ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 18, פרוטוקול מספר 664, 2012-07-09 11:30

עינת וילף: אני פותחת ישיבה של ועדת החינוך, התרבות והספורט.

עינת וילף: הישיבה עכשיו היא דיון מהיר לבקשת שני חברי כנסת – חבר הכנסת עפו אגבאריה וחבר הכנסת גאלב מג'אדלה.

עינת וילף: כותרת הדיון המהיר שניתנה על-ידי חברי הכנסת – תקיפת אחיות ערביות על רקע גזעני בבית-ספר עציון ביפו.

עינת וילף: בבקשה, עפו, תוכל להתחיל, בבקשה.

עפו אגבאריה: גברתי יושבת הראש, אורחים נכבדים, חבריי חברי הכנסת.

עפו אגבאריה: אני הבאתי את הדיון המהיר הזה בעקבות פנייה של אחיות ערביות שעובדות בנטלי, שזה החברה שנותנת את השירותים הרפואיים בבתי-הספר.

עפו אגבאריה: כידוע לכם, השירות הזה הוא כבר לא בהשגחת או בתוך משרד הבריאות אלא נתנו אותו לחברה פרטית והחברה הפרטית הזאת, חוץ מהנגב, כמובן, והחברה הפרטית הזאת, יש לה את האחיות והיא מניידת אותן ממקום למקום, באזור הצורך והמחסור, איפה שיש אחיות.

עפו אגבאריה: בתאריך ה- 18.6, היו שתי אחיות, מאזור נצרת, שנתבקשו על-ידי נטלי לתת את הטיפול ואת החיסונים בבית-ספר עציון ביפו.

עפו אגבאריה: למרבה הצער, כאשר נכנסו האחיות האלה והתלמידים ראו שמדובר באחיות ערביות, אחת מהן היתה גם לבושה בלבוש מסורתי, אז היתה איזה שהיא מהומה של הילדים והם לא רצו לקבל את הטיפול וגרוע מכך שהם תקפו אותן גם מילולית וגם פיסית ושהאחיות הסתגרו בחדר והילדים התחילו ליידות אבנים ואפילו שברו שמשות של החדר איפה שהסתגרו האחיות.

עינת וילף: בית-ספר עציון הוא איזה סוג בית-ספר?

עפו אגבאריה: חרדי.

עפו אגבאריה: דתי.

שושנה נגר: אני המפקחת של בית-הספר, שמי שושי נגר, בית-ספר עציון הוא בית-ספר בתל-אביב, ביד-אליהו, והוא בית-ספר רגיל, חינוך רגיל, ממלכתי דתי, מכיתה א' עד ו'.

עינת וילף: יסודי, ממלכתי דתי, א' עד ו', OK, תודה.

עפו אגבאריה: וכאשר האחיות הסתגרו בחדר והילדים התחילו ליידות אבנים, אז אפילו לא קיבלו את הגיבוי הנכון, הנאות, בזמן הנכון, וזה לקח זמן עד שהגיעו המנהלת וצוות מהמורים, כדי להרגיע את העניינים.

עינת וילף: מה זאת אומרת שלא קיבלו גיבוי?

עפו אגבאריה: זאת אומרת, הן נמצאו תקופה מסוימת, כאשר יידו עליהן אבנים והן לבד בחדר הזה ולא היתה התערבות של ההנהלה במה שקורה.

עפו אגבאריה: אנחנו רואים את הדבר הזה בחומרה רבה.

עפו אגבאריה: קודם כל, מקצוע הרפואה הוא המקצוע ההומניטארי ביותר בכל העולם.

עפו אגבאריה: ידוע על כל מיני ארגוני זכויות אדם, אם זה רופאים לזכויות אדם ואם זה רופאים ללא גבולות, שעושים את עבודתם ובצורה הומניטארית ביותר, ללא שום התחשבות במיקום או באוכלוסייה שמטפלת בה ובמיוחד, כשנוסעים לאוכלוסיות מדוכאות או אוכלוסיות חלשות ואוכלוסיות חולות.

עפו אגבאריה: הדבר חמור עוד יותר, כאשר מדובר שהעניין הוא על רקע גזעני, שהילדים לא רצו לקבל את הטיפול מאחיות ערביות שנראות אולי קצת אחרת מההווי שהם חיים אותו וזה דבר חמור מאוד.

עפו אגבאריה: מאז קום המדינה עד היום, ידוע שיש אחיות ויש רופאים שמטפלים גם במגזר הערבי, אחיות יהודיות ורופאים יהודים, שאף פעם לא היה ולא נתקלו בצורות של אלימות נגד הרופאים או נגד האחיות ועד היום עובדים כמויות אדירות של רופאים ואחיות, גם במגזר הערבי ורופאים ואחיות ערביות בכל בתי החולים ובכל המרפאות שנותנים את השירות באופן שווה ובאופן מקצועי על הצד הטוב ביותר.

עפו אגבאריה: כי הדבר מאוד חמור, כאשר אנחנו רואים תופעות כאלה גזעניות, שהן באמת על רקע גזעני, מי צריך לפקח על הדברים האלה?

עפו אגבאריה: לדעתי, משרד החינוך, יש לו את המקום הראוי בעניין הזה, כדי למנוע דברים כאלה, מן הראוי היה להנהלה, קודם כל להגן על האחיות, דבר שני, שמראש, מלכתחילה, היו צריכים לתת את החינוך הנכון ואת ההכנה שיבואו אחיות ובאות אחיות, שהם צריכים לקבל את זה בצורה הראויה ובצורה הרגילה, שאין הבדל בין אחות ערבייה לבין אחות יהודייה, שתיתן את מה שצריך לתת לילדים האלה בזמן הדרוש לכך.

עפו אגבאריה: לכן, אני מצר על כך שלא משרד הבריאות ולא משרד החינוך, אפילו לא גינו את המעשה והמעשה כמעט טוטא מתחת לשטיח כאשר המנהלת רק עשתה את מה שבו בזמן להשתיק את העניין, לא היה אפילו פנייה, לא למשטרה ואם לא היה פנייה למשטרה, אז מן הראוי היה שהמפקחת או מנהלת בית-הספר שתנקוט באמצעים ובגישה שאין מקום לתופעות כאלה.

עפו אגבאריה: זה דבר מכרסם קודם כל בדו-קיום, מכרסם בהבנה, מכרסם בדמוקרטיה וזה דבר בלתי ייאמן, שכאילו בוצע לינץ' נגד אחיות לעיני מנהלי בתי-הספר.

עפו אגבאריה: אני רק יכול לתאר לעצמי שאם היה הדבר הפוך ואם באיזה שהוא בית-ספר ערבי היו ילדים מיידים ערבים למספר אחיות שהיו נמצאות באיזה חדר סגור ומנפצים את השמשות כשהאחיות נמצאות בפנים, מה היתה הזעקה גם בעיתונות, גם בממשלה, גם בכנסת, וגם במשרד החינוך וגם במשרד הבריאות, על דבר כזה שהיה יכול לקרות, כאשר אנחנו רואים מה שקרה שכמעט ולא קיבל הד תקשורתי.

עפו אגבאריה: לכן, גברתי היושבת ראש, אני מציין זאת בחומרה רבה ואני מאוד מקווה שגם משרד הבריאות וגם משרד החינוך יצאו בגילוי דעת לגנות את התופעה ולעשות על כן שדברים כאלה לא יישנו ולתת תוכנית מפורטת לבתי-הספר, שיש את האפשרות ויש, וצריך להיות ככה, שאם יבואו וכאשר באות אחיות או רופאים לבתי-ספר או למוסדות, אפילו אם זה חרדים ואפילו אם זה יהודיים לא חרדיים, אז אין מקום לתופעות האלה.

עפו אגבאריה: כי זה דבר שבאמת יכול לגרום רק לדברים אסוניים בחינוך של הילדים וגם בתוצאות של ההגשה או הטיפול הרפואי שצריכים לקבל הילדים וגם בכלל כל האוכלוסייה.

עפו אגבאריה: תודה.

עינת וילף: תודה רבה לך.

