נרד ל-2%.

מירי רגב: אם נלך על 2%, בסוף זה יהיה אפס.

מירי רגב: צריך להתחיל מגבוה, זה רק משא ומתן.

מירי רגב: מה שצריך לעשות זה ככה; קודם כל צריך להפסיק למכור דירות של דיור ציבורי, לא משנה איפה, לעצור את זה.

מירי רגב: לעצור את מכירת הדיור הציבורי.

מירי רגב: יכול להיות שגם אם אין מישהו שהיום זקוק לדיור ציבורי, עדיף לתת את זה לסטודנטים בשלב ראשון, וכשפתאום יהיה מישהו לדיור ציבורי, תהיה את הדירה, ולא למכור אותה לאנשים שיעשו עסקים על דירות.

מירי רגב: זה אווילות, אני לא מאמינה שזה קורה.

מירי רגב: חשבתי שמוכרים אותן לאלה שגרים שם.

מרינה סולודקין: בגלל שאת שנה שנייה בכנסת.

מרינה סולודקין: הכל עוול.

מירי רגב: אני לא יודעת מה המדיניות של משרד השיכון, אבל אני מתכוונת להעביר לשר שאילתה בעניין הזה.

מירי רגב: אני רוצה לדעת האם אתם מתכוונים, במדיניות שלכם, למכור דירות.

שרה צימרמן: את מדברת על הפנויות?

מירי רגב: פנויות.

מירי רגב: היום הן פנויות, מחר הן לא תהיינה פנויות.

שרה צימרמן: יש פה דירה, שם דירה.

עדי ברקו: בתור התחלה, ביישוב כמו נצרת עלית, אם תקנו 2%, זה...

מירי רגב: הדבר השני שצריך לראות זה איך אנחנו מגדילים את מלאי הדיור הציבורי.

מירי רגב: אין שאלה.

מירי רגב: 700 דירות זה מצוין, אבל זה לא מספיק.

מירי רגב: אין כאן ואקום, הכל קשור להכל, מי שלא יכול לקנות דירה, ורוב האנשים שלא יכולים לקנות דירה, צריכים לשכור דירה, מי שצריך לשכור דירה, לא תמיד יש לו את הכסף לשכור דירה ב-4,000 שקל.

מירי רגב: אין מה לעשות, הוא מקבל משכורת של 4,000 שקל, הוא לא יכול להוציא את כל הכסף על הדירה.

מירי רגב: אין לו יכולת לעשות את זה.

מירי רגב: כל הפרסומים אומרים שיותר מ-30% מהמשכורת שלך שהולכת על משכנתא או על שכר דירה, זה אומר שאחרי שנתיים אתה לא יכול לעמוד בתשלומים לזה.

מירי רגב: למרות שאתם חושבים שאתם יודעים הכל באוצר ואתם מגחכים על הכל, אנחנו יכולים למצוא את עצמנו פה עם מלאי שהולך וגדל של מחסור בדירות בכלל, זוגות צעירים שאין להם בית, שהם ייכנסו לתוך מעגל העוני, שיהיו זקוקים לדיור ציבורי, דיור ציבורי שאין.

מירי רגב: אין אפילו דירות לשכר דירה מרוב ששכר הדירה כזה גבוה, אם כבר יש דירה שמוכנים לשכור אותה, היא כבר עולה 5,000 שקל ועם ה-1,700 שקל שנותנים לו, הוא לא יכול, הוא צריך לשלם את כל השכר שלו להשלמת שכר דירה.

מירי רגב: זה לא הגיוני.

מירי רגב: יש כאן מעגל של ביצה ותרנגולת.

מירי רגב: רק מצב של לחזור לתקופת שרון, תקופת העלייה הגדולה, כשהוא שיווק 100,000 דירות, נתן תמריצים לקבלנים, נתן הטבות מקום, הקים את הוועדות לתכנון מהיר.

מירי רגב: כל הדבר הזה ביחד הביא לתנועה במשק, ואז יש דירות, המחיר שלהן הולך וקטן, יש דירות גם באופן נורמלי לשכר דירה.

מירי רגב: לא יכול להיות שהיום צעיר שלומד בירושלים צריך לשלם כמעט 4,000 שקל שכר דירה, זה לא עולה על הדעת.

