ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 18, פרוטוקול מספר 669, 2012-07-16 09:00

עינת וילף: שלום, אני פותחת את ישיבת הוועדה.

עינת וילף: הנושא הוא הצגת יוזמה חינוכית.

עינת וילף: לשם שינוי תציג את זה מנהלת, כי עד היום היו אלה מורים.

עינת וילף: אני אספר לכם קצת על הרקע לדיונים האלה.

עינת וילף: זה הדיון האחרון במושב הנוכחי.

עינת וילף: אנחנו נחדש את הדיונים בהצגת יוזמות של מורות ומנהלות בתחילת המושב הבא, באמצע אוקטובר.

עינת וילף: אני אישית מאוד מאמינה שמערכת חינוך טובה היא מערכת חינוך ששואלת את המורים שלה מה לעשות ולא אומרת למורים שלה מה צריך לעשות.

עינת וילף: אני מאוד מאמינה בידע של המורים ובניסיון שלהם, בתור המקור העיקרי כדי לדעת מה צריך לעשות, איך לשנות, איך לשפר.

עינת וילף: בתחום החינוך הידע מהשטח, הניסיון שנצבר, היזמות, הם הדברים העיקריים.

עינת וילף: המטרה היא לתת במה ולהגיד: בכנסת ישראל, בוועדת החינוך של הכנסת, בראש ובראשונה אנחנו רוצים לשמוע את המורים, את המנהלים: מה יש להם להגיד, מה הם עושים בבתי הספר.

עינת וילף: אנחנו רוצים לדעת מה קורה.

עינת וילף: בדרך כלל מופיעים כאן בעיקר אנשים מהמערכת, ממשרד החינוך.

עינת וילף: המטרה היתה לדאוג שקודם כל הקול של המורים יהיה הקול שיישמע בוועדה ובכנסת.

עינת וילף: הדיונים האלה משודרים באתר האינטרנט של הוועדה.

עינת וילף: לירון הדוברת שלנו דואגת ליידע ולדווח.

עינת וילף: אנחנו מסכמים ומגיעים למסקנות המגיעות לידי מדיניות.

עינת וילף: כמה נושאים עולים באופן קבוע, ואותם אנו מעלים למשרד החינוך כסיכום של הדיונים האלה – מה אנחנו לומדים מהמורים לגבי מה נדרש לעשות במערכת בכלל.

עינת וילף: זו המטרה של הדיונים האלה.

עינת וילף: לאט-לאט שומעים על זה יותר.

עינת וילף: השבוע ישבתי עם מנכ"לית משרד החינוך, וגם היא מתחילה לשמוע יותר על הדיונים האלה.

עינת וילף: כך גם שר החינוך וקהילת אנשי החינוך.

עינת וילף: לאורך זמן, המגמה היא לייצר אצל יותר ויותר אנשי חינוך, מורים ומנהלים, את הידיעה שהוועדה כאן היא ביתם, והם מוזמנים כמי שאנחנו רוצים ללמוד מהם.

עליזה אילן: אני מודה על הזכות שניתנה לי, כי חשוב לי שהדברים האלה כן יבואו לידי ביטוי.

עליזה אילן: השקף הראשון מצביע על התפיסה שלי כמנהלת וכאשת חינוך, לגבי איך צריך להתנהל מוסד חינוכי.

עינת וילף: תספרי על הרקע: איך הגעת לבית הספר.

עליזה אילן: חשוב לי להדגיש, שבית ספר צריך להיות ארגון שלומד כל הזמן: גם המורים, גם המנהלים, גם התלמידים וגם ההורים.

עליזה אילן: באיזשהו שלב אנחנו נצטרך לראות איך אנחנו מכניסים את ההורים כקהילה לומדת.

עליזה אילן: כולנו יודעים כמה ההורים הלכו לאיבוד.

עליזה אילן: אני הגעתי לבית הספר לפני שלוש שנים, כאשר בבית ספר היו כיתות א'-ט'.

עליזה אילן: לפני שנה לקחתי את כיתות ז-ט ופתחתי ביחד עם המפקחת בית ספר חטיבת ביניים ראשון בבאר יעקב.

עינת וילף: האם גם לפני כן ניהלת בית ספר?

עליזה אילן: אני מנהלת כבר 15 שנים.

עליזה אילן: ניהלתי את בית ספר אזורי גן רווה, וגם שם היתה לי יוזמה מאוד משמעותית.

עליזה אילן: עכשיו אני מנהלת את בית הספר הזה, שהוא היה יסודי פלוס חטיבת ביניים, והחל מהשנה האחרונה הוא רק חטיבת ביניים.

עינת וילף: מה קרה ליסודי?

עליזה אילן: היסודי נשאר במבנה אחר עם מנהלת אחרת.

עליזה אילן: ניהלתי אותו שנתיים כבית ספר א'-ט', ואז לקחתי את החטיבה.

עליזה אילן: חשבנו איך אנחנו מתחילים להצמיח משהו אחר.

עליזה אילן: את האוכלוסייה הכרתי בשנתיים האחרונות - וזו היתה זכות ענקית שפתחתי חטיבה במקום שאני כבר מכירה את הילדים, אני מכירה את האוכלוסייה ואת כל מי שמסביב.

עינת וילף: כמה ילדים היו?

עליזה אילן: כשבבית הספר היו כיתות א'-ט' היו 600 תלמידים, בשנה שעברה היו 305 תלמידים, והשנה יהיו 400 תלמידים.

עליזה אילן: זה בית ספר צומח.

עינת וילף: האם זה בית ספר התיישבותי?

עליזה אילן: לא.

עליזה אילן: זה בית ספר ממלכתי רגיל.

עינת וילף: לא מסנן.

עינת וילף: פשוט בית ספר של היישוב.

עליזה אילן: לא.

עליזה אילן: הוא קולט את כל האוכלוסייה מהיישוב.

עליזה אילן: בגלל הצורך, יש בבית הספר כיתת חינוך מיוחד, ובשנה הבאה תהיינה עוד שתי כיתות חינוך מיוחד.

עליזה אילן: כלומר, בית הספר והפיקוח נענים לצורכי האוכלוסייה.

ויקי עזיאל: חשוב לי לציין, שתלמידי י' נרשמים לבתי ספר בראשון לציון.

ויקי עזיאל: זה אזור הרישום, כי עדיין אין תיכון ביישוב.

ויקי עזיאל: באר יעקב הוא יישוב צומח.

עינת וילף: האם כולם הולכים לאותו תיכון?

עליזה אילן: לא.

עליזה אילן: אז מתחילה המסננת.

עליזה אילן: הצוות ואני הכרנו את האוכלוסייה – ויש לי זכות לעמוד בראש צוות נלהב, שמכיר בחשיבות של השליחות שלו – התלמידים היו אפאטיים.

עליזה אילן: מאוד היה קשה להניע אותם ללמידה.

עליזה אילן: הם הגיעו לבית הספר כי היו חייבים.

עליזה אילן: גם ההורים לא תמכו בבית הספר.

עליזה אילן: החלטנו שאנחנו צריכים לעשות משהו אחר, כדי ליצור גם גאוות יחידה – גאווה ליישוב, גאווה למקום.

עליזה אילן: אלה הנחות היסוד מהן יצאנו.

עינת וילף: האם לבית הספר יש תחרות?

עינת וילף: אמרת שהתלמידים באו כי היו חייבים.

עינת וילף: האם יש ילדים שיצאו למסגרות אחרות?

עליזה אילן: יש תחרות.

עליזה אילן: עד שוויקי הגיעה לבית הספר, הרשות אפשרה לכל מי שרצה לצאת מבית הספר.

עליזה אילן: מה שקרה, הוא שהתלמידים הטובים יצאו לניר צבי ולבתי ספר בנס ציונה ובראשון, והתלמידים היותר מתקשים נשארו.

עינת וילף: ולכן, האווירה היתה: "אנחנו נשארנו פה, ומי שהיה יכול יצא".

עינת וילף: האם העירייה לא גבתה אגרת חוץ?

ויקי עזיאל: לא.

ויקי עזיאל: היא אישרה לימודי חוץ.

עינת וילף: ואז העירייה החליטה לסגור את הברז?

עליזה אילן: לא.

עליזה אילן: זה היה תהליך מקביל.

עליזה אילן: כאשר אני באתי והצפתי את הדרישה שהתלמידים הטובים יישארו, הבטחתי גם לתת להם מענה.

עליזה אילן: ביקשני ממנהל מחלקת החינוך ומראש המועצה – וויקי מאוד תמכה - שלתלמידים הטובים לא יתאפשר לצאת, ואני נותנת את כל מה שאני יכולה.

עליזה אילן: כלומר, אני מייצרת עבורם את מסגרות הלמידה שיאפשרו להם להתפתח.

עליזה אילן: אנחנו לא נעצור אותם.

עינת וילף: מעניין מאוד.

עליזה אילן: לכן, לחטיבה הזו היו על הכתפיים משאות שהיא היתה צריכה לעמוד בהם – התחייבויות.

עינת וילף: אני בטוחה שהתהליך הזה לא היה חלק.

עינת וילף: איך התמודדת עם ההורים?

ויקי עזיאל: זה היה מאוד לא פשוט.

ויקי עזיאל: החלטנו לא לכפות.

ויקי עזיאל: אמרנו: "חובת ההוכחה עלינו".

ויקי עזיאל: רצינו שזה יהיה מרצון, שהתלמידים יאמרו: "רוצה אני".

ויקי עזיאל: היו הרבה מאוד פגישות עם ההורים, עם התלמידים.

ויקי עזיאל: הוצגו תוכניות, הוצגה תפיסת עולם וחזון, ואז התחלנו לראות את התלמידים חוזרים הביתה.

ויקי עזיאל: ברגע שהם ראו שניתן המענה לצרכים, שניתנו המסגרות, התלמידים התחילו לחזור הביתה.

ויקי עזיאל: אני גם מפקחת בניר צבי.

ויקי עזיאל: ראיתי תלמידים מבקשים לחזור הביתה.

עינת וילף: אני שואלת הרבה שאלות, כי הדברים האלה הופכים אחרי זה למדיניות.

עינת וילף: אלה בדיוק הנקודות שאנחנו מתמודדים איתן בהקשרים אחרים בוועדה: אישורים ללימודי חוץ – מה זה עושה לחינוך הממלכתי, איך מתמודדים עם זה.

עינת וילף: אלה חלק מהנושאים הגדולים.

עינת וילף: האם יש מצב בו ילד נרשם לניר צבי בכיתה ז' וחוזר בכיתה ח'?

עליזה אילן: יש לי ילדה אחת כזו.

עליזה אילן: יש ילדים שהם מימים ימימה בניר צבי.

עליזה אילן: הם מוסעים מכיתה א', ועכשיו הם בכיתה ח'.

עליזה אילן: מסלול הלימודים שלהם בכלל לא לקח בחשבון שיש מערכת חינוך בבאר יעקב.

עליזה אילן: יש לנו כמה תלמידים כאלה שלומדים בניר צבי.

עליזה אילן: אנחנו אמנם רק בתחילת הדרך, אבל אנחנו כבר מרגישים את השינוי.