עינת וילף: בבקשה, חבר הכנסת מג'אדלה.

גאלב מג'אדלה: ברשותך, אני, יש לי המון דברים קשים לומר.

גאלב מג'אדלה: אבל אני מתאפק כרגע.

גאלב מג'אדלה: אני מציע שנשמע אחת מהאחיות וגם את המפקחת, כדי שנגיב כראוי על הדברים.

גאלב מג'אדלה: אם זה מקובל עלייך.

עינת וילף: אני אבקש בכל-זאת מאחר והדיון שלכם, אתם ביקשתם את הדיון, ולא הסדרתם אתנו את לוח הזמנים, אז אני מבקשת שתאמרו את דבריכם.

גאלב מג'אדלה: לא, אבל אני ארצה להתייחס לדברים שלהן.

עינת וילף: אתה מוזמן אחרי זה.

עינת וילף: אתה לא רוצה לדבר עכשיו?

גאלב מג'אדלה: חבל, אני רוצה להתייחס אחרי הדברים שלהן.

עינת וילף: חבר הכנסת ברכה, אתה רוצה?

עינת וילף: יש לך?

גאלב מג'אדלה: אחרי הדברים שלהן, יהיה לי הרבה.

מוחמד ברכה: אני רוצה לשמוע.

עינת וילף: בבקשה.

עינת וילף: כן, מי רוצה לדבר?

גאלב מג'אדלה: היאם אבו ג'בל.

היאם אבו ג'בל: שלום.

היאם אבו ג'בל: אנחנו מצטערות שהאחיות שקרה איתן את הנושא, את הדבר הזה, הן לא נמצאות היום פה, אחת האח שלה גוסס והשנייה היא בחוץ לארץ, אז אנחנו בוועד האחיות ואנחנו עכשיו.

עינת וילף: רק שאני אבין, האחיות שזה קרה להן, לא פה?

היאם אבו ג'בל: לא פה, בגלל אני אומרת.

היאם אבו ג'בל: אבל אני בוועד האחיות.

עינת וילף: אז אין לנו תיאור של מי שהיתה שם.

עינת וילף: אז אתה רוצה להתייחס?

גאלב מג'אדלה: לא לא.

היאם אבו ג'בל: אבל אנחנו בוועד של האחיות.

היאם אבו ג'בל: כל הדברים, בדיוק, כל הסיפור.

עינת וילף: כן, אבל זה לא, כלומר, ביקשת להתייחס אחרי שידברו אלה שהיו נוכחות.

עינת וילף: הן לא היו נוכחות .

גאלב מג'אדלה: אני עדיין עומד על זה.

גאלב מג'אדלה: אני רוצה להתייחס.

עינת וילף: אבל אלה שהיו נוכחות לא נמצאות פה.

גאלב מג'אדלה: אבל היא מייצגת אותן.

גאלב מג'אדלה: אם אני לא מגיע, אם היו שולחים עורך-דין שעולה אלפי דולרים, זה היה יציג, אבל אם הוועד.

עינת וילף: לא הייתי נותנת לו לדבר גם כן.

גאלב מג'אדלה: לא יודע.

עינת וילף: אני אומרת לך.

גאלב מג'אדלה: כל מי שמגיע לייצג גורם מסוים שהוא כאן צד בעניין, אני הייתי נותן לו.

גאלב מג'אדלה: כי אני רוצה להתייחס עניינית.

גאלב מג'אדלה: חבר הכנסת אגברייה הציג את זה מצוין, יש לי הרבה מה לומר אחר-כך, כי אני רוצה לשמוע את הדברים שלהם.

גאלב מג'אדלה: אני לא רוצה להטיח עכשיו אשמות בדבר שעוד לא שמענו.

עינת וילף: אבל אין אחת מי שהיתה שם.

גאלב מג'אדלה: למה?

גאלב מג'אדלה: יש את המפקחת, יש לי את מי שהיתה.

עפו אגבאריה: אני דיברתי אתן בטלפון והן פנו אלי בכתב גם.

גאלב מג'אדלה: היא לא מוסמכת לבוא לכאן לדבר, אם לא היתה מקבלת סמכות.

עפו אגבאריה: העניין חמור ביותר.

עינת וילף: ברור שזה חמור, אבל הן לא נמצאות כאן.

עפו אגבאריה: אני חושב שכולנו שותפים לכך.

עפו אגבאריה: אני חושב שאנחנו נשמע ואני מציע שהישיבה תתקדם ונקבל את ההחלטות על-פי שיקול הדעת שנתון בידינו.

עפו אגבאריה: אכן, זה לא העניין הפורמאלי עכשיו.

עפו אגבאריה: מאז ומתמיד אנשים באו לוועדה ודיברו.

עינת וילף: בסדר.

עינת וילף: אתם ביקשתם לקיים דיון.

עפו אגבאריה: העניין הוא, מה שתואר כאן, שזה פשוט מחריד, מחריד.

עינת וילף: בסדר.

עינת וילף: הדיון הוא שלכם.

עפו אגבאריה: אנחנו ביקשנו לקיים דיון, אנחנו לא חוזרים בנו מהדיון.

עינת וילף: בסדר, אז בבקשה.

עפו אגבאריה: אנחנו מבקשים, אם מגיעה לכאן נציגה שלהם, יציגה, שהיא מוכנה לומר את דברה, אני מוכן לשמוע אותה.

גאלב מג'אדלה: אנחנו יכולים להגיד – השתכנענו או לא השתכנענו או שאת תגידי.

עפו אגבאריה: היא דיברה אתן והן שוחחו והן שלחו אותה.

מוריה אשכנזי: אני גם כן מבקשת אחר-כך את התגובה של הסתדרות האחיות.

עינת וילף: כן, בבקשה.

היאם אבו ג'בל: אבל יש מכתב מצורף מאחת מהאחיות, זה אנחנו שלחנו את זה למר עפו אגבאריה.

עפו אגבאריה: כן.

היאם אבו ג'בל: היא כתבה בדיוק מה קרה, בדיוק מה שקרה איתן.

היאם אבו ג'בל: אבל ככה, האחיות נתבקשו מחברת נטלי, החברה שמעסיקה את האחיות, ללכת לאזור הזה, לעבוד, לעשות את כל הבדיקות, בדיקות סינון, בגלל אין אחיות שם ואנחנו אחיות מהצפון, מנצרת, באו במיוחד כדי לעשות את כל הבדיקות של התלמידים וכשהם באו לבית-הספר הזה, כפי שהן סיפרו לנו, הפנים לא היתה טובה.

היאם אבו ג'בל: הפגישה של המנהלת, היא גם לא היתה תגובה, לא היתה פגישה טובה.

היאם אבו ג'בל: אחר-כך, התחילו הבנות, למרות זה, למרות זה, התחילו האחיות לעבוד ובהפסקה, את יודעת שתמיד בהפסקה יש מורים שהם משגיחים על התלמידים.

היאם אבו ג'בל: לא היה אף מורה שם והתלמידים התחילו לזרוק אבנים על האחיות וגם לדבר אל האחיות מילים, הם קיללו את האחיות בדברים לא טובים, במילים לא טובות, כמו ערביות, ככה וככה, אפילו הם השתמשו במילים לא טובות ואחר-כך אף אחד, הם לא יכלו לקרוא לאף מורה בחוץ, אז הן התקשרו לחברת נטלי, למפקחת שלהן, והמפקחת שלהן היא אמרה להן בדיוק מה לעשות, להתקשר למשטרה.

היאם אבו ג'בל: והמשטרה שם, היא התקשרה לבית-הספר, המנהלת של בית-הספר ידעה שהבנות, האחיות במצוקה והן בתוך החדר, הן לא יכולות אפילו לצאת לבקש עזרה.

היאם אבו ג'בל: אחר-כך, מישהו מנטלי, לא יודעת בדיוק מה הגדרת התפקיד שלו, הוא בא ודיבר עם המנהלת וגם באותו זמן המנהלת הכחישה את הדבר הזה ואמרה שהאחיות הן לא היו טובות עם התלמידים וכאילו אמרה, השתמשה גם במילה שהן כאילו צבטו את התלמידים וזה לא קרה ואני בטוחה שזה לא יקרה.