מירי רגב: זה לא עולה על הדעת.

מירי רגב: ובסוף המשכנתא של האוצר זה 4% כשבמשק זה 3%.

מירי רגב: צריך להיות מהלך רחב בנושא הזה.

מירי רגב: יש כאן בעיה קשה של דיור.

מירי רגב: אז מה אנחנו נעשה?

מירי רגב: הרי מה קורה?

מירי רגב: אנחנו תמיד נגררים.

מירי רגב: אנחנו אוהבים להיגרר.

מירי רגב: למרות שאנחנו צודקים, אנחנו אוהבים להיגרר.

מירי רגב: אז אנחנו נתחיל לצלם אנשים שמשתלטים על מקלטים, שגרים במקלטים, שבגלל תנאי תברואה לא טובים קורים להם מקרים לא טובים, שהם הולכים עם זה כתוצאה מזה לבתי חולים, אנשים שגרים באוהלים, אז המדינה שלנו והממשלה תילחץ, ואז פתאום יתחילו תמריצים וזה וזה.

מירי רגב: במקום להגיד; זאת הבעיה שלנו, בואו נטפל בזה ב-2011-2012 ונראה איך אנחנו מעודדים את העניין הזה ופותרים את זה ובתוך זה שמים גם קצת כסף על שיקום שכונות.

מירי רגב: תראה איך שיקום השכונות נראה.

מירי רגב: זה לא הדיון, אבל גם זה חלק מהעניין.

מירי רגב: הסתובבתי בשיקום שכונות, זה בושה, הקיר עומד להתמוטט.

מירי רגב: עד שמישהו לא ימות מבית שייפול, אז אנחנו נבין שאנחנו צריכים לשים 200 מיליון שקל על שיקום שכונות ונגמור את העניין הזה.

מירי רגב: האנשים החלשים מפריעים במדינה הזאת.

מירי רגב: צריך לעשות שני דברים, או להשליך אותם לים, או לא יודעת מה לעשות, כי הם מפריעים.

מירי רגב: אנחנו לא אוהבים אנשים חלשים במדינה הזאת.

מירי רגב: כולם צריכים להיות חזקים ועשירים, אבל מה לעשות, לא כולם חזקים ולא כולם עשירים.

מירי רגב: זאת מדינה, זאת חברה, יש גם חלשים ויש גם עניים ויש גם עשירים, צריך לדאוג גם לאנשים האלה.

מירי רגב: בנושא של הדיור, זה אל"ף-בי"ת שלנו.

מירי רגב: אז אתה אומר, אי אפשר להביא אותם כי החינוך לא טוב, החינוך הטוב זה חשוב, אבל אם לא יהיה לו בית ולא תהיה לו תעסוקה, אז לא מעניין אותו עכשיו החינוך והכל קשור להכל.

מירי רגב: ואם קצת נשנה את הדיסקט, לא בהרבה.

מירי רגב: .. דרך אגב, בסוף זה יעלה לנו יותר, טלאי על טלאי יעלה לנו יותר.

מירי רגב: וזה חבל.

מירי רגב: אני גם חשבתי על הצעת חוק.

מירי רגב: אנחנו נראה את הצעת החוק שלךְ ונרתום כמה שיותר חברי כנסת לטובת העניין הזה.

מירי רגב: חשוב מאוד שגם אתם, בעמידר ועמיגור, למרות שיש את המדיניות של למכור דירות, גם לכם יש מה להגיד כאמירה.

מירי רגב: אל תמכרו דירות, אתם באתם משם.

מירי רגב: אתם מכירים את זה.

מירי רגב: אל תמכרו את זה.

מירי רגב: כל הזמן המדיניות משתנה, אתם אנשים שבאתם מהשטח, אני מכירה את יושב ראש עמידר, מר דוד מגן, שאני באמת מעריכה ומוקירה, הוא תושב קרית גת, אתם, השטח, תבלמו את העניין של מכירת הדירה.

מירי רגב: אי אפשר לעשות על גבי החלשים כסף.

מירי רגב: למכור עכשיו דירות בכלום כסף והם עושים מהם אחר כך סוויטות, אני יודעת למה.

מירי רגב: חברים, תודה רבה לכם.