עליזה אילן: אנחנו פועלים רק שנה, ואנחנו כבר מרגישים שהתלמידים רוצים לחזור.

עליזה אילן: יש פחות תלמידים שרוצים לצאת.

ויקי עזיאל: חשוב לציין גם את ראש המועצה שהתחיל להאמין במערכת שלו.

עינת וילף: האם היה גם משהו שעצר תלמידים לצאת?

עינת וילף: האם הקשו על מתן אישורי לימודי חוץ?

ויקי עזיאל: ודאי.

ויקי עזיאל: היתה פגישה עם ראש המועצה, הצגנו את התוכניות וביקשנו ממנו ללכת איתנו.

ויקי עזיאל: יאמר לזכותו שהוא הלך עם הפיקוח, עם המשרד ועם הנהלת בית הספר והצוות, ואמר: "אני אתכם".

ויקי עזיאל: ראש המועצה אמר: "גם אם זה יעלה לי בקולות, כמדיניות לא מאשרים יותר לימודי חוץ".

עליזה אילן: אני רוצה לומר, שאם מאשרים לימודי חוץ אני בודקת את זה בארבע עיניים, ואני פונה למנהל מחלקת החינוך בבקשה לדעת למה ילד יצא ללימוד חוץ.

עליזה אילן: זה לא בשביל להצר את הצעדים, אלא בשביל לתת מענה יותר נכון בבית הספר.

ויקי עזיאל: זה לא היה פשוט.

ויקי עזיאל: זה שראש העיר הצהיר זאת זה היה נהדר, אבל היו מסתננים.

ויקי עזיאל: אנחנו כל הזמן היינו עם היד על הדופק.

ויקי עזיאל: אני הייתי בקשר עם מפקחות באזור, וביקשתי שאם תלמיד מגיע יצרו איתי קשר.

ויקי עזיאל: היה חשוב לנו שהתלמידים יישארו ביישוב.

עליזה אילן: אני אתן מספרים.

עליזה אילן: בשנה שעברה עברו 15 תלמידים לברנר, לניר צבי ולאן שתיקח אותם הרוח.

עליזה אילן: השנה שתי תלמידות בלבד עברו, וגם הן בגלל שההורים עוד לא שינו את התפיסה.

עליזה אילן: הבנות בכו כדי להישאר, אבל ההורים שלהן לקחו אותן בכוח.

עינת וילף: מאוד מעניין.

עינת וילף: זה מראה שילדים מזהים מאוד את השינוי.

עליזה אילן: הם מזהים את השינוי, והם איתנו.

עליזה אילן: הבנות האלה היו כל כך מרכזיות בשינוי, ואני בטוחה שזה יחסר להן.

עליזה אילן: אני רואה תלמידים שהם חלק מצוות בית ספר.

עליזה אילן: הם נשארים ומכינים עלונים.

עליזה אילן: הבאתי דוגמאות, כדי שתראו מה ילדים הפיקו במהלך שנה אחת של עבודה.

עליזה אילן: הם היו נשארים אחרי צהריים, עובדים ומפיקים עלונים, יושבים עם המחשבים ונפגשים עם אנשים כדי לקדם את המטרות שלהם.

עליזה אילן: עכשיו אני אספר על המיזם שעזר לנו לפרוץ קדימה.

עליזה אילן: קודם כל, נתנו מענה בכמה תחומים.

עליזה אילן: החלטנו לפתוח מוזיאון בבית הספר.

עליזה אילן: זה מוזיאון שהרבה מאוד שנים היה מונח כפיל לבן בתוך היישוב, ואנחנו החלטנו להקים אותו לתחייה.

עינת וילף: האם הרעיון היה שלך?

עליזה אילן: הרעיון היה של מורה מבית ספר.

עליזה אילן: אגב, היו מורים מאוד ותיקים בבית ספר.

עליזה אילן: יש מורים שמלמדים באותו בית ספר 25 שנים.

עליזה אילן: לי זו השנה השלישית בלבד.

עליזה אילן: המורים האלה מכירים את ההורים, את הילדים ואת הנכדים.

עליזה אילן: הם מעורים בתוך הקהילה.

עליזה אילן: לחטיבה עברו איתי המורות הוותיקות.

עליזה אילן: הרעיון היה רעיון של מורה בשם ירדנה, והוא התאים מאוד לפרויקט ה-PBL Problem-based learning)).

עליזה אילן: אנחנו החלטנו לאמץ אותו כגישה על סמך הנחות היסוד שהיו לנו, שאנחנו צריכים לאפשר לתלמידים רלוונטיות בעבודה שלהם, לצאת מתוך ההנאה הפנימית של התלמידים, לגייס אותם לצורך משימה, כאשר התוצר צריך להיות יישומי – שאנשים יצטרכו אותו ושזה לא יהיה סתם תוצר שאחר כך נזרוק לפח.

עליזה אילן: הילדים התחילו להבין, שהם אחר כך יטיילו עם הילדים שלהם ויראו להם מה הם עשו במוזיאון.

עליזה אילן: הם שואלים אותי: "האם זה יישאר גם כאשר הילדים שלנו יהיו".

עליזה אילן: אני מחזירה את זה אליהם ואומרת: "זה תלוי בכם.

עליזה אילן: " בכל אופן, הכרנו את הPBL כדרך למידה שמאוד התאימה לאוכלוסייה שלנו.

עליזה אילן: אגב, אני חושבת שהיא מתאימה לכל אוכלוסייה.

עליזה אילן: בבית הספר הקודם אותו ניהלתי עשינו פרויקט עם אוכלוסייה ברמה סוציו-אקונומית מאוד גבוהה – מועצה אזורית גן רווה.

עליזה אילן: שם גם עשינו פרויקט PBL.

עליזה אילן: ראינו איך זה מגייס את התלמידים, איך זה מגייס את ההורים ואת הקהילה כולה.

עליזה אילן: זה לא קשור לאוכלוסייה, אבל אנחנו חשבנו שזה ייתן מענה מצוין לאוכלוסייה שלנו, בגלל האפטיה, בגלל חוסר התשוקה, בגלל חוסר המעורבות של ההורים ושל הילדים.

עליזה אילן: היתה מעורבות שלילית של ההורים.

עליזה אילן: היום, כאשר ההורים מטיילים במוזיאון ושומעים את הילדים שלהם מדברים, הם לא מאמינים.

עינת וילף: מה זו מעורבות שלילית של ההורים?

עינת וילף: תתארי לי מה היה.

עליזה אילן: על כל דבר שקרה בבית ספר הם היו עוקבים בשבע עיניים, ממקום של חוסר אמון.

עליזה אילן: היום יו"ר הנהגת הורים מאוד איתנו.

עינת וילף: אני רוצה לפרק את התיאורים האלה.

עינת וילף: זה נושא ענק שעולה בהמון דיונים ובהמון הקשרים.

עינת וילף: היבטים שליליים של מעורבות הורים במערכת החינוך הוא דבר שמעיק על בתי ספר בצורה מאוד חזקה.

עינת וילף: האם היו תביעות?

עינת וילף: האם היה ועד הורים עוין?

עינת וילף: האם היו טלפונים למורים ולמנהלת?

עינת וילף: איך זה בא לידי ביטוי?

עליזה אילן: כל מה שאת מתארת.

עליזה אילן: תביעות?

עליזה אילן: גם עכשיו ישנו מקרה שבו אמא, שלא מצא חן בעיניה תהליך שעשינו במקרה של חרם על ילדה מסוימת, רוצה לתבוע אותי.

עליזה אילן: היא מנסה לגייס את הנהגת ההורים, אבל הנהגת ההורים לא הולכת איתה.

עליזה אילן: המערכת היא מערכת נורמטיבית, שאמורה לתת מענה להמון תלמידים ולא תמיד זה עולה בקנה אחד עם התפיסה של ההורים.

עליזה אילן: היום ההורים לא מבינים את המקום שלהם.

עליזה אילן: מאוד קשה להם.

עליזה אילן: אצלי בבית הספר יש גם אוכלוסייה של עולים מאתיופיה, ושם המצב הרבה יותר קשה.

עליזה אילן: מההורים האלה נלקחו הכלים שהם הורגלו אליהם.

עליזה אילן: הם לפעמים היו אלימים כלפי הילדים, הם נתנו להם עונשים, אבל כאן הילדים למדו את השיטה: הם מצלצלים למשטרה, ומיד באים לאסור את ההורה.

עליזה אילן: נוצר מצב בו ההורים פוחדים מהילדים.

עליזה אילן: הם יושבים אצלי ואומרים: "מה אני אעשה, אני לא אשאיר אותו בבית ללמוד.

עליזה אילן: הוא יצלצל למשטרה, ואני אגיע למשטרה.

עליזה אילן: אני לא רוצה".

עליזה אילן: יש גם את המורכבות הזו.

עליזה אילן: אלה הורים שהם לא נגד בית הספר, אבל הם לא מסוגלים לתת שום יד לעזור לתלמידים להתקדם.

ויקי עזיאל: חשוב לי לומר, שכאשר עליזה הגיעה לבית הספר הורים ניהלו את בית הספר.

עינת וילף: כמה טלפונים מהורים את קיבלת?

עינת וילף: איך זה היה נראה?

ויקי עזיאל: אנחנו קיבלנו את בית הספר כאשר הורים ניהלו את בית הספר.

ויקי עזיאל: הורים ישבו אצלי במשרד.

קריאה: ולא עבדו?

ויקי עזיאל: זה מה שאני שאלתי אותם.

עינת וילף: כאשר הם היו יושבים אצלך במשרד, איך זה היה נראה?

ויקי עזיאל: הם ישבו אצלי במשרד ואמרו: למה המורה הזו מלמדת, המורה הזו לא מכבדת והמורה הזו כן מכבדת.

עליזה אילן: ולמה המנהלת מתעקשת שהילדים לא יאחרו בבוקר.

ויקי עזיאל: ולמה המנהלת מענישה את התלמיד שצבע את השיער, ולמה היא לא מאפשרת לו להשתתף בשיעור זה או אחר כי הוא לא בא בהופעה הולמת לבית הספר, למה מנהלת בית הספר לא מוכנה לאפשר לי להיכנס או לצאת.

ויקי עזיאל: הם פשוט ניהלו את בית הספר.

עליזה אילן: אם החלטנו להוריד ילד הקבצה, הורים באו ואמרו: "מה פתאום?

עליזה אילן: אנחנו רוצים שהוא יהיה בהקבצה א'".

עינת וילף: האם זה היה אחוז קטן של הורים?

עינת וילף: האם היו אלה מעט הורים שהשפיעו על הכל, או שאלה היו הרבה הורים.

ויקי עזיאל: זו היתה קבוצה מאוד דומיננטית.

עליזה אילן: אם אני זוכרת נכון, רוב הזמן הייתי עסוקה בלנהל את ההורים ולא בלנהל את בית הספר.

עליזה אילן: כלומר, ניהלתי את בית הספר כאשר ההורים אפשרו: אחרי צהריים ובערב.

עינת וילף: האם זו היתה קבוצה מסוימת של הורים, או שזה היה הנוהג בקרב רוב ההורים?

עליזה אילן: זה היה הנוהג.