היאם אבו ג'בל: אחר-כך, המנהלת התנצלה, כי ראתה את האחיות, הן הגנו על עצמן, אז היא התנצלה בפני האחיות וגם עם המשטרה והלכו הביתה, אבל חברת נטלי, היא עשתה מה שהיא חייבת לעשות, אמרה להם – אם אתם רוצים ללכת למשטרה, גם אנחנו אתכם.

היאם אבו ג'בל: הם לא עזבו אותן ככה, אבל זאת אומרת שגם חברת נטלי מודעת לדבר הזה בדיוק מה קרה ואפילו היא גם עודדה את האחיות ואמרה להן – אם אתן רוצות ללכת למשטרה, גם אנחנו אתכן.

היאם אבו ג'בל: אבל הבנות הן העדיפו, זאת אולי היתה הטעות, הן העדיפו ללכת הביתה בגלל לא יודעת מה הסיבות שלהן, אפילו מכתב, מכתב אחרי כל מה שקרה, הן לא קיבלו, מכתב שהם מצטערים.

עפו אגבאריה: התנצלות.

היאם אבו ג'בל: התנצלות, אפילו הם לא קיבלו ואפילו המנהלת לא התקשרה ולא קיבלו עידוד אחר-כך מאף אחד.

היאם אבו ג'בל: אנחנו אחר-כך פנינו למר עפו אגבאריה.

עינת וילף: תודה רבה.

עינת וילף: בבקשה רק המפקחת, תוכלי להציג את עצמך לפרוטוקול.

שושנה נגר: אני מפקחת במחוז תל-אביב ומפקחת ישירה של בית-הספר.

שושנה נגר: אז קודם כל, אני רוצה לפתוח ולהתנצל, גם אם זה באיחור ואני שמחה שאת כאן כמייצגת את האחיות, שתמסרי את ההתנצלות בשמי.

שושנה נגר: אני מבקשת להדגיש שזו לא דרכנו, אנחנו מוקיעים מאוד את ההתנהגות הזאת ורואים אותה בחומרה רבה.

שושנה נגר: אנחנו מחנכים על כבוד האדם שחביב האדם שנברא בצלם, גם בתוך בתי-הספר הממלכתיים דתיים, יש לנו תוכנית לחינוך ערכית, מראשית דרכם של הילדים בתוך בית-הספר, כך שאנחנו רואים את ההתנהגות הזאת, כהתנהגות חריגה שאיננה מקובלת עלינו בכלל.

עינת וילף: מה קרה לתלמידים שנהגו כך?

שושנה נגר: אז באמת ככה המנהלת שיתפה אותי בתרחיש שהתרחש וכפי שאת אכן תיארת, כך היו הדברים.

שושנה נגר: אני מבקשת להדגיש שמדובר בשני ילדים של חינוך מיוחד, שאני בעצמי השתתפתי באחת מהישיבות של פקידת סעד לגבי אחד מהתלמידים שם שהוא ילד עם קשיים לא פשוטים ובית-הספר משלב את הילדים האלה מתוך שליחות חינוכית, כשהרצון הוא באמת לשלב אותם במערכת שהיא רגילה ותקינה.

שושנה נגר: בפועל, מייד עם היוודע למנהלת בית-הספר ולסגנית מנהלת בית-הספר, הן עצרו את התופעה, נכנסו כיתה כיתה ועשו פעולת הסברה.

שושנה נגר: בנוסף, מחנכות הכיתה נדרשו להעביר שיעורים בנושא של כבוד האדם וסובלנות, בכיתות.

שושנה נגר: באותו יום, מנהלת בית-הספר נפגשה אכן, כפי שאת מעידה, עם סמנכ"ל נטלי, ודיברו ביניהם ומנהלת בית-הספר כן הצטערה על מה שקרה והבטיחה לטפל.

שושנה נגר: אחרי שבוע, מנהלת בית-הספר יצרה קשר שוב עם המנכ"ל ודיווחה לו על מה היא עשתה בתוך בית-הספר.

שושנה נגר: באותו יום גם זומנו הורי התלמיד, הורי שני התלמידים לבית-הספר, והיתה להם השעיה מנהלתית בתוך בית-הספר.

מוחמד ברכה: כמה זמן היתה ההשעיה?

שושנה נגר: אני לא יודעת להגיד לך כמה זמן היתה ההשעיה, אבל השעיה מנהלתית – היתה.

עינת וילף: האם השילוב שלהם נשקל מחדש כתוצאה מההתנהגות?

שושנה נגר: אני לא יכולה להגיד לך עכשיו בנקודת הזמן הזאת.

שושנה נגר: אני כן יכולה להגיד שכשבז

שושנה נגר: מנו נכחתי בישיבה אז פקידת הסעד מלווה שם את המשפחה ואני יודעת ממנהלת בית-הספר, שיש התקדמות בהתנהלות של הילד.

עינת וילף: אני מבקשת בכל-זאת לבחון מחדש את השילוב.

עינת וילף: אני מבקשת שיועבר לבית-הספר מסר ששילוב זה דבר חשוב, אך לא בכל מחיר ואם המשמעות היא התנהגות כזאת בשטח בית-הספר, זה לא דבר שבית-ספר יכול לאפשר אותו.

עינת וילף: אז אני מבקשת לשקול מחדש את השילוב, לבחון, ואם מחליטים בכל זאת להשאיר אותם כילדים משולבים, אך ורק אם מבהירים לך, איך הם מבטיחים שזה לא יקרה שוב.

עינת וילף: ואם הם לא יודעים להבטיח שזה לא יקרה שוב, אז יש גבול גם לשאלת השילוב.

מוריה אשכנזי: שלום לכולם, אני יושבת-ראש חטיבת אחיות בריאות הציבור בהסתדרות האחיות, נלחמת עד חורמה בנושא של ההפרטה של השירות הזה שהפך להיות למעשה סחורה עוברת לסחור, אם זה התלמידים ואם זה האחיות.

מוריה אשכנזי: אני רוצה פה קודם כל להעלות את הדעה שלי ואת חוות-דעתי בכללה, באספקט אחר לגמרי, בהיבט אחר.

מוריה אשכנזי: קודם כל, מדובר בשלהי חודש יוני, כאשר חברת נטלי בגין בג"צ, צריכה לסיים את התפקיד שלה עד ה- 30 ליוני.

מוריה אשכנזי: רצה אחרי הכסף, אחרי המרדף הזה של התפוקה, על-מנת לקבל גם את השכר שלהם, מה שהם צריכים לקבל, עבור העשייה שלהם בחודש יוני, למעשה, זה מרדף אחרי תלמידים ואחרי אחיות.

מוחמד ברכה: את מוכנה להבהיר את זה שוב?

מוחמד ברכה: מה הקשר בין סוף יוני לביניהם?

מוריה אשכנזי: אני אסביר את הכל.

עינת וילף: הם צריכים לספק את התוצאות עד התאריך הזה.

מוריה אשכנזי: אני מתייחסת לכך שלמעשה, בשלהי חודש יוני, כאשר שירת צריך כבר לתת, לסיים את החיסונים כבר בחודש מרץ, לא בסוף יוני, נוצר מצב שהמון ילדים בארץ, בחלק של מי שנותן את השירות זו חברת נטלי, לא חוסנו ואז התחילו להעביר אחיות מהצפון אל הדרום, אל כל מיני מקומות, כדי להשלים את החיסונים.

מוריה אשכנזי: זה ההיבט האחד.

מוריה אשכנזי: חברת נטלי פה היא נמצאה במצב של שלהי חודש יוני, בג"צ כפה שב- 30 ליוני הם צריכים לסיים את השירות והם צריכים לקבל את הכסף ואת התפוקה ולהוכיח שאכן, שבאמת, כיסוי חיסונים עלה.

מוריה אשכנזי: זה היבט אחד.

מוריה אשכנזי: שניים.

מוריה אשכנזי: החלוקה, אפילו שיקול הדעת המקצועי של אותה מפקחת של חברת נטלי, לבדוק, היא הרי מתאמת, מביאה את האחיות מהצפון, האם היא בדקה, לקחה לתשומת לבה מיהן האחיות שמגיעות ולאיזה בית-ספר?

מוריה אשכנזי: כי מחר, היום זה קרה פה וזה לצערי הרב וזה דבר שחוזר על עצמו הרבה, מחר זה יקרה הפוך, כשאני אחות בית-ספר, אבוא בלבוש לא הולם, לבית-ספר חרדי מהקבוצה שלהם.

מוריה אשכנזי: באיזה שהוא מקום, צריכה כאן.

עינת וילף: לא לא, זה לבוש הולם וצנוע, זה שיש אנשים שחיים במאה ה- 15, זה לא אומר שהלבוש שלך לא הולם.

מוריה אשכנזי: לא, אני לא מתייחסת לזה.

מוריה אשכנזי: אני לא מתייחסת לזה.

מוריה אשכנזי: אני מתלבשת, את יודעת מה?

מוריה אשכנזי: כמו שאני הופעתי היום.

מוחמד ברכה: אבל זה מבחינתם לא צנוע.

מוחמד ברכה: מבחינת בית-הספר.

עינת וילף: לא איכפת לי מה זה אומר מבחינתם.

מוריה אשכנזי: זאת אומרת שאותה מפקחת ומכירה את האחיות האלה.

מוחמד ברכה: יכול לגרום להתלקחות בין התלמידים למורה.

מוריה אשכנזי: היא מכירה אותן אישית, גם מזמן שהיא פיקחה באזור של עפולה, יודעת בדיוק.

מוריה אשכנזי: את באה לקחת, תתכנני עם מנהל בית-הספר, איזה אחיות את, מה זה, זה עדר שאת מעבירה אותו?

מוריה אשכנזי: אפילו כשהם הולכים למרעה, הולכים בצורה מסודרת.

היאם אבו ג'בל: כך אנחנו מרגישות.

מוריה אשכנזי: ככה הן מרגישות.

מוריה אשכנזי: זאת אומרת, שולחים אותן בלי להסתכל, בלי לבחון, מה מהות בית-הספר, מי בית-הספר, מי האוכלוסייה של התלמידים שם והפריע לי, אותך, המפקחת, מה נתן לך, אני אחות בריאות הציבור כבר המון שנים, גם אחות בית-ספר והייתי גם אחות בית-ספר במגזר החרדי.

מוריה אשכנזי: מה הקשר לאותם שני ילדים או שלושה או עשרה, זה לא משנה, שיידו אבנים, איך את קושרת את זה עם החינוך המיוחד?

מוריה אשכנזי: למה לקחת דווקא, למה הדגש על ילדים כאלה שהם חשוכי מרפא, שגם אותם אני, לידיעת

מוריה אשכנזי: כם היום, רק היום מתחילים לחסן אותם.

מוריה אשכנזי: השאירו ילדים שהם קבוצת סיכון, חברת נטלי השאירה אותם לעכשיו, לחודש האחרון שהם קיבלו כביכול ארכה מבית-המשפט העליון, לקבל, להאריך את השירות שלהם עד 30 ליולי.

מוריה אשכנזי: אני שואלת אותך, מה השיקול שלך היה פה לזרוק את המשפט הזה, כאילו חינוך מיוחד, מה זה, ילדים חריגים?

מוריה אשכנזי: כולם חריגים, אם זה ככה.

מוריה אשכנזי: הפריע לי מאוד המשפט שלך.

עינת וילף: לא לא, הם לא ילדים של חינוך מיוחד, זה בית-ספר.

מוריה אשכנזי: היא אמרה חינוך מיוחד.

עינת וילף: זה בית-ספר רגיל, אותם שני ילדים שנהגו כך, הם ילדים משולבים בתוך בית-הספר הרגיל.

מוריה אשכנזי: אבל היא הדגישה שהם חינוך מיוחד.

היאם אבו ג'בל: אבל זה לא רק הם.

עפו אגבאריה: זה דבר הכי קל לבוא ולהגיד שרק שני ילדים.

עפו אגבאריה: כאשר קורית מהומה כזו, זה לא משתתפים בה רק שניים ועכשיו לבוא ולהגיד ששני הילדים האלה הם חינוך מיוחד.

עפו אגבאריה: זה גם עוול לילדים האלה.

עפו אגבאריה: אני מניח שהשתתפו ב"הילולה" הזו יותר משני ילדים ולא רק שניים, וזה דבר טבעי, וזה דבר כבר רגיל שכאשר מדובר באיזה שהיא התלהמות כזו, אז אומרים שהוא חולה נפש או דבר כזה.

מוריה אשכנזי: בדיוק.

עפו אגבאריה: אז באמת.

עפו אגבאריה: לא צריך.

מוריה אשכנזי: למה?

עפו אגבאריה: זה צחוק.

היאם אבו ג'בל: זה לא המקרה הראשון, סליחה.

היאם אבו ג'בל: זה לא המקרה הראשון.

עפו אגבאריה: עובדה שגב' מוריה אמרה שזה חוזר על עצמו כבר בכמה מקומות.

מוריה אשכנזי: אני רוצה לומר שזה פועל יוצא.

היאם אבו ג'בל: האחות הזאת גם כן היתה.

היאם אבו ג'בל: אותו דבר.

מוריה אשכנזי: זה פועל יוצא של תהליך ההפרטה.

היאם אבו ג'בל: גם עלי זרקו ושתקתי, לפני שנה וגם חברה שלי, אפילו מכה בגב שלה, ושתקה.

היאם אבו ג'בל: זרקו עליה אוכל.

עפו אגבאריה: איפה?

עפו אגבאריה: איפה זה היה?

היאם אבו ג'בל: זה בכפר גדעון, פעם ראשונה, כשהתחלנו לעבוד לפני שנה, אז היה יותר קשה.

היאם אבו ג'בל: שם דתיים גם, בנות לחוד ובנים לחוד ואנחנו, כשאנחנו הולכות לבית-ספר יהודי, משתדלות, בגלל שאנחנו דתיות שמות על הראש, משתדלות קודם כל, אני שמה את החלוק הלבן, למה?

היאם אבו ג'בל: כדי שיתייחסו אלי, אני אחות, לא מישהי שירדה מהשמיים, ערבייה.

היאם אבו ג'בל: ישר, אני שמה את החלוק הלבן, עבדנו עם הבנות, הלכנו לבנים, היתה אתי המפקחת, התחילו לזרוק אבנים קטנים, לא ידעתי מה זה בהתחלה.

היאם אבו ג'בל: לא נפגעתי, ממש התחילו לזרוק, קמה המפקחת צעקה עליהם ככה, ושתקתי.

מוריה אשכנזי: אני מבקשת עוד כמה משפטים לומר.

עינת וילף: כן, בבקשה.

מוריה אשכנזי: אני, כשקרה האירוע, פניתי אישית למנכ"ל חברת נטלי.

מוריה אשכנזי: האדם, אמנם כתב לי בחזרה במייל שהוא רואה את זה כאירוע חריג ואירוע מאוד מחריד, אבל ביקשתי ממנו – תשלח מכתב התנצלות לאחיות ואפילו נזיפה לאותה מפקחת שלא יודעת לנתב אחיות לבתי-ספר מותאמים.

מוריה אשכנזי: עד היום, שום דבר.

מוריה אשכנזי: זאת אומרת, באיזה שהוא מקום הפרספקטיבה היא אחת ויחידה – מה שזה פועל יוצא, זה לא היה לפני זה, זה לא היה כשהשירות הזה היה בשירות של המדינה, זה תמיד הפך להיות, זה היה שירות אוניברסאלי ללא הבדל דת ומדינה ושום דבר.

מוריה אשכנזי: בכל התחומים ובכל רבדי האוכלוסייה.