עליזה אילן: אני סיפרתי אתמול שאמא אחת באה לשער בית הספר עם אלה ואמרה: "אני באתי בדרכי שלום".

עליזה אילן: היו לנו מקרים לא פשוטים.

עליזה אילן: אני חייבת להגיד, שהמפקחת לא פחדה מההורים.

עליזה אילן: לא נעים לי להגיד, שיש מפקחים שפוחדים מההורים.

עליזה אילן: ויקי לא מפחדת מהורים.

עליזה אילן: בשנה הראשונה היא היתה אומרת לי: "תגידי לי, אני עובדת אצלך?

עליזה אילן: כמה הורים באים בגללך".

עליזה אילן: מצד שני, היא היתה נותנת לי את כל הגב.

עליזה אילן: לאט-לאט ההורים יצאו.

עליזה אילן: חוץ מהמקרה בו טיפלתי בילדה מאוד כוחנית, שהשפילה ילדה אחרת וגרמה לחרם נגדה, והאמא תובעת אותי על הטיפול, אני לא זוכרת עכשיו שום דבר שקורה.

עליזה אילן: ההורים מקבלים את הדברים.

עליזה אילן: עכשיו, כאשר אני עושה סיכום שנה לגבי ההתקדמות של הילד ולגבי מה יהיה איתו בשנה הבאה, ההורים מקבלים את מה שאני אומרת.

עליזה אילן: זה אחרי ששנה הם ישבו אצל ויקי.

עליזה אילן: במקום שאין את הגיבוי הזה, מנהל לא יכול לעבוד.

עינת וילף: זה ממש נכון.

ויקי עזיאל: עליזה תדגישי מה אפשר להורים האלה לחזור אלייך ולבית הספר.

עליזה אילן: מה שאפשר לחזור לבית הספר זה מתן המענה.

עליזה אילן: הם קודם שלפו את הציפורניים והלכו לויקי.

עליזה אילן: היא החזירה אותם לבית הספר, ואז הסברנו להם שיחד איתם אנחנו בונים תכנית עבור הילד.

עליזה אילן: יותר ויותר הורים התחילו גם לראות תוצאות.

עליזה אילן: יש לנו תוצאות נהדרות של ילדים שבכיתה ו'-ז' היו בלתי אפשריים, והשנה בסוף כיתה ח' האמא באה ונתה לי נשיקה ואמרה: "תודה רבה שהערתם אותי בזמן".

תמר גוטמן: השינוי הוא שהפכנו את ההורים לשותפים.

תמר גוטמן: אם קודם הם אמרו: "למה לא פירסינג, למה חייבים תלבושת אחידה, למה לא לבוא עם כפכפים, מאיפה המצאתם את זה ומה זה התקנון המוזר הזה, ברגע שצרפנו אותם לגיבוש תקנון חדש הם הפכו להיות חלק ממנסחי התקנון והוגי הרעיונות ביחד עם הצוות החינוכי.

תמר גוטמן: הם לא ייצאו נגד מה שהם עשו.

תמר גוטמן: הם עמדו לצדו אל מול הורים שבאו ושאלו למה.

תמר גוטמן: הם נתנו את ההסברים.

עינת וילף: כלומר, עשיתם תהליך עם ההורים לבניית תקנון.

עליזה אילן: עשינו תהליכים שונים עם ההורים.

עליזה אילן: גם בתהליך של בניית המוזיאון, קודם שיתפנו את ההורים ואת המועצה כדי שילכו איתנו.

עליזה אילן: אחר כך, כאשר הילדים היו הרבה שעות בבית הספר למען בניית המוזיאון, לא שאלו שאלות.

עליזה אילן: נהנו מהתוצר.

עינת וילף: מה שמעניין הוא, שבסוף כל התקנונים אומרים את אותם הדברים.

עינת וילף: בסוף אתה רוצה שהילדים לא יאחרו, יכינו שיעורי בית, יבואו לבושים כמו שצריך ולא יעדרו.

עינת וילף: התהליך הוא מייצר את התחושה.

עליזה אילן: אנחנו החלטנו על הקמת מוזיאון.

עליזה אילן: אני חושבת מה גורם לפרויקטים האלה להצליח.

עליזה אילן: יש לי דוגמא נוספת של גבעה שהפכנו לשמורת טבע בבית הספר הקודם.

עליזה אילן: בעצם גייסנו את כל הקהילה ואת התלמידים לצורך מאוד מובהק שעולה באוכלוסיות השונות.

עליזה אילן: אם באוכלוסייה הקודמת הם היו חובבי טבע מושבעים וזה היה הנושא, פה הנושא של הגרעין היישובי היה מאוד חשוב להורים ולמייסדים של היישוב שנמצאים איתנו.

עליזה אילן: הנכדים שלהם מתראיינים ונותנים את המקום שלהם למשפחות.

עליזה אילן: כחלק מהתהליך אנחנו רואים את כולם חוזרים הביתה: גם את המייסדים וגם את המועצה, שרוצה שבאר יעקב תהיה על המפה, שבאר יעקב תחשב עיר ואם.

עליזה אילן: היא אמנם מועצה מקומית, אבל היא מתפתחת מאוד מהר.

עליזה אילן: הדימוי שלה לא היה כל כך גבוה, ואנחנו רוצים לתת לה את המקום הזה ביחד עם המועצה.

עליזה אילן: כל אחד רואה את הרווח שלו, ולכן כולם חוברים יחד לעשייה משותפת.

עליזה אילן: מה קורה אצלנו בבית הספר?

עליזה אילן: יש לנו את הפדגוגיה שהיא אחרת, ויש לנו את ההחלטה לתת לכל אדם, לכל מורה ולכל תלמיד לבוא לידי ביטוי מעבר לתכנית.

עליזה אילן: כך הם נותנים את הנשמה, גם התלמידים וגם המורים.

עליזה אילן: יש כאן תהליכים מקבילים שנוצרים גם אצל מורים.

עליזה אילן: כל מורה יודע שיש לו את המרחב להתפתח ולעשות בתוך הנושא של המוזיאון.

עינת וילף: תסבירי אחרי זה איך המוזיאון משתלב בתוכנית הלימודים.

עליזה אילן: בהחלט.

עליזה אילן: בתוך המוזיאון יש לנו גם את הנושא הפדגוגי וגם את הנושא הפרטי-אישיותי, שלוקח בחשבון את זה שאנשים שונים רוצים לבוא לידי ביטוי בדרכים שונות.

עליזה אילן: הפרויקט שלנו כולל את כל שכבה ז', שכוללת 134 תלמידים, שכבת ח' שכוללת 110 תלמידים, כאשר מתוכם 56 עבדו בפרויקט.

עליזה אילן: זה פרויקט עצום.

עליזה אילן: הכיתה הקטנה, כיתת חינוך מיוחד, עבדה גם כן והגיעה לתוצאות מרשימות.

עליזה אילן: מנהלת המחוז היתה אצלנו בביקור, כאשר התלמיד של הכיתה הקטנה ישב ביחד עם התלמידים הרגילים ליד מחשב.

עליזה אילן: היא שאלה אותו שאלות והוא ענה לה.

עליזה אילן: רק אחרי זה אמרתי לה שזה תלמיד של כיתת חינוך מיוחד, שמצא את עצמו בפרויקט הזה.

עינת וילף: האם את יכולה לחזור על המספרים?

עליזה אילן: בשכבת ז' כל קבוצה חקרה מייסד.

עליזה אילן: הם לקחו אדם, ולמדו אותו דרך כל מיני מקורות מידע: דרך האינטרנט, דרך ללכת לאנשים ולשאול אותם, דרך הבתים שלהם, ואז הם היו צריכים להוציא תוצר שיופיע במוזיאון.

עליזה אילן: מה היה הטריגר?

עליזה אילן: ישבנו וחשבנו עם המורים מה ילהיב את התלמידים, שזה לא יהיה עוד מעדות, עוד מאותו דבר.

עליזה אילן: אמרנו להם ליצור דף פייסבוק לכל מייסד.

עליזה אילן: הרב יעקב יצחקי הוא המייסד.

עליזה אילן: תראו מה הם היו צריכים ללמוד כדי להוציא דף פייסבוק.

עליזה אילן: הם היו צריכים ללמוד מי היו החברים שלו, מה הוא עשה בשעות הפנאי, מה היו הפרסומות אז.

עליזה אילן: הם כתבו: "הצטרף עכשיו לקהילה הקבקזית".

עליזה אילן: "אדמה קונים אצלנו".

עליזה אילן: הם יודעים את כל הנושאים ההיסטוריים האלה דרך דף פייסבוק שלא קיים.

עינת וילף: רעיון משגע.

עליזה אילן: הם הכינו דף פייסבוק לכל אחד מהמייסדים.

עליזה אילן: בסוף יצאו 9 דפי פייסבוק.

עליזה אילן: הם עבדו בקבוצות.

עליזה אילן: יש לנו 9 דגמים.

עליזה אילן: אחרי שהקבוצה למדה על המשפחה לעומק, היא היתה צריכה להביא לידי ביטוי בכרזה את המיוחדות של המשפחה והערך המוסף של המשפחה בתוך היישוב.

עליזה אילן: במקביל, הקמנו אתר למוזיאון.

עליזה אילן: לפני שנה לא היה כלום, והשנה המוזיאון עומד עם תערוכה קבועה של המייסדים, ותערוכה מתחלפת שהילדים הכינו.

עינת וילף: אני נכנסת עכשיו לאתר.

עליזה אילן: הנה דף על מייסד אחר – חיים פרידה.

עליזה אילן: הנכדה שלו היתה מורה בבית הספר, והיום היא כבר בפנסיה.

עליזה אילן: היא התפעלה מהידע של התלמידים, שהוסיפו לה.

עליזה אילן: הם קראו דברים שהיא לא ידעה אפילו.

תמר גוטמן: מתחת לכרזה יש את הערך האנציקלופדי.

עליזה אילן: התלמידים היו צריכים ללמוד מה זה ערך אנציקלופדי ואיך לעשות ערך אנציקלופדי, אז הם עשו את זה על משפחת פרידה.

עליזה אילן: תיכנסי לסבתא ביילא.

עליזה אילן: כל מה שהילדים הכינו נמצא בתוך האתר.

עליזה אילן: הם קראו בספרים שסבתא ביילא היתה גיבנת, והבית שלה היה בית שאכלס את כל המתיישבים.

עליזה אילן: בעצם, זה היה מוסד שידוכין.

עליזה אילן: שם היה בית כנסת, שם עשו את ועדות היישוב.

עליזה אילן: זה היה המועדון החברתי, ושם היא מכרה מנות זעומות במחירים מופקעים.

קריאה: באיזו שנה זה היה?

עליזה אילן: בשנת 1910-1915.

עליזה אילן: מה הם כתבו עליה?

עליזה אילן: שהיא היתה רגזנית, שהיא היתה רכלנית ומקור חדשות.

עליזה אילן: את הכל הם הוציאו מהספרות, והביאו לידי ביטוי בכרזה.

עליזה אילן: באתר אפשר לראות עוד תוצרים.

עליזה אילן: לכל משפחה יש אילן יוחסין שהתלמידים עשו.

עליזה אילן: בשכבת ז' עושים עבודת שורשים אישית, והם עשו במקביל עבודת שורשים של משפחות המייסדים.

עליזה אילן: הם למדו לעשות את זה במחשב.

עינת וילף: אני רוצה להבין את הצד היותר טכני.

עינת וילף: במקביל אתם מלמדים את תכנית הלימודים הרגילה.

עינת וילף: איך יושב כל הנושא הזה מבחינת שעות של התלמידים ושל המורים?

עינת וילף: את באה ואומרת שאת רוצה לעשות פרויקט.

עליזה אילן: למזלי, אני לא אומרת אני רוצה, אלא אנחנו רוצים.

עליזה אילן: באמת המורים רצו לעשות את הפרויקט הזה.

עליזה אילן: היתה מורה משכבה ז', שכאשר היא התחילה ללמוד את הנושא היא הלכה לישון כל יום בשעה 03:00 לפנות בוקר.

עינת וילף: האם הפרויקט הזה מבוסס כולו על התנדבות המורים?

עינת וילף: האם אין שום שעות מעבר לזה?

עליזה אילן: קודם כל היו לנו שעות שפה, שעות בעברית.

עינת וילף: אלה בעצם השעות שהוספו לכיתות ז'-ח' לטובת המייצב.

עליזה אילן: הן לא הוספו.

עליזה אילן: אלה שעות שפה.

עליזה אילן: יש שלוש שעות במערכת, כאשר שעה מתוך זה היתה לטובת הפרויקט.

עליזה אילן: כאשר הם למדו מהו ערך אנציקלופדי, כאשר הם למדו לסכם, כאשר הם למדו להציג רעיונות וקריאה מרפרפת, הם עשו את זה על הנושא של המוזיאון.

עליזה אילן: המורים, באישור הפיקוח, עשו זאת.

עליזה אילן: כאן חברה אלינו המדריכה המחוזית דר' עליזה אמיר, שעזרה לנו לעשות את החיבורים האלה.

עליזה אילן: זה לא פשוט לעשות את החיבורים האלה.

עליזה אילן: בעצם, צריך לקחת את תוכנית הלימודים והלביש עליה את השמלה הזו של המוזיאון.

עינת וילף: חבל שהיא לא פה.

עינת וילף: כלומר, אין שום שעות תוספתיות.

עינת וילף: למי היה את הרעיון לגשת אליה ולהיעזר בה?

עליזה אילן: של המפקחת.

ויקי עזיאל: מנהלת בית הספר באה אליי ושאלה, איך מטמיעים את זה בתוכנית הלימודים?

ויקי עזיאל: צריך שעות.

ויקי עזיאל: עליזה חברה לקבוצת מפקחות במשרד, מדריכות מחוזיות: לדר' עליזה אמיר בתחום השפה, למדריכה מחוזית בתקשוב, אליי ולעוד מפקח שהצטרף אלינו בנושא של המבנה הארגוני – איך ליצור את כל החיבורים בתוך הארגון.

עינת וילף: האם זו היתה יוזמה שלכם?

עליזה אילן: זו היתה יוזמה שלנו.

עליזה אילן: בתחילת הדברים שלך דיברת על צורך שעולה מהשטח.

עליזה אילן: המפקחת גייסה את המפקחים האחרים לעזור לנו לתת מענה לצרכים של בית הספר שלנו.

עליזה אילן: זה באמת משהו ייחודי.

עליזה אילן: כאשר עשיתי את זה בבית הספר הקודם זה לא קרה.

עליזה אילן: זה בזכות הקשב שגילו בפיקוח.

עליזה אילן: זה אפשר לנו לעשות את העבודה באופן מאוד מקצועי.

עליזה אילן: יולי מהמכון הדמוקרטי ליוותה אותנו.

עליזה אילן: אחד הדברים שהיה קו מודגש, הוא שזה חייב לתת מענה בתוכנית הלימודים.

עליזה אילן: בית ספר לא יכול להישאר אחורה מהבחינה הזו.

ויקי עזיאל: תדגימי איך זה קרה בשפה.

עליזה אילן: לקחנו את כל תכנית הלימודים במקצועות רבי המלל, והסבנו אותן לנושא של המוזיאון.

עליזה אילן: בשפה - הם צריכים לדעת כתיבה למטרות פרסום, רטוריקה, יצירת ערך אנציקלופדי, עריכת ראיון, יצירת שלטים – את כל זה עשינו במסגרת המוזיאון.

עינת וילף: יפה.

עליזה אילן: לקחנו גם שעות ממקומות אחרים.

עליזה אילן: למשל, החינוך האישי.

עליזה אילן: זה הרבה התבסס על המחנכים.

עליזה אילן: שעה אחת של החינוך האישי במעגלי שיח היתה בנושא הזה.

עליזה אילן: כאשר התלמידים עשו את עבודת השורשים, הם עבדו בקבוצות הרבה יותר קטנות בתחום הזה.

עינת וילף: אצלכם יש פרויקט אופק חדש?

עליזה אילן: כן.

עינת וילף: אז בשעות האלה גם השתמשתם?

עליזה אילן: אני אסביר גם את זה.

עליזה אילן: אני רוצה להוסיף שהרעיון של הכרזה היה של הצוות ביחד עם מפקחת האומנות.

עליזה אילן: פה חברו יחד מפקחת התקשוב, מפקחת האומנות, מפקחת שפה ומפקחת כוללת, שנתנו מקום לדבר הזה.

עליזה אילן: אני לא מאמינה שבלעדי הסך הכולל הזה היינו מגיעים לתוצרים האלה.

עינת וילף: אני רוצה לפתוח סוגריים לנושא הפיקוח.

עינת וילף: אחת השאלות הגדולות בחשיבה על מערכת החינוך, היא התפקיד של הפיקוח.

עינת וילף: אתן מציגות כאן דבר שאני מאמינה בו – המודל.

עינת וילף: המפקח הוא לא רק האיש שבא ובודק, אלא גורם המאפשר למנהלים ולמורים לפעול, מעביר ידע, יודע לאסוף ידע מכמה גורמים.

עינת וילף: את בעצם הבאת גורמים שעזרו לעמוד בתוכנית הלימודים ולממש את הרצון של בית הספר.

עינת וילף: איך את רואה את האפשרות לעבור למודל כזה, ולא שזה יהיה באופן מקרי - שתהיה ויקי - אלא שמפקחים יידעו שזה מה שמצופה מהם.

עינת וילף: כלומר, מצופה מהם להיות סוכנים של העברת ידע, סוכנים שיאפשרו למורים ומנהלים לבצע יוזמות תוך כדי שהן עומדות בתוכנית הלימודים, מתוך מקום שיש בו פתרונות.

ויקי עזיאל: אני אומרת למנהלות שלי: "בואו תחלמו, אני אתכם בחלום".

ויקי עזיאל: זו התפיסה שלי בישיבות עם המנהלות.

ויקי עזיאל: בואו ניזום, בואו נעשה, בואו נפרוץ גבולות חוץ בית ספריות, חוץ כיתתיות.

ויקי עזיאל: אמרתי להן: אני אתכן במקום הזה.

ויקי עזיאל: המנהלות שלי מבינות שמותר להן לחלום, מותר להן ליזום, ואני במקום של לחשוב איתן, במקום של להדריך אותן.

ויקי עזיאל: כאשר אני מגיעה לבתי הספר, אני אומרת להן: "אתן בונות את סדר היום.

ויקי עזיאל: אני לא אומרת לכן מה אני רוצה לראות.

ויקי עזיאל: אתן תבנו את סדר היום, אתן תאמרו לי מה הצורך שלכן, אתן תעלו שאלה לדיון, אתן תעלו נושא לדיון ולחשיבה, ואני אתכן.

ויקי עזיאל: אני באמת מנסה ללכת עם המנהלות ולראות להיכן הן רוצות להוביל את הארגון.

ויקי עזיאל: אני שואלת אותן: "להיכן אתן רוצות להוביל את הארגון, היכן אתן רואות את התלמידים שלכן, היכן אתן רואות את המורות שלכן".

ויקי עזיאל: פה זו דוגמא של מנהלת.

ויקי עזיאל: אנחנו אחר כך נדבר איך מגיעה הצלחה של בית ספר.

ויקי עזיאל: אני חושבת שזה מתחיל ממנהלת יוזמת, מנהלת חושבת, מנהלת פורצת דרך.

ויקי עזיאל: זו הדוגמא.

ויקי עזיאל: אנחנו צריכים לחשוב, איך אנחנו מלווים את המנהלים להיות פורצי דרך, ולא רק איך ללמד את תוכנית הלימודים, איך ללמד את הספרים, איך להטמיע מדיניות כראה וקדש, אלא איך לצאת מהקובייה הזו.

עינת וילף: כאשר את מסתכלת על הקולגות שלך, איך היית גורמת לתפיסה הזו להיות תפיסה יותר רווחת בפיקוח.

ויקי עזיאל: במחוז מרכז יש לנו קבוצת מפקחים שנקראת מפקחים חוקרים, בהובלתה של מנהלת המחוז.

ויקי עזיאל: אנחנו כקבוצה מגיעות לשטח ולומדות בשטח.

ויקי עזיאל: לאחר מכן, אנחנו משווים את עצמו ואת דרכי העבודה שלנו.

ויקי עזיאל: פה אנחנו מזהים את הצרכים של המנהלים.

ויקי עזיאל: היום, לצערי, מפקח הוא מפקח על 50 בתי ספר יסודיים ותיכון, ולכן קשה לו להגיע לכל מנהל ולתפור לו את החליפה המתאימה לו.

ויקי עזיאל: לכן, המסגרת היחידה היא ישיבות המנהלות או כאשר מדובר במנהלות שהן יותר תובעניות ולא מוותרות, כמו עליזה שלא מוותרת לי ופשוט שולטת ביומן שלי.

ויקי עזיאל: זה קשה.

ויקי עזיאל: זו לא רק התפיסה שלי, אלא גם של כל העמיתות שלי.

ויקי עזיאל: התפיסה היא לאפשר למנהלות להוביל, להיות לצדן כמדריכה, יחד איתן ולא ממקום של פיקוח.

ויקי עזיאל: מהניסיון שלי ומשיחות שלי עם העמיתות שלי, אני רואה יותר ויותר את המנהלות צורכות את הפיקוח למקום של להעצים את הארגון, למקום של ללכת עם הפיקוח ופחות ממקום של מפקח שבא לבדוק.

עליזה אילן: זה נורא תלוי איך מפקח מעמיד את עצמו.

עליזה אילן: יש לי דוגמא אחרת ששם היתה יוזמה לא פחות טובה, שאמנם תפסה את הקהילה ואת היישוב אבל לא הצליחה להתרומם.

עינת וילף: במה נתקלת מצד הפיקוח במקרה הלא מוצלח?

עליזה אילן: ההפך ממה שויקי תיארה.

עינת וילף: מה למשל?

עינת וילף: באו ואמרו למה זה לא תואם את תוכנית הלימודים?

עליזה אילן: לא.

עליזה אילן: לא נתנו את המקום ואת המרחב.

עליזה אילן: כל מה שויקי אמרה לגבי מנהלות, זו התפיסה של מנהלים כלפי מורים ותלמידים.