מוריה אשכנזי: מה שקורה היום, יש פה כדאיות כלכלית של חברה מסוימת, עם מכרז שעומד בפתח עוד פעם, כאשר לא לומדים את הלקח של ההפרטה הזאת למעשה, מה שהיא עשתה, היא עשתה נזק עם עלות שהיא כבר עולה פי שלושה על מה שכשהתקציב היה בידי משרד הבריאות.

מוריה אשכנזי: זה פועל יוצא שאני קוראת פה גם במסגרת הוועדה, אולי צריך לעשות גם דיון נוסף עם ועדת העבודה והבריאות, איך, באיזה שהוא מקום עוצרים את המהלך הזה של ההפרטה מפני שאני יכולה כבר לומר שאם במגזר הבדואי באזור הדרום, שהוא, המדינה החליטה וזה ייאמר לזכותו של כב' סגן השר ליצמן, שהלאימו את השירות הזה.

מוריה אשכנזי: מה שהאחיות האלה עשו במשך שלושה חודשים, העלו את רמת החיסונים מ- 28% ל- 90% כמעט, בשלושה חודשים.

מוריה אשכנזי: נכון?

מוריה אשכנזי: עם עזרה של אחיות בריאות הציבור, מכל רחבי הארץ, כמו שחברת נטלי מסיטה את האחיות שלה גם כן לכל מקום, ונטלי שנה וחצי לא נקפה שם אצבע.

מוריה אשכנזי: זאת אומרת, דווקא שוב פעם, זה אוכלוסייה חלשה, אוכלוסייה בסיכון, ושם יש כאן כדאיות, כמו ששמעתי היום את החינוך המיוחד.

מוריה אשכנזי: עוד פעם, אני קוראת פה שוב פעם לעצור את המהלך הזה בעודו באיבו.

מוריה אשכנזי: תודה.

היאם אבו ג'בל: מילה אחת אני רוצה להוסיף.

היאם אבו ג'בל: יש בתי-ספר קיבלו אותנו מה זה יפה, אני בעצמי כתבתי באמת תודה לבית-הספר כי כל פעם באו – אתם רוצים לשתות משהו?

היאם אבו ג'בל: מה זה היו נחמדים, נהניתי לעבוד שם.

עפו אגבאריה: איפה זה?

היאם אבו ג'בל: יש בתי-ספר ככה.

היאם אבו ג'בל: אבל יש בתי-ספר שנפגשתי, אולי קצת יותר לדתיים האלה, שרואים אותנו לא בסדר.

עינת וילף: בבקשה.

עינת וילף: חבר הכנסת גאלב מג'אדלה.

גאלב מג'אדלה: גברתי היושבת-ראש, קודם כל, אני מבקש שהוועדה תקבל ואנחנו כמי שהעלינו את הנושא, כל התיעוד של בית-הספר בכל הסוגיה הזאת, בכל האירוע הזה, בכתב.

גאלב מג'אדלה: כל מה שעשה בית-הספר עם התלמידים, עם ההורים, עם המפקחת, עם המנהלת, אנחנו מבקשים לקבל את זה בכתב, אנחנו רוצים לראות האם דברים נעשו ואנחנו רוצים לקבל את זה בכתב.

גאלב מג'אדלה: כל מה שקשור לאירוע הזה.

גאלב מג'אדלה: הדבר השני, שאני מציע, ואני מבקש, המכתב שלא הגיע, מכתב ההתנצלות, התנצלות של משרד החינוך בפני שתי האחיות.

גאלב מג'אדלה: אם זה לא יקרה, סליחה?

מוריה אשכנזי: כב' חבר הכנסת, גם במשרד האוצר שיתנצל.

מוריה אשכנזי: זה הנתיב שלו.

גאלב מג'אדלה: סליחה, גברתי.

גאלב מג'אדלה: אני מפריד בין סיפור ההפרטה של נטלי לבין האירוע.

גאלב מג'אדלה: אנחנו לא מערבבים שמחה בשמחה.

גאלב מג'אדלה: נטלי וההפרטה של אחיות בריאות הציבור זה נושא בפני עצמו.

גאלב מג'אדלה: אני מבקש לא לערבב שמחה בשמחה.

גאלב מג'אדלה: ההתנהלות של נטלי היתה חמורה מאוד, כושלת מאוד.

גאלב מג'אדלה: כששולחים, אני, בניגוד ליושבת הראש, חושב אחרת.

גאלב מג'אדלה: לבית ספר חרדי צריך לשלוח אחיות שלא יעוררו דברים בלתי רצויים.

גאלב מג'אדלה: ברומא תתנהג כמו רומאים.

גאלב מג'אדלה: אני חושב שצריך לכבד כל ציבור וכל אוכלוסייה.

גאלב מג'אדלה: לא יכול להיות שישלחו לבית-ספר מסורתי ביישוב ערבי, בחורה שלובשת מיני.

גאלב מג'אדלה: לא מקובל עלי.

גאלב מג'אדלה: אני מאמין בזה.

גאלב מג'אדלה: צריך להתאים לאוכלוסייה את השירות ומי שנותן את השירות.

גאלב מג'אדלה: הדבר השני, אני מבקש דבר ראשון לקבל כל התיעוד, הדבר השני, מכתבי התנצלות וגם מה היו ההחלטות של בית-הספר לאור כל המקרה הזה.

עינת וילף: לורן פוריס, בבקשה.

לורן פוריס: האמת היא שאני קודם רוצה במשהו לטהר את השם של בתי-הספר הממלכתיים דתיים.

לורן פוריס: אני לא חושבת שזאת התנהלות שקורית בכל בתי-הספר הממלכתיים דתיים.

עינת וילף: אף אחד לא אמר ואף אחד לא חושב ככה.

לורן פוריס: זו היתה בעיה מאוד ספציפית בבית-הספר הזה, התנהלות שבעצם, אני פה מדברת כסגן יושב-ראש ועד הורים.

עינת וילף: אני מבינה, אבל אף אחד לא, שוב, אף אחד לא האשים.

עפו אגבאריה: לא האשמנו את כל מערכת החינוך החרדי או הממלכתי דתי.

לורן פוריס: ההתנהלות היתה שערורייתית, בעיני זה מאוד מורכב, בעיקר כשמדובר על החינוך המיוחד, שלא היו שם אנשים מבוגרים, שלא היו שם מורות, שלא היה צוות.

לורן פוריס: איפה הם היו?

לורן פוריס: זה באמת מוגזם.

לורן פוריס: מגיעים לחסן אותם, הרי ילדים במצבים כאלה יכולים להתנהג בצורה, או לפחד, או לדאוג, או אני לא יודעת, היו שם חיסונים, איפה היה צוות בית-הספר?

לורן פוריס: איך הם הגיעו למצב שדרך המשטרה היה צריך לחלץ משם את האחיות?

לורן פוריס: זה באמת מאוד מוזר ואני חושבת שצריכה להיעשות עבודה חינוכית מאוד מוקפדת עם מה שקורה בבית-הספר הזה, בפרט שלא היו מכתבי התנצלות.

לורן פוריס: אני חושבת שזה באמת התנהגות שלא תקרה.

לורן פוריס: אני חייבת להגיד שאני לא ממש בעד להדיר ציבור מסוים של אחיות מבתי-ספר מסוימים.

לורן פוריס: בעיני, חשוב חינוכית, שאחיות מכל מגזר יגיעו ושילדים ידעו לקבל טיפול מכל אזרח המדינה.

לורן פוריס: מה זאת אומרת?

לורן פוריס: איזה מין דבר זה?

לורן פוריס: לא יכול להיות שאחיות שמגיעות.

היאם אבו ג'בל: אחרי שעתיים נסיעה.

לורן פוריס: ירגישו חוסר ביטחון, כשהן נכנסות לבית-ספר בישראל.

לורן פוריס: מה זאת אומרת?

לורן פוריס: זה חייב להיות עניין בשגרה, ולא עניין חריג.

לורן פוריס: אז אני בנקודה הזאת חייבת, אני פשוט בטוחה שבית-הספר הזה, ההתנהלות שלו היתה מאוד חריגה ואני חושבת שאת צריכה באמת למצוא גם אולי סנקציות וגם לבדוק את העניין הזה בצורה מאוד מעמיקה.