ויקי עזיאל: עליזה ניהלה את בית ספר גן רווה במשך 10 שנים, והיא עשתה את זה בהצלחה.

ויקי עזיאל: היא יצאה לשנת שבתון, וביקשנו ממנה להגיע לבאר יעקב בעקבות המודל שהיא הובילה ועשתה.

ויקי עזיאל: מה שהיה חסר, זה המקום של הפיקוח מול כל צוות המורים.

עליזה אילן: מול צוות המורים, מול המשרד ומול הרשות.

ויקי עזיאל: צריך להראות למורים שאנחנו איתם.

ויקי עזיאל: לתת להם את המקום.

ויקי עזיאל: מה מורות צריכות היום?

ויקי עזיאל: את ההכרה במה שהן עושות.

ויקי עזיאל: חוץ מאשר לכתוב להן מכתב נהדר, ללוות אותן ולהראות את ההצלחות, אני לא יכולה לעשות כלום.

ויקי עזיאל: לצערי, אני לא יכולה לשלוח אותן לסוף שבוע.

ויקי עזיאל: זה הדבר היחיד שאני יכולה לעשות.

ויקי עזיאל: זה דבר מאוד חשוב.

ויקי עזיאל: המנדט שלי הוא לא רק ללוות את מנהלת בית הספר אלא גם ללוות את צוות המורים.

ויקי עזיאל: הצוות צריך להרגיש שהמשרד והפיקוח איתו.

ויקי עזיאל: אנחנו בפיקוח השכלנו להבין, שאנחנו לא רק עובדים מול מנהלת אלא גם מול צוות, מול חדרי מורים.

עליזה אילן: אני רוצה לעשות איזון.

עליזה אילן: אני חושבת שזה הרבה יותר מול הורים והרבה פחות מול צוות.

עליזה אילן: מה השיתוף הזה עשה?

עליזה אילן: העלה את קרנו של בית הספר בכלל.

עליזה אילן: הורה מתייחס עכשיו לבית הספר אחרת.

עליזה אילן: מדובר בגיבויי שבית הספר מקבל, ומדובר במרחב העשייה הפורצת דרך המתאפשרת לנו ופילוס הדרך עם הרשות והמשרד.

עליזה אילן: ייאמר לזכותה של ויקי, שאם אני אומרת: "אני צריכה שעות", היא עוזרת לי בזה.

עינת וילף: איזה שעות למשל?

ויקי עזיאל: זה מול הנהלת המחוז.

ויקי עזיאל: ברגע שמנהלת המחוז הבינה שמתבשל פה פרויקט משמעותי ונכון, ניתנו שעות מסל המחוז.

ויקי עזיאל: זה ייאמר לזכותה של מנהלת המחוז.

עינת וילף: האם למחוז יש סל שעות?

ויקי עזיאל: מנהלת המחוז נתנה שעות דיפרנציאליות לבית הספר.

ויקי עזיאל: אנחנו רצינו לגייס גם את תלמידי החינוך המיוחד.

ויקי עזיאל: כדי ללמד תלמיד בחינוך מיוחד למזג טקסט ולהוציא כאלה מסמכים שאנחנו רואים פה, צריכים לתת את השעות האלה.

ויקי עזיאל: פה מנהלת המחוז נרתמה ונתנה שעות לבית הספר.

נילי איבנון: את יכולה להרחיב בנוגע לסל שעות של המחוז?

נילי איבנון: איזה סוג של שיקול דעת מופעל?

ויקי עזיאל: ליוזמות חינוכיות מדובר במשאבים ותקציבים ולא בשעות.

ויקי עזיאל: אני לא יודעת איך קוראים לסל הזה.

ויקי עזיאל: אני לא רוצה לומר פה משפט שאינו נכון.

ויקי עזיאל: יש סל שעות למחוז, אבל אני לא יודעת אם זה נקרא סל מנהלת המחוז או סל מנהלת שעות, אבל זה קיים.

ויקי עזיאל: בפועל מנהלת המחוז העבירה שעות.

עינת וילף: כלומר, למנהלת המחוז יש סוג של גמישות לתת שעות לפרויקטים.

עליזה אילן: אני רוצה לומר עוד משהו.

עליזה אילן: ברגע שויקי זיהתה את היוזמה הזאת שלי ביחד עם המורים והביאה את מנהלת המחוז לראות את זה, מנהלת המחוז רצתה לקדם את זה.

עליזה אילן: אם ויקי לא היתה מביאה את מנהלת המחוז, אני הייתי יכולה להמשיך לדבר לקיר.

ויקי עזיאל: אני רוצה לומר משהו לצורך האיזון.

ויקי עזיאל: מנהלים מצפים לגיבוי גורף מצד המחוז, לפחות כלפי הורים.

ויקי עזיאל: ברגע שהמפקח באמת מאמין במנהל, בתפיסה, בדיאלוג ובשיח שהוא עושה, אז הוא מחזיר את ההורים לבית הספר.

ויקי עזיאל: במקרים אחרים צריך התערבות של הפיקוח, צריך את הגישור של הפיקוח בשיח של מנהל מול הורה.

עינת וילף: אני מבינה את מה שאת אומרת, אבל אני חושבת שעדיין הלכנו רחוק מדיי.

עינת וילף: ברור שבמקרה בו מנהלת עושה פרויקט והכל נפלא אז גם קל לגבות את זה.

עינת וילף: השאלה היא, מה עושים במקרים שפחות קל לגבות.

עינת וילף: אני חושבת שהלכנו רחוק מדיי בלא לגבות ויותר מדיי בלהקשיב לכל הורה שמתקשר לכל בעל תפקיד.

עינת וילף: אני יכולה להגיד, שפה בוועדה אני מנסה להזיז את המטוטלת לכיוון שבו ככלל מגבים.

עינת וילף: כלומר, ברירת המחדל היא גיבויי, היא להחזיר לבית הספר, היא להגיד: "עד שלא מוצו התהליכים בבית הספר אנחנו בחוץ".

עינת וילף: בעיניי, המצב היום הוא ברמות בלתי נסבלות.

עינת וילף: כמו שתואר כאן, אי אפשר ללמד בהרבה מאוד מקומות.

עינת וילף: אם יש שני הורים וחצי, כאשר אחד מהם הוא עורך דין, זה יכול לסגור בית ספר.

עינת וילף: אם האווירה היא שלאחר שמישהו מרים טלפון למפקחת, למנהלת מחוז או לראש עיר מיד יש טלפונים למנהלת, למורים כדי לשאול מה קרה ויש דיונים וגישורים, זה לא טוב.

עינת וילף: הגישה היא גישה לא טובה, שמעבירה מסר לא בריא למערכת.

עינת וילף: בכל אחת מן הברירות נעשות טעויות.

עינת וילף: אני מעדיפה היום, שהטעויות יהיו בצד של גיבוי יתר, כי אנחנו מאוד-מאוד רחוקים מהמקום הזה.

עליזה אילן: ויקי נמצאת שם, וזו הסיבה שיש לנו שקט.

ויקי עזיאל: אני כבר הרבה שנים לא מנהלת בית ספר.

ויקי עזיאל: אני מסכימה איתך, ואני חושבת שצריך למצות את כל התהליכים בתוך בתי הספר.

ויקי עזיאל: היום אני יושבת בוועדות ערר במשרד, ואני יכולה להגיד לך שכל הורה שני מגיע אליי עם עו"ד לוועדת ערר.

עינת וילף: זה דבר שאני פועלת לבטל אותו.

עינת וילף: לא לאפשר לעורכי דין להיכנס לסיפור הזה.

ויקי עזיאל: אני אומרת: "אני לא עורכת דין".

ויקי עזיאל: אני מסכימה איתך בעניין של המטוטלת.

עינת וילף: אני רוצה לחזור לנושא של שילוב הפרויקט עם תוכנית הלימודים.

עינת וילף: מי שעזרה לכם לתפור את זה לתוכנית הלימודים?

ויקי עזיאל: דר' עליזה אמיר, שהיא המדריכה המחוזית.

עינת וילף: כמה אנשים כאלה קיימים היום במערכת, שיכולים לבוא לבתי ספר ולעזור להם לקחת פרויקטים באופן שמשתלב בתוכנית הלימודים.

ויקי עזיאל: ייאמר לזכותן של המפקחות והמדריכות המחוזיות, שבכל פנייה שלי לגבי בית ספר זה או אחר הן איתי.

ויקי עזיאל: ברגע שמנהל אומר: "רוצה אני", הן מתייצבות.

ויקי עזיאל: יש לי פרויקט נוסף עם עליזה אמיר בגן יבנה, ושם אנחנו מובילות סמינריסטיות בהדרכה בתוך בתי הספר כעתודה להוראה.

ויקי עזיאל: כלומר, ברגע שמנהל אומר: "רוצה אני", הן מתייצבות.

ויקי עזיאל: אני לא נתקלתי בשום בעיה עם אף מפקח שלא התייצב ולא הגיע לבית הספר.

ויקי עזיאל: במקרה הזה מגיעה קבוצה: מפקחת לאומנות, מדריכה מחוזית לעברית, מדריכה מחוזית למחשבים, אני ועוד מפקח.

עינת וילף: השאלה הזו היא לא רק כדי לדעת איך הצלחתם לפתור את הבעיה אצלכם.

עינת וילף: בכל דבר שאנחנו עושים, הכוונה היא שהוא יתרחב.

עינת וילף: אנחנו רוצים לדעת מה אפשר לעשות במערכת בכלל.

עינת וילף: אני חייבת להגיד, שמכל מה ששמענו עד עכשיו זה המקרה שהכי מתקרב למשהו שאמור להיות רחב.

עינת וילף: שמענו מקרים בהם היו המון מרכיבים ייחודיים, בתי ספר היו תחת גף ניסוי, קיבלו שעות ניסוי וזה הוגדר כניסוי.

עינת וילף: המקרה שלכם הוא המקרה הראשון שהוא לא תחת ניסוי, לא היו שעות מיוחדות לניסוי, לא הביאו מורים מיוחדים, אלא פשוט הושיבו על תוכנית הלימודים, על המערכת הממלכתית עם המשאבים הרגילים של המשרד, ועשו את השינוי.

עינת וילף: זה משהו שהרבה יותר אפשר לגעת בו ולהרחיב אותו.

עינת וילף: המרכיב של לקחת את היוזמה מהשטח ולתפור אותה עם תוכנית הלימודים, זה המשאב הקריטי כאן.

עינת וילף: השאלה היא, האם הוא קיים באופן שאפשר להרחיב את זה לרוב המכריע של בתי הספר בארץ, או שאת אומרת: אנחנו הסתדרנו, אבל אם אתם רוצים לעשות את זה עכשיו למאות ואלפי בתי ספר צריך לגייס לצורך העניין 100 עליזה אמיר כאלה, כי אין עוד אנשים במערכת שיודעים לעשות את זה.

ויקי עזיאל: אני מסכימה איתך.

ויקי עזיאל: היום אנחנו באמת זמינות, אבל אם רוצים להרחיב את זה צריך לגייס יותר כוח אדם.

ויקי עזיאל: היום יש לי ארבעה בתי ספר, שעליזה מלווה אותם ביחד איתי.

ויקי עזיאל: אם אני ארצה אותה לעוד בתי ספר, אני אצטרך עוד כוח אדם.

עליזה אילן: אני רוצה לחזור לרמת בית הספר.

עליזה אילן: תשאלי אותי מה יהיה שנה הבאה עם הפרויקט.

עינת וילף: מה יהיה שנה הבאה עם הפרויקט?

עליזה אילן: המורים והרכזות לא מוכנות יותר להמשיך.

עליזה אילן: הן עשו את כל העבודה במסגרת שעות השהייה שלהן של אופק חדש, ואת כל השאר הן עשו בבית.

עליזה אילן: הן אמרו: "אין לנו חיים.

עליזה אילן: יש לנו מוזיאון ובית ספר".

עליזה אילן: אני צריכה לחשוב ולהיות יצירתית, ואולי ויקי תעזור לי להיות יצירתית.

ויקי עזיאל: יצירתית זה שהיא חרגה ב-120 שעות בתקן.

עינת וילף: אני מבינה את הנושא הזה.

עליזה אילן: אני צריכה לאפשר למורות האלה לעבוד.

עליזה אילן: אם באים ואומרים להן: עכשיו בשעה 16:00 אתן צריכות לחתום שעון כי אתן הולכות הביתה, הן אומרות לי: "תודה, ברגע שאני אחתום שעון אני לא אעשה כלום בבית.

עליזה אילן: אני לא עונה לטלפונים של הורים, אני לא בודקת מבחנים, אני לא עושה כלום.

עליזה אילן: אם את רוצה שיהיו לימודים, תני לי זמן לעשות".

עליזה אילן: מתי אני אעשה את פרויקט המוזיאון?

עליזה אילן: אני מאוד מוטרדת לגבי שנה הבאה.

עליזה אילן: אני אמצא את הדרך, אבל אני מאוד מוטרדת.

עינת וילף: בשנה הבאה תצטרכי ודאי פרויקט חדש.

עליזה אילן: מה פתאום?

עליזה אילן: אני ישבתי עם ארכיטקטית, שהמייסד מממן עכשיו, כדי לשנות את המוזיאון איך שאנחנו רוצים אותו.

עליזה אילן: המוזיאון הזה הוא פרויקט רב שנתי.

עליזה אילן: בשנה הבאה, בכיתות ט', אנחנו רוצים להקים קפיטריה גלריה, שהילדים יהיו היוזמים, שהם יפעילו אותה, הם ילמדו לתקצב אותה, הם ילמדו איזה תפריט לעשות, הם יהיו טבחים, הם יהיו המלצרים.

עליזה אילן: שכבת ח' לומדת איך לעשות סיורים משולטים בכל היישוב.

עליזה אילן: יש לנו 9 סיורים שהילדים יצרו בתוך היישוב.

עליזה אילן: זה לא מוזיאון שהולך להיסגר בשנה הבאה.

עליזה אילן: זה לא פרויקט שנתי.

ויקי עזיאל: זה מוזיאון שייפתח לכל הקהילה אחר הצהריים.

עליזה אילן: לא רק לקהילה.

עליזה אילן: אנחנו מצפים שבעוד שנה יצלצלו למוזיאון ויגידו: אנחנו רוצים סיור באנגלית באזור בתי הכנסת של היישוב.

עליזה אילן: יש לנו סיור כזה.

עליזה אילן: ייצאו תלמידים מבית הספר ויובילו את האנשים באנגלית.

עינת וילף: אז איך את חושבת לפתור את הבעיה?

עינת וילף: שנה אחת גייסת את בית הספר, ואנשים הסכימו לעשות מעל ומעבר.

עינת וילף: אנחנו מנסים לבדוק דברים שהם ארוכי טווח, שיכולים להביא לשינוי במערכת.

עינת וילף: אתה לא יכול לדרוש מאנשים לגייס את כל כולם, כל השנים, כל הזמן.

עינת וילף: פעם בכמה זמן לשינוי בית הספר, לזריקת מרץ, אפשר.

עינת וילף: מכאן ואילך זה צריך להיות יציב.

עינת וילף: לצורך העניין, זה צריך להיות בין 08:00 ל-16:00.

עינת וילף: האם יש לך מחשבות איך את ניגשת לנושא הזה או מה את צריכה כדי שזה יתאפשר?

עליזה אילן: אני ניהלתי פרויקט של מיצוי זכויות לניצולי שואה במסגרת המועצה הלאומית להתנדבות.

עליזה אילן: במסגרת השנה הזו הסתובבתי בהמון מקומות, ובכל מקום שבו ניהלו דיונים קראו לזה דיונים לצורך עבודה.

עליזה אילן: אצלנו בבית הספר, כאשר מנהלים דיונים, זה נקרא שעות אוויר.

עליזה אילן: אני מדברת מהרבה מאוד כאב.

עליזה אילן: המורים צריכים זמן לשבת ללמוד ביחד.

עליזה אילן: לא סתם פתחתי עם השקף של מהו ארגון לומד בעיניי.

עליזה אילן: אני אספר לך אנקדוטה: אחותי בבוסטון מלמדת בית ספר בעברית.

עליזה אילן: הביאו להם את ה-PBL.

עליזה אילן: היא באה לביקור השנה ודיברנו על זה.

עליזה אילן: היא מספרת לי שמאז שהכניסו את הפרויקט הזה, בכל יום היא באה שעתיים מוקדם יותר לישיבות צוות, ורק אחר כך התלמידים לומדים.

עליזה אילן: אני אומרת לעצמי: המורים אצלי צריכים לעשות את זה בין השמיכות, כאשר הם הולכים הביתה, ולא בתוך בית הספר כי אז זה נקרא שעות אוויר.

עליזה אילן: אם רוצים מערכת מצוינת, צריך לאפשר למורים להיות מצוינים.

עליזה אילן: כדי להיות מצוינים, אי אפשר מבלי ללמוד כל הזמן.

עליזה אילן: מורים צריכים זמן ללמוד, זמן לשבת ביחד, זמן לאגם את המשאבים כדי ליצור עשייה משמעותית עבור התלמידים.

עליזה אילן: כל עוד לא יבינו את זה, "אופק חדש" ו"עוז בתמורה" לא יעזרו.

עליזה אילן: זה יוכל להתקיים כזריקת מרץ ולא כמשהו קבוע.

עינת וילף: אני אגיד משהו בנושא של זמן אוויר.

עינת וילף: היה לנו דיון כאן, ואחת המורות דיברה על הצורך שלה לשבת עם מורים אחרים כמו אוויר לנשימה.

עינת וילף: זה מדהים עד כמה בכל הדיונים שהיו לנו עד עכשיו עם המורים, הדבר שעולה שוב ושוב זה הצורך של המורים לשבת אחת עם השני.

עינת וילף: כלומר, שיכירו בשעות שבהן הם יושבים אחד עם השני כשעות משמעותיות.

עליזה אילן: מתי הם עשו את כל התפירה של הפרויקט כחלק מתוכנית הלימודים?

עליזה אילן: אני רוצה לספר לך, שכאשר מסתכלים על הציונים של מבחן המיצב שנערך בתחילת ובסוף שנה, רואים שהתלמידים עלו ב-10 נקודות בממוצע בעברית.

עליזה אילן: כלומר, יש הוכחות בשטח.

עליזה אילן: אם אתם רוצים הצלחות, בואו תנו לנו את הכלים.

עינת וילף: האם לך כמנהלת יש גמישות?

עינת וילף: במסגרת אופק חדש יש איקס שעות פרטניות.

עינת וילף: האם יש לך גמישות להגיד: אני לוקחת מהשעות עבור מורים שיישבו אחד עם השני?

עליזה אילן: לא.

עליזה אילן: מהשעות הפרטניות, בשום אופן לא.

עליזה אילן: אלה שעות מול תלמידים.

עליזה אילן: מהשעות של ישיבות צוות מותר לי לקחת רק שעתיים.

עליזה אילן: אסור לי להרחיב את זה.

עליזה אילן: הם צריכים שעות הכנה עם עצמם.

עליזה אילן: על זה המורים שלי ויתרו מראש.

עליזה אילן: את שעות ההכנה שלהם הם עושים אחרי הצהריים.

עליזה אילן: אגב, הם עומדים על הרגליים האחוריות ואומרים שברגע שהם יחתימו שעון הם לא יעשו את זה יותר.

עינת וילף: בבית ספר שלך עדיין לא מחתימים שעון?

עליזה אילן: עדיין לא מחתימים שעון.

עליזה אילן: זה המזל.

עינת וילף: אני אחלוק איתך כאן התלבטות.

עינת וילף: מצד אחד, אני לא רוצה לקדם את תפיסת המורה כמתנדב.

עינת וילף: אני לא אוהבת את התפיסה הזו.

עינת וילף: היא לא נכונה, והיא ודאי לא בריאה לאורך זמן.

עינת וילף: אני לא אוהבת את החתמת השעון בכלל, אבל יש משהו בזה שאתה אומר למורים: "יש שעות, ובשעות האלה משלמים לכם עבור עבודתכם".

עינת וילף: טוב שמורים יידעו שאחרי שעה מסוימת לא עונים לטלפונים.

עינת וילף: אני חושבת שהלכנו רחוק מדיי בזמינות האינסופית הזו של מורים, בעיקר בכל הנוגע להורים.

עינת וילף: ההנחה של זמינות אינסופית היא לא בריאה לחיים של המורים לאורך זמן.

עינת וילף: יש משהו באלימות של השעות, שאומרת: אלה השעות.

עליזה אילן: בתוך השעות האלה צריך לתת את המרחב ואת זמן האוויר לנשימה.

עינת וילף: את אומרת:

עינת וילף: אם כבר מפעילים את האלימות הזו של השעון, תנו גמישות יותר גדולה בתוך מה שקורה בתוך השעות האלה.

ויקי עזיאל: או שעות נוספות.

עינת וילף: או שעות נוספות.

עינת וילף: אפילו גמישות גבוהה יותר יכולה לעזור.

עליזה אילן: לא.

עליזה אילן: אם אני אקח למורים את כל שעות השהייה לצורך ההכנה של הפרויקט בישיבות צוות, שזה מה שעשיתי השנה, אז מתי הם יבדקו מבחנים, מתי הם יכינו את השיעורים הרגילים, מתי הם יישבו עם הורים?

עליזה אילן: זה לא בדיוק רק גמישות.

עליזה אילן: זה לשנות את הרכב המשרה של המורה.

ויקי עזיאל: המשרד יכול לתת את כל המשאבים האנושיים.

ויקי עזיאל: אנחנו מאוד משתדלים לתת את זה.

ויקי עזיאל: בכל הנושא של עבודת הצוות – דגל שמובילים היום במשרד – לא חושבים איך עושים את אותה עבודת צוות אפקטיבית ויעילה.

ויקי עזיאל: בעקבות זה שהייתי בשטח במסגרת מפקחים חוקרים, אני מצפה ממנהלת ומהצוות להיכנס ביחד לשיעורים כדי שתהיה למידת עמיתים.