לורן פוריס: איך הגיעו למצב כזה.

שושנה נגר: קודם כל, אני רוצה להדגיש בפנייך שזה לא בית-ספר של חינוך מיוחד, זה בית-ספר רגיל.

שושנה נגר: שני הילדים הם ילדי שילוב, אני לא רוצה להישמע כמצדיקה אותם.

היאם אבו ג'בל: מה זה שני ילדים?

שושנה נגר: שנייה, שנייה רגע, אבל אני הקשבתי לך, אז בבקשה.

היאם אבו ג'בל: זה לא שני ילדים.

שושנה נגר: אני הקשבתי לך, אז תני לי להגיד את מה שאני רוצה להגיד.

היאם אבו ג'בל: תגידי, אבל אל תאמרי שני ילדים, זה לא שני ילדים.

שושנה נגר: אז תכף, אני לא מסיימת את המשפט, אתם כבר.

שושנה נגר: פתחתי והדגשתי בדבריי שאני לא מקבלת את התופעה הזאת, שהיא לא מקובלת עלינו, זה לא דרכנו החינוכית, זה לא דרכו של בית-הספר ולא דרכה של מנהלת בית-הספר.

שושנה נגר: שני הילדים המשולבים האלה, קורה לא אחת שהם ילדים אימפולסיביים, שלפעמים ההתנהגות שלהם היא לא ראויה לא רק כלפי האירוע הזה, אלא גם באירועים אחרים והם שם התחילו את המהלך הזה של זריקת האבנים שהאחות תיארה כאן.

עינת וילף: הם התחילו, אבל הצטרפו עוד ילדים?

שושנה נגר: בדיוק, ואחרים.

עינת וילף: מה עשו לילדים האחרים?

שושנה נגר: אז אני אומרת לך, בגלל זה, ציינתי בדבריי שסגנית בית-הספר שאחראית שם על המשמעת, עם מנהלת בית-הספר, מייד בתום ההפסקה, טווח הזמן הזה שלא יכלו לעזור, שהאחיות היו שם בחדר לבד, זה היה בזמן ההפסקה.

עפו אגבאריה: כמה זמן זה היה?

עפו אגבאריה: שהאחיות היו בתוך החדר ונופצו השמשות עליהן מהאבנים.

שושנה נגר: אני אומרת לך שהמידע שהגיע אלי ממנהלת בית-הספר, שלא נופצו שמשות אלא אכן נזרקו אבנים לכיוון הצריף.

שושנה נגר: יש שם מורות תורניות שמפטרלות.

שושנה נגר: אז מייד כשזה קרה, קראו למורות התורניות, הן הגיעו והן כן עצרו מייד את האירוע.

שושנה נגר: נכון שהאחיות שם היו בחדר לבד ועל זה המנהלת ננזפה על-ידי והוסבר לה.

עפו אגבאריה: אבל אני מוכרח להגיד לך שזה לא נכון, לא היו מורות מפטרלות ולא היו מורים מפטרלים ולקח להם זמן עד שהם התקשרו בטלפון להנהלה, עד שהם, אני דיברתי אישית עם האחיות האלה.

עפו אגבאריה: אז סליחה, זה לא נכון.

עפו אגבאריה: האינפורמציה שאת קיבלת היא לא מדויקת ואנחנו רוצים שזה באמת יהיה יותר מדויק ולקחת בחשבון שהיו אנשים בתוך החדר שלא רק שני ילדים ואני עוד פעם מבקש, לא, את שני הילדים כאילו לעשות אותם קורבן, שהם רק שניים, אז היו הרבה יותר.

עפו אגבאריה: היתה המולה.

עינת וילף: ואם זה היה קורה כלפי מורים בבית-הספר, אני לא מתארת לעצמי שזה היה נגמר בהשעיה מנהלית.

עינת וילף: זה היה צריך להיות הרבה יותר חמור.

היאם אבו ג'בל: אם זה היה להפך, לא היו מוכנות לנסוע בכלל גם.

היאם אבו ג'בל: אז אנחנו טובות, לב טוב, נוסעות לעזור.

היאם אבו ג'בל: שידעו שבאות בנות ערביות לובשות, תתנהגו אתם יפה.

שושנה נגר: תאמיני לי שעשינו על זה הפקת לקחים מאוד מאוד גדולה ואני כן מסכימה אתך שאמרת וככה לפחות גם מנהלת בית-הספר ציינה בפניי שבאמת לא היתה שום מוכנות מי עומד להגיע לבית-הספר.

שושנה נגר: אז גם כאן אמרתי למנהלת שזה לא משנה מי מגיע ולא משנה אם לא ידעת קודם, מצופה שבאמת גם כשמגיע אדם שהילדים לא מורגלים לראות דמות כזאת, הם יתנהגו בהתאם.

שושנה נגר: זה לא משנה מי האדם ואם כי אני בהחלט מקבלת את מה שאת אומרת שכן צריכים לגלות איזה שהיא רגישות ואת דיברת על העניין של צביטות, אז אני רוצה לספר פה משהו אחר שהיה לי עם בית-ספר אחר.

עינת וילף: רק לפני, כמה ילדים אז בסוף כן היו מעורבים בתקרית?

עינת וילף: דיברת על שניים, אבל כמה היו מעורבים בסוף?

שושנה נגר: אני לא יודעת להגיד לך את זה במספר, אבל כנראה שזה שני הילדים האלה שהתחילו את המהלך ואיתם, נגררו עוד כמה ילדים.

עינת וילף: מה נעשה לכל הילדים האחרים?

שושנה נגר: אז אני אומרת.

עינת וילף: כי דיברת שרק באו ההורים של השניים שהתחילו, אבל האחרים שהצטרפו, אשמים באותה מידה?

שושנה נגר: אז יש תהליכים שנעשים ברמה בית-ספרית.

עינת וילף: הם לא הושעו?

שושנה נגר: תראי אני לא יודעת להגיד לך שוב את המספרי ילדים וגם את יודעת מה קורה כשמתחילים לברר כזה דבר, אז זה כן זרקתי, לא זרקתי.

שושנה נגר: רק הוא זרק, רק זה.

שושנה נגר: מה שהיה כאן כנראה שם בבירור שאותם שני ילדים כן זרקו, האחרים כנראה גם התלהמו ביחד, אני לא נכחתי שם, אני שומעת את העדות ממישהו שני.

עינת וילף: לא, אבל האחריות היא כאן שווה, לא משנה מי התחיל.

עינת וילף: כלומר, א-ב של חינוך זה שגם אם אתה נגרר, אתה אחראי באותה מידה כמי שהתחיל.

שושנה נגר: נכון.

עינת וילף: אז מה נעשה לאלה שנגררו?

עינת וילף: כי תיארת רק שני זוגות הורים שהוזמנו.

שושנה נגר: נכון.

שושנה נגר: והאחרים, ציינתי שגם הסגנית של בית-הספר וגם מנהלת בית-הספר עברו כיתה-כיתה, עשו פעולות הסברה מקיפות, מחנכות הכיתה נתבקשו אחר-כך לקיים ממש תהליך של למידה שוב על העניין של כבוד האדם כערך ואני חוזרת ואומרת, זה לא התנהגות שהיא מקובלת עלינו.

היאם אבו ג'בל: אבל גם בנוכחות של המורה, הם גם המשיכו לזרוק אבנים.

היאם אבו ג'בל: המורה נכנסה אצל האחיות, והמשיכו לזרוק אבנים, באמת.

מוריה אשכנזי: משיחה שהיתה לי עם האחיות, מסתבר שלמעשה כל המהומה התחילה בבית-הספר והערנות או ההתערבות של הנהלת בית-הספר, רק אחרי שהאחיות האלה מהחדר הזה, שהן היו שם למעשה נעולות, קראו למשטרה.

מוריה אשכנזי: ואז, אז למעשה, אז למעשה התעוררה כל ההתערבות של מנהלת בית-הספר.

עינת וילף: זה נכון?