ויקי עזיאל: צריך ללמוד ביחד את השיעורים, להפיק לקחים, להיכנס לאחר מכן, לבדוק את השיעור ביחד ולנהל שיח, כדי שתהיה למידת עמיתים נכונה ומשמעותית ויהיה אפשר להפיק לקחים לגבי השיעור הבא.

ויקי עזיאל: אנחנו לא מאפשרים את זה באמת.

ויקי עזיאל: נוצר מצב שמסיימים שיעור ויושבים בחדר המורים ומדברים על השיעור.

ויקי עזיאל: זה לא רציני.

ויקי עזיאל: כשמפקח בא לבית הספר, צריכים לבנות את המערכת כך שהמנהל יוכל לנהל את השיח הזה.

ויקי עזיאל: כאשר מדריכים באים, מצפים מהם להיכנס לתוך השיעורים וללוות את המורים בשיעורים.

ויקי עזיאל: הם עושים את זה בתוך השיעורים, וזה נהדר.

ויקי עזיאל: צריכים לתת גם את המסגרת לדיון, לשיח.

ויקי עזיאל: זה דבר שהוא לא קיים, ולכן אומרים למורים: בואו נישאר בסוף יום וננהל את השיח הזה.

ויקי עזיאל: כמה אפשר לבקש ממורה להישאר?

ויקי עזיאל: צריכים לתת לזה מקום וחשיבה.

ויקי עזיאל: אנחנו רואים כמה עבודת הצוות באמת מקדמת את הארגון ואת ההישגים הלימודיים.

ויקי עזיאל: זה משפיע באופן ישיר על הישגי התלמידים.

עינת וילף: אם היתה חשיבה שאומרת: "שעות השתלמות הן בבית הספר.

עינת וילף: כלומר, כאשר מורים לומדים אחד עם השני, זו השתלמות"?

עליזה אילן: באופק חדש יש דרגות.

עליזה אילן: המורות הוותיקות, שאנחנו רוצים להעביר איתן ביחד את הPBL, לא יכולות להשתלם איתנו.

עליזה אילן: זה לא נחשב להן.

עליזה אילן: הן צריכות ללכת לאוניברסיטה בשביל להשתלם.

ויקי עזיאל: יש לנו 6 כאלה אצל עליזה.

עינת וילף: ולמורות צעירות יותר ההשתלמות בתוך בית הספר כן נחשבת?

ויקי עזיאל: למורות המגיעות מהסמינר, לא.

ויקי עזיאל: הן חייבות להשתלם במסגרת המכללות.

עינת וילף: אבל יש דרג ביניים, שההשתלמות בתוך בית הספר כן נחשבת לו?

עליזה אילן: רק לדרג ביניים מאוד ספציפי.

עליזה אילן: אני רוצה לספר לך, שלי בבית הספר יש 15 מורים חדשים, מהם 9 סטאז'רים.

עליזה אילן: בסך הכל יש לי 30 מורים.

עליזה אילן: תראי לכמה מורים ההשתלמות הזו לא יכולה לתת מענה.

עליזה אילן: זה לא ייחשב להם.

ויקי עזיאל: זה נכון לאפשר למורים להמשיך את זה במכללות.

ויקי עזיאל: זה נכון לאפשר למורים להגיע לאקדמיה ולהשתלם שם.

ויקי עזיאל: זה לא צריך להיות במקום.

עינת וילף: בסוף, הדברים יצטרכו להיות במקום.

עינת וילף: היום, למערכת החינוך הוחזרו הרבה מאוד כספים.

עינת וילף: השאלה היא, איך משתמשים בכספים האלה.

עינת וילף: הרבה יותר כבר לא יהיה.

עינת וילף: לכן, אנחנו שואלים את עצמנו, האם הדרך בה עושים שימוש בשעות ובכספים היא הדרך הטובה ביותר.

עינת וילף: צריך להסתכל על ההשתלמויות ועל השעות הפרטניות.

עינת וילף: בית ספר אחד אמר לי: "המורים לאנגלית ולמתמטיקה מפורפרים בשעות הפרטניות, ואילו המורים בשאר המקצועות לא ממש.

עינת וילף: אין ביקוש לשעות הפרטניות שלהם".

עליזה אילן: מה זאת אומרת ביקוש?

עליזה אילן: שעות פרטניות זו חובה.

עליזה אילן: זה אמנם הולך לפי בקשות הילדים, אבל אנחנו מחייבים אותם.

עינת וילף: מבחינת האיזון, הצרכים הם במקצועות מסוימים ולא ממש במקצועות אחרים.

עינת וילף: השאלה היא, האם נכון או לא נכון להגדיל את הגמישות של השימוש בשעות הפרטניות במקצועות מסוימים.

עינת וילף: בנוגע להשתלמות - אי אפשר שיהיו השתלמויות גם במכללות, גם באוניברסיטאות וגם בתוך בתי הספר.

עינת וילף: צריך להחליט איפה יותר.

עינת וילף: אני אישית חושבת: פחות מכללות, פחות אוניברסיטאות ויותר בתוך בתי הספר.

עינת וילף: זו תפיסת עולם.

עינת וילף: אין גם וגם.

עינת וילף: זה כבר לא יהיה.

עליזה אילן: אולי השתלמות בתוך בית ספר עם עקרונות שיהיו בהשתלמויות אקדמיות.

עליזה אילן: למשל, אנחנו זקוקים להשתלמות אקדמית שתוביל איתנו את ה-PBL.

עליזה אילן: אנחנו לא רוצים לעשות רק השתלמויות סדנאיות.

ויקי עזיאל: את זה אף אחד לא מונע ממך.

ויקי עזיאל: את זה את יכולה לעשות.

עליזה אילן: אבל זה לא נחשב למורים.

ויקי עזיאל: זה משהו אחר, אבל זה לא מונע ממך לעשות את זה.

עליזה אילן: אם הייתי יכולה לעשות את זה, כך שגם ירדנה, יעל ועופרה היו יכולות להיחשב כמי שמשתלמת ולקבל על זה גמול, זה היה אחרת.

עינת וילף: זו נקודה חשובה.

עינת וילף: האם יש עוד דברים שחשוב לכן להעלות?

עליזה אילן: אני לא חושבת שהמוזיאון זה האישיו.

עינת וילף: אחרי שיצא הסרט "משפחת הקיסרים" על הפינגווינים, אמר מישהו: "הייתי מאוד רוצה שעכשיו יבינו בהוליווד שצריך להסתכל גם על הפרויקטים שלא נראים בהכרח מובטחים, אבל אני יודע שמה שיקרה עכשיו זה שיהיו הרבה יותר סרטים עם פינגווינים".

עינת וילף: כך גם כאן, המטרה אינה שכל בתי הספר בישראל יקימו מוזיאון.

עינת וילף: לכן, השאלות שלי היו על כל התהליכים.

עליזה אילן: היתה הכוונה של נילי, מה צריך להיות כדי שדברים כאלה יקרו.

עליזה אילן: אני מאוד אהבתי את זה שאת התעקשת על העניין של השעות.

עליזה אילן: בעוונותיי, אני אף פעם לא הסתכלתי על שעות, ואני אפילו כועסת על מורים ששואלים אותי על שעות.

עליזה אילן: אני אומרת: אתה באת לשליחות ואתה שואל אותי על שעות?

עליזה אילן: " מצד שני אני מבינה שזה אי אפשר.

עינת וילף: אתה לא יכול לבנות מערכת על הרעיון של המורה כמתנדב.

עינת וילף: שליחות זה יפה, אבל אם השליחות הזו הופכת לכיסוי של לא לשלם עבור עבודה, זה לא פתרון מערכתי לאורך זמן.

עינת וילף: פתרון מערכתי חייב להיבנות על משאבים אמיתיים.

עינת וילף: מורים ששואלים, הם צודקים.

עינת וילף: אם מורים אומרים: ברגע שיהיה שעון אני בשעה 16:00 לא עובד, אני מעודדת אותם.

עינת וילף: המערכת צריכה להתחיל לדעת איך לעבוד מ-08:00 עד 16:00.

עינת וילף: אז יתחילו השאלות של גמישות, של השתלמויות וכל הדברים האלה.

עליזה אילן: של שעות למידה למורים.

עינת וילף: איך מאפשרים למורים לעבוד בצוות, ללמוד אחד עם השני, ללמד אחד את השני, ללמוד ביחד?

עינת וילף: המערכת לא יכולה להיבנות על העיקרון של שליחות.

עינת וילף: אלה דברים מאוד יפים, אבל אני מאוד נזהרת ממילים מאוד יפות, שהן כסות למציאות שלא יכולה להתקיים.

עינת וילף: לכן אני מתעקשת על כל השאלות הטכניות.

עינת וילף: המטרה בסוף היא שלא יהיו עוד מוזיאונים.

עינת וילף: המטרה היא לא לדעת שאתם עשיתם יופי, לטפוח לך על הכתף ולהגיד "איזה יופי".

עינת וילף: הרבה אנשים יסיקו מהסיפור שלך: "תמצאו מנהלת ומפקחת אדירות, והן יפתרו את הבעיות".

עינת וילף: זה לא פתרון מערכתי.

עינת וילף: פתרון מערכתי לא מטיל את האחריות על מציאת סופרמנים שיודעים לפעול במערכת לא מתפקדת.

עינת וילף: מערכת מתפקדת צריכה לדאוג שכל האנשים שנמצאים בתוכה יונקים את האווירה של המערכת, יודעים שכך עובדים, שלכל בית ספר יש פרויקט ויוזמות, שליוזמות ניתן מענה מהפיקוח.

עינת וילף: אלה דברים שצריכים להיות מערכתיים.

עינת וילף: לכן, אני אף פעם לא יוצאת עם אמירה: "תמצאו מנהלים נפלאים והכל יסתדר".

עינת וילף: זו לא שיטה, והרבה אנשים חושבים שזה הפתרון.

עינת וילף: זה נהדר, אבל זה לא פתרון מערכתי.

עליזה אילן: אני אמרתי שאהבתי שהתעקשת על השעות, כי יולי שמלווה אותי אומרת: "עכשיו, בואי נדבר על סדירויות", ואני ממש כועסת עליה.

עינת וילף: מה זה סדירויות?

עליזה אילן: סדירויות זה איך מקצים שעות לדברים.

עליזה אילן: אני כועסת עליה ואומרת: "איך את מדברת על שעות במערכת.

עליזה אילן: צריך להוציא יש מאין.

עליזה אילן: אין לדבר על שעות".

עליזה אילן: אם את כמי שמובילה את הוועדה הזו תצליחי בזה, את פיצחת את הכספת של העניין.

עינת וילף: אני מנסה לראות, איך מגדילים את הגמישות, איך מעבירים משאבים מכיוון לכיוון מתוך מה שיש היום.

עינת וילף: יש המון כספים בנושא של השתלמויות.

עינת וילף: אני רוצה לבדוק, איך דואגים שזה יעבור למסגרת של מורים שמלמדים מורים, מורים שלומדים ביחד.

עינת וילף: אני חושבת שיש לזה ערך אדיר.

עינת וילף: יותר לא יהיה.

עינת וילף: אני לא בונה על דברים שהם לתת יותר.

עינת וילף: זה יהיה נחמד.