עפו אגבאריה: כן.

מוריה אשכנזי: כן, כן.

שושנה נגר: תראי, אני אומרת עוד פעם, אני ממש בצר לי שמנהלת בית-הספר לא נמצאת כאן, כי היא יכלה להעיד הכי טוב.

שושנה נגר: לא חשבתי שיצליבו אותי עכשיו לפרטי פרטים.

שושנה נגר: שמעתי מהמנהלת את האירוע, ביקשתי ממנה את כל הפירוט שהיא יכולה לפרט.

עינת וילף: ביקשת ממנה לבוא לפה היום?

שושנה נגר: לא אמרו לי.

עפו אגבאריה: אבל העובדה שקראו למשטרה והמשטרה הגיעה והאחיות, אולי פחדו להגיש תלונה במשטרה והן רצו רק להינצל ולנסוע כבר הביתה.

היאם אבו ג'בל: בטח.

עפו אגבאריה: הן פחדו.

מוריה אשכנזי: לא רק זה.

עינת וילף: זו לא סיבה לא לפנות למשטרה.

עפו אגבאריה: אז הן יכלו, זו הטעות שלהן והיא אמרה, היא גם אמרה שכנראה היתה הטעות שהן אחר-כך לא פנו למשטרה ולא המשיכו בהגשת התלונה.

עפו אגבאריה: זה באמת חבל.

עינת וילף: יש עוד בקשות להתייחסויות?

שושנה נגר: אני רק רוצה להגיד משהו בעניין של הצביטות.

שושנה נגר: חשוב שייקחו את זה לתשומת לב.

שושנה נגר: היתה פנייה של מנהלת אחרת אלי שבאמת הגיעו אחיות של נטלי, אין לי מושג, יהודיות, לא יהודיות, אבל כן, גם שם ילדים חזרו להורים שלהם ואמרו שהאחיות צבטו אותם.

שושנה נגר: אנחנו יודעים, ביררנו, שנייה, שנייה, אני רוצה להסביר, שנייה, שנייה.

שושנה נגר: ואז הנחיתי את המנהלת לפנות לחברת נטלי והיא באמת דיברה עם חברת נטלי והסבירו שבבדיקת גדילה, כנראה נוגעים בילדים לצורך בדיקה, אני, אין לי מושג, אני לא זה.

עפו אגבאריה: זה בודקים את שכבת השומן.

עפו אגבאריה: זה ידוע.

עפו אגבאריה: זה מודדים את זה וזה נראה כמו צביטה, אבל זה מודדים.

שושנה נגר: אבל כאן זה גם נופל, שנייה, שנייה.

שושנה נגר: אתם מתרגמים את זה כך, אבל ילד בכיתה ג', וזה הסברתי גם, שנייה, אני רוצה להתייחס רגע.

שושנה נגר: זה הסברתי גם למנהלת בית-הספר, למנהלות בכלל, שלשים לב, זה ילדים בכיתה ג', הם לא מבינים וחשוב היה לעשות להם פעולת תדרוך לפני ולהגיד להם – ילדים, עכשיו יש אחיות שבודקות אתכם, כחלק מהבדיקה הם בודקים אחד, שתיים, שלוש, להסביר ואמרתי למנהלת, תחשבי שזה הבן הפרטי שלך, ילד בכיתה ג', שגם מישהו זר מגיע, גם נוגע לו בגוף, תסבירו לילדים לפני.

שושנה נגר: אז זה לך אני אומרת, שנייה, שנייה, לכם אני אומרת, כמפקחת בית-הספר, כשאני אפגוש את המנהלים שלי ביום היערכות לקראת השנה הבאה, זה אחד הדברים שאני אדבר אתם על זה.

שושנה נגר: לתת את הדעת על כך שלפעמים ילדים קטנים עוברים בדיקה כזאת או אחרת, זה יכול להיות לפעמים, אני לא באה להצדיק.

היאם אבו ג'בל: אבל אני בעצמי נכנסת ומסבירה.

היאם אבו ג'בל: לא המנהלת, זה עבודה שלי.

מוריה אשכנזי: אבל רגע, את הקטע הזה של הבדיקה, הבדיקות האחרות, בדיקת ראייה, בדיקת גדילה והתפתחות, כל הנושאים האלה, בפועל, לפי נהלים של משרד הבריאות, צריכה להיות הכנה מוקדמת של הכיתה עם אותה אחות שאחר-כך תיכנס לחדר, שיכירו אותה התלמידים שהיא מכירה את התלמידים.

מוריה אשכנזי: אבל מה שקורה, לא זה ולא זה.

מוריה אשכנזי: מגיעות אחיות, ממקום אחד אל המקום השני, לא מכירים את הילדים, אפילו לא מכירים אולי ילד אחד אסור לחסן אותו, כבר היו גם מקרים כאלה.

שושנה נגר: מסכימה אתך.

מוריה אשכנזי: אז אני אומרת, באיזה שהוא מקום כאן יש מהלך שוב פעם אני חוזרת על זה, זה מרדף אחרי כסף.

עינת וילף: מוריה, אתך אנחנו לגמרי, אין כאן שאלה בכלל.

עינת וילף: עוד בקשה להתייחסויות אחרונות?

עינת וילף: כן, בבקשה.

איה בן עמוס: אני מיוזמות קרן אברהם, אנחנו עמותה שעוסקת בקידום שילוב ושוויון בין יהודים וערבים.

איה בן עמוס: אני רק רוצה להגיד שני משפטים לגבי הנושא שעלה פה של התאמת האחיות או מוצאן של האחיות לאוכלוסייה בבתי-הספר ונראה לי חשוב לומר שזו נקודה שצריך לנהוג בה בזהירות מרבית.

איה בן עמוס: כי כאן מדובר אולי בחברה פרטית שהפיתרון הקל עבורה יהיה לשים אחיות ערביות רק בבתי-ספר ערבים ואחיות יהודיות רק בבתי-ספר יהודים, וזה פיתרון שמבחינה חינוכית ומבחינה ציבורית הוא לא פיתרון ראוי.

איה בן עמוס: מערכת הבריאות הציבורית גם כן מתמודדת לא פעם עם השאלות האלה.

עינת וילף: לא התכוונתי להמליץ על זה.

איה בן עמוס: לא, אני לא מתכוונת להמלצה של הוועדה, אני אומרת דברים שעלו בתוך הדיון, מחלק מהדברים שהמשתתפים אמרו ונראה לי שזו סוגיה, מערכת הבריאות הציבורית מתמודדת אתה לא פעם, שמענו בחודשים האחרונים על מקרים של הפרדה בין יולדות, על סוגיות, דברים מן הסוג הזה וצריך, משרד החינוך צריך להיות זה שיוודא שגם חברה פרטית כמו נטלי, שבסמכותה לטפל כרגע בנושא של האחיות, לא נוקטת בפתרונות של הפרדה שהם לא ראויים והעבודה החינוכית צריכה להיעשות בהתאם.

מוריה אשכנזי: מפני ששיקול הדעת שלה הוא חד-משמעי – רק כסף.

עינת וילף: חבר הכנסת אגבאריה, לפני סיכום.

עפו אגבאריה: כן, לפני סיכום.

עפו אגבאריה: אני מוכרח להגיד דבר אחד.

עפו אגבאריה: אני גדלתי בבית-ספר שלא היה אצלנו אחיות ערביות.

עפו אגבאריה: היתה אחות יהודיה, דורה, היתה כזאת גדולה, אני הייתי ילד קטן, ושמנה, ואני זוכר שהיתה עושה לנו את כל הבדיקות ואפילו לפעמים מפליקה למישהו, אף אחד לא היה רואה את זה במשהו חריג.

עפו אגבאריה: היינו מקבלים את זה בחיבה, ברצון.

עפו אגבאריה: למה?

עפו אגבאריה: כי זה היתה האווירה.

עפו אגבאריה: אז כאשר יש איזה שהיא אווירה עכורה ומלכתחילה כבר אומרים שאם האחות מודדת את כפל השומן התת עורי, כדי לראות אם הילד באמת במצב תזונתי נכון או לא נכון, עושים את זה כצביטה, אני בטוח שאם היתה אולי אחות יהודייה, במקרה הספציפי, אז אולי לא היו מתייחסים לזה בכלל, כי זה ככה צריך להיות.

עפו אגבאריה: או שכן, לא נותנים את ההסבר הנכון לילדים.

עפו אגבאריה: עכשיו, לגבי נטלי.

עפו אגבאריה: אני גם כן מזדהה עם מה שאומרת מוריה אשכנזי ואני גם כן נלחם אתה על ההפרטה הזו ולדעתי, זה צריך להיות מלחמה לא רק של מוריה אשכנזי ולא רק של האחיות, זה גם צריך להיות מלחמה של משרד הבריאות שהילדים הולכים פרא בכל הגישה של הנטלי הזו, ממש הם לא מקבלים לא את הטיפול הנכון, לא את המעקב הנכון ולא את הבדיקות בזמן הנכון.

עפו אגבאריה: חוץ מזה שאנחנו רואים שזה כל-כך שקוף שבאו לעשות בחודש יוני את החיסונים שלא הספיקו לעשות, כי הם רוצים להגיע עם מספרים ואחוזים ולא עם ילדים בריאים, עם מספרים ואחוזים לבית המשפט אחר-כך כדי להאריך את החוזה שלהם, רק זה מה שמעניין אותם.

עפו אגבאריה: לכן, אני חושב שגם משרד הבריאות וגם משרד החינוך, חייבים לצאת נגד התופעה הזו של הפרטת השירות הזה.

עפו אגבאריה: דבר שלישי, ההפרדה.

עפו אגבאריה: אנחנו כולנו עדים להפרדה מה שהיתה בבית-החולים איכילוב, כאשר לא רצו להכניס את השחורים ואת היולדות ואת הזה.

עפו אגבאריה: זה דבר בלתי אפשרי, זה מדרדר את המדינה לאפרטהייד.

עפו אגבאריה: כל-כך אנחנו היינו נגד זה ואני רוצה רק להודות לרופאים בבית-החולים איכילוב שיצאו נגד ההחלטה הזו של ההנהלה, שהם עשו את הצעד הנכון כרופאים, כבני-אדם שעוסקים במקצוע הכי נעלה עלי אדמות, לכן, גם בשירות הציבורי, מה זה לעשות הפרדה בין ערבים יטפלו בערבים ויהודים יטפלו ביהודים?

עפו אגבאריה: בתי-החולים משותפים, לא שוכבים באותו חדר גם ערבים וגם יהודים?

עפו אגבאריה: גם חרדים וגם דתיים ערבים?

עפו אגבאריה: שוכבים.

מוריה אשכנזי: מה קורה בבית-החולים סורוקה?

עפו אגבאריה: אז מה כל הדברים האלה?

עפו אגבאריה: לכן, הדבר הזה הוא לא מקובל ואנחנו לא יכולים לעבור על זה לסדר היום.

עפו אגבאריה: לכן אני מקווה שבסיכום הוועדה, ייקחו בחשבון גם את הדברים האלה, גם את לגנות את זה וגם את ההתנצלות וגם פנייה למשרד הבריאות ולמשרד החינוך, להחזיר את השירות הזה בצורה הנאותה, לחיק המדינה ולא להשאיר את זה בהפרטה.

עינת וילף: תודה רבה.

עינת וילף: טוב.

עינת וילף: אני מסכמת.

עינת וילף: ראשית, אני רוצה להגיד, בהיעדר נוכחותם של הנוכחים משני הצדדים, הן המנהלת והן האחיות, לא מתפקידה של הוועדה ובוודאי אין לנו את היכולת בסיטואציה הזאת, לבחון את פרטי המקרה.

עינת וילף: ממה שתואר ונאמר, ולכן אני אתייחס רק למה שתואר ונאמר, ברור שזהו מקרה חמור במיוחד.

עינת וילף: אני מקבלת את ההתנצלות שנאמרה כאן באופן פומבי ומבקשת שהיא גם תועבר בכתב ישירות.

עינת וילף: נראה לי ראוי, אבל זה לשיקולכם, הן מבית-הספר והן מהתלמידים עצמם.

עינת וילף: אני חושבת שראוי גם לכלול בזה את כל התלמידים שהשתתפו בהתפרעות ולא להאשים רק שניים שהתחילו את זה, כל תלמיד ותלמיד שהשתתף, או שלא מנע או שלא פעל, אחראי במידה שווה ונבקש לדעת כיצד בית-הספר החליט לפעול כדי למנוע הישנות מקרים כאלה, אבל אני רוצה להדגיש שאני מבקשת לדעת שזה לא נעצר בשני התלמידים האלה כי זה נראה לי התייחסות לא נכונה כלל וכלל.

עינת וילף: אני מבקשת כמובן להבהיר שאנחנו לא רואים שום סיבה, שום מקום, שום טענה, לצורך להתאים אחיות ממגזר מסוים למגזר אחר, זה ודאי לא הכיוון.

עינת וילף: אבל, וכאן זה העיקר – ברור שמה שקרה כאן הוא מקרה, דוגמה.

עינת וילף: אני אפילו לא בטוחה שהקשה ביותר, של התוצאות הקשות של ההפרטה המיותרת, המסוכנת, אני פשוט אגיד גם הטיפשית, ששירותי הבריאות לתלמיד, אחיות בדיוק כמו מורות, צריכות להיות חלק מהצוות של בית-הספר, הדבר פוגע הן בבריאותם של התלמידים.

עינת וילף: תלמידים צריכים להכיר את האחיות, יש חשיבות לבניית הקשר לאורך זמן.

עינת וילף: אחיות שנמצאות בבית-הספר או שנמצאות בבית-ספר באופן יחסית רגיל, יכולות לבנות את הקשר, לבנות את האמון, לא משנה מאיזה רקע הן באות ומאיזה רקע התלמידים באים, אפשר לבנות את האמון לאורך זמן ורק החזרה של שירותי הבריאות לתלמיד והאחיות לבית-הספר, תביא לפתרון הבעיה.

עינת וילף: כל דבר אחר, אנחנו נתעסק אך ורק בסימפטומים.

עינת וילף: המקרה הזה חמור ככל שיהיה, הוא סימפטום של מהלך, פשוט מהלך רע.

עינת וילף: אנחנו נמשיך כאן בוועדה לדחוף את הנושא של החזרת והלאמת שירות האחיות ונעשה את זה גם בהיערכות לקראת שנת הלימודים הקרובה, לקראת המכרז שאסור לו לצאת לדרך.

מוריה אשכנזי: הוא יצא.

עינת וילף: שאסור לו להסתיים, לצורך העניין.

מוריה אשכנזי: צריך לעצור אותו עודו באיבו.

עינת וילף: כן, בדיוק.

עינת וילף: ופשוט להשיב את זה.

עינת וילף: זה גם זול יותר וזה גם יעיל יותר.

עינת וילף: כלומר, מה שמדהים בכל הסיפור הזה, זה שהמדינה מוציאה יותר כסף היום, והתוצאות גרועות יותר.

עינת וילף: אני רוצה להודות לכל המשתתפים, אני רוצה להודות לחברי הכנסת.

עפו אגבאריה: סליחה, לגבי משרד החינוך, האם את לא רואה שמן הראוי שגם משרד החינוך יעשה קמפיין הסברה כזה, בתוך בתי-הספר, על העניין האלה?

עינת וילף: לא.

עינת וילף: כלומר, אני חושבת שמשרד החינוך צריך לעסוק באופן עקבי, הן בחינוך לקבלת כל אדם ואדם והן בחינוך נגד אלימות, קמפיין מיוחד בהקשר הזה.

עינת וילף: הוועדה עוסקת כל יום, כל שבוע, בשאלת חינוך נגד אלימות, זה לא משהו מיוחד בהקשר הזה.

עינת וילף: כלומר, אני לא חושבת שעל בסיס זה צריך לעשות משהו שהוא שונה ממה שנדרש.