עינת וילף: יודעים מה לעשות אם יהיה יותר.

עינת וילף: השאלה היא, איך אנחנו יודעים לארגן אחרת את מה שיש.

חגית גוטדינר: יש שתי סוגיות שעלו כאן מאוד חזק.

חגית גוטדינר: האחת היא הנושא של מוטיבציה.

חגית גוטדינר: יש בעיה מאוד קשה עם המוטיבציה של תלמידים ללמידה.

חגית גוטדינר: זה משהו שלא רק עליזה התמודדה איתו במקרה הספציפי של באר יעקב.

חגית גוטדינר: זה משהו שקיים במערכת.

חגית גוטדינר: אגב, במיצבים כן בודקים את הנושא הזה, כי זו בעיה ידועה.

חגית גוטדינר: עושה כאן בית ספר מאמצים כדי להניע תלמידים ללמידה, כדי לעודד למוטיבציה, עם כל ההיבטים האחרים של הורים וכו'.

חגית גוטדינר: אני חושבת, שצריך להבין שיש כאן משהו שדורש טיפול מערכתי במערכת החינוך.

חגית גוטדינר: בהמשך לזה, השינויים והרפורמות אפשרו זמן עבודה למורים.

חגית גוטדינר: נעשו שינויים בתוך בתי הספר.

חגית גוטדינר: יחד עם זאת, עם כל המערכת השוויונית הזו, צריך לתת משאבים, לתת גיבוי ולתת את אמצעי העבודה לבתי ספר שמקדמים יוזמות, שמריצים חדשנות, שמובילים שינויים.

חגית גוטדינר: זה משהו שחייבים לתת עליו את הדעת, בין אם מדובר במשאבים נוספים ובין אם מדובר בחשיבה אחרת.

חגית גוטדינר: צריך לתת פוש לעניין.

עליזה אילן: אני חושבת, שאם יתנו לי יותר שעות בגלל הפרויקט הזה, אני אוכיח עלייה ומצוינות במתמטיקה ובשאר המקצועות.

ויקי עזיאל: יש יוזמות של המשרד.

ויקי עזיאל: בתי הספר מתוגמלים כספית.

עינת וילף: זו נקודה מעניינת.

עינת וילף: יכול להיות שיש מקום שהתגמול לבתי הספר יהיה בשעות.

עליזה אילן: התגמול על יוזמות זה בדרך כלל מצ'ינג.

עליזה אילן: אם המשרד נתן 5,000 שקלים, גם הרשות צריכה לתת 5,000 שקלים.

ויקי עזיאל: ויש הרבה רשויות שלא נותנות.

עליזה אילן: ואז אין את זה.

עינת וילף: מה קרה עם האווירה בבית הספר?

עליזה אילן: איזה הבדל! היה לי בית ספר עם תגרות איומות.

עליזה אילן: בתחילת השנה הזו כאשר המפקחים החוקרים יצאו מבית הספר, היתה תגרה אלימה ביותר מחוץ לבית הספר.

עליזה אילן: הם יודעים שכאשר הם עוברים את השער הכל קורה.

עליזה אילן: היום את לא מתארת לעצמך איזו אווירה יש בבית הספר.

עליזה אילן: לא נעים לי להגיד.

עליזה אילן: מורים שבאים להתראיין אצלי בבית הספר אומרים לי: "יש כאן אווירה של בית".

עליזה אילן: זה לא היה כך.

עליזה אילן: היה מתח.

עליזה אילן: היה ריח של אלימות, והיום זה אחרת.

עינת וילף: אני קוראת לזה "אלימות כבושה".

תמר גוטמן: אפשר היה לראות את זה גם בתחילת השנה.

תמר גוטמן: המדשאה בכניסה לבית הספר היתה ריקה בהפסקות.

תמר גוטמן: לקראת אמצע השנה, זה היה מקום הכינוס של שכבת ז'.

תמר גוטמן: יצאו להפסקה, ישבו שם, אכלו, שוחחו ושיחקו.

תמר גוטמן: האווירה היתה מאוד בטוחה.

תמר גוטמן: למי שעומד מהצד נראה שמרגישים בטוח.

עינת וילף: איך וידאתם שהתקנון שנבנה אכן נאכף ומיושם?

עינת וילף: כלומר, אם החלטתם שלא מאחרים, איך דאגת שכל המורים ידאגו שלא יאחרו?

עליזה אילן: אני עומדת כמעט בכל בוקר בשער על מנת לקבל את התלמידים.

עליזה אילן: אם לא אני, אז מישהו מצוות המורים.

עליזה אילן: בעניין האיחורים – יש לנו דף, שבו כל ילד כותב למה הוא איחר ומה הוא צריך לעשות כדי לא לאחר.

עליזה אילן: הוא כבר מעדיף להגיע בזמן רק לא למלא את הדף הזה.

ויקי עזיאל: חשוב לי לומר משהו בנוגע לשיתוף הורים.

ויקי עזיאל: עליזה מאפשרת להורה להביא הורה מהנהגת הורים לשיחה.

ויקי עזיאל: להורה מותר להביא הורה מוועד ההורים שייצג אותו.

ויקי עזיאל: ברגע שעמית הורה שומע את ההורה, ההורים מסתכלים על זה אחרת.

נילי אבינון: אני רוצה לשאול שאלה קצרה את עליזה.

נילי אבינון: האם את חושבת שאפשר היה לעשות את מה שאתם עשיתם בתיכון?

עליזה אילן: אני חושבת שכן.

עליזה אילן: למשל, פרויקט במוזיקה.

עליזה אילן: את הפרויקט שאני עשיתי אפשר לעשות פר מקצוע.

עליזה אילן: אפשר לעשות פרויקט בביולוגיה.

עליזה אילן: צריך לראות איך בתוך הפרויקט משחילים את כל תכנית הלימודים והמושגים הבסיסיים.

עליזה אילן: אפשר ואפשר.

עליזה אילן: אתמול אמרתי לך לא, ואני בטח מאכזבת אותך עכשיו.

נילי אבינון: להפך.

נילי אבינון: זה משמח אותי לשמוע שכן.

ויקי עזיאל: בעוד שנתיים בית הספר צומח לתיכון, אז תבואי לראות.

נילי אבינון: יש לי הערה שחשוב לי מאוד לומר.

נילי אבינון: אני כל הזמן בתחושה שיש הצלחות בתוך מערכת החינוך, אבל יש קושי למדל אותן ולהפוך אותן להצלחות ברמת המערכת.

נילי אבינון: מצד אחד זה מאוד משמח לשמוע את הדברים האלה, אבל מצד שני זה מאוד מתסכל למה ההצלחות האלה לא ממודלות והופכות להיות הצלחה של כלל המערכת.

עינת וילף: כי כל המערכת עדיין לא נכנסה למתכונת בה המערכת לומדת.

עליזה אילן: למתכונת בה המערכת היא ארגון לומד.

ויקי עזיאל: יש קבוצה של מובילי פדגוגיה, שזהבה שמש ויהודית קדש מובילות במטה ביחד עם כל המחוזות.

ויקי עזיאל: יש למידה מהצלחות.

ויקי עזיאל: יש קבוצה של בתי ספר – שהובילו את זה ביסודי, והוציאו את עליזה מהקבוצה, לצערי - ושם לומדים על העקרונות הפדגוגיים ומה קורה בבתי הספר.

ויקי עזיאל: כרגע הם בוחנים מה קורה בבתי הספר האלה ואיך אנחנו מתחילים להוריד את זה לכלל בתי הספר.

עינת וילף: אני אגיד לך מתי אני אשתכנע שזו הופכת להיות אווירה מערכתית, כאשר יבואו לכאן הרבה יותר ממשרד החינוך.

עינת וילף: לא המפקחת.

עינת וילף: אני רוצה לראות שאנשי משרד החינוך מבינים שכאן זו השעה וחצי הכי יעילות שתהיינה להם בסדר היום שלהם.

חגית גוטדינר: אם היה מתנהל פה דיון ובית הספר היה מציג יוזמה המקדמת את ההישגים במיצבים, בפיזה ובטימס, את חושבת שהחדר הזה היה מלא יותר?

חגית גוטדינר: אני חושבת שכן.

עינת וילף: כן.

עינת וילף: אין ספק.

נילי אבינון: זה גם מקדם, רק לא באופן ישיר.

חגית גוטדינר: חשוב לשפר הישגים.

חגית גוטדינר: חשוב להצליח בפיזה, חשובים התדמית שלנו וההישגים שלנו בעולם, אבל אנחנו שמים את עיקר המשקל על זה.

חגית גוטדינר: אנחנו פחות מתעסקים בתהליכי למידה משמעותיים.

עליזה אילן: זה קיצור דרך.

עינת וילף: מה שמדהים הוא שאין דילמה ואין מחיר.

עינת וילף: כאשר אתה עושה את זה, אז יש לך את זה.

חגית גוטדינר: מה חווה מנהל?

חגית גוטדינר: מנהל שנמצא במפגשים עם מפקחים או בדיונים כאלה ואחרים, שומע כל הזמן רק על המבחנים והמדדים.

חגית גוטדינר: זה גם מה שפורסם בעיתון.

עינת וילף: לכן, התשובה לשאלה של נילי היא שעדיין אין את האווירה.

עינת וילף: כלומר, עדיין אין הפנמה של העיקרון המרכזי: תקשיבו למורים, תקשיבו למנהלים, תתפרו להם את החליפות המתאימות.

נילי אבינון: גם שמפקחים ילמדו אחד מהשני.

נילי אבינון: ויקי היא לא דוגמא.

נילי אבינון: רוב המפקחים לא מאפשרים את זה, ועושים עבודת פיקוח.

ויקי עזיאל: אני לא מסכימה.

ויקי עזיאל: אני יושבת עם עמיתות, וזה לא מה שעולה.

עליזה אילן: זה נכון.

עליזה אילן: לי יש חברות מנהלות.

עליזה אילן: חגית, תגידי את.

חגית גוטדינר: יש עוד מפקחים שמעודדים, אבל גם המפקחים נמצאים במקום שאנחנו נמצאים.

חגית גוטדינר: יש מסר שעובר.

חגית גוטדינר: המסר הוא שקודם כל רוצים להצליח במבחנים הבינלאומיים.

עליזה אילן: ויש מפקחים שיכולים למסך את זה ולהבין מה העיקר.

עינת וילף: אבל צריך שהמערכת תעזור למסך את זה.

עינת וילף: לא סתם אני מקדישה בכל שבוע זמן לנושא.

עינת וילף: אני רוצה שזה יתחיל להיות ברור.

עינת וילף: אנחנו גם מעבירים את כל הדבירם האלה למשרד.

עינת וילף: אני רוצה לסכם את הישיבה.

עינת וילף: אני רוצה מאוד להודות לכם על העשייה, על היוזמה, על ההצגה ועל מתן המענה לכל השאלות.

עינת וילף: זה עדיין לא מודל מלא, ועדיין צריך לראות איך בונים את זה באופן מערכתי לאורך זמן, אבל אפשר לראות איך בתוך המערכת הקיימת, מתוך הדברים הקיימים, מתחילים לייצר את השינוי.

עינת וילף: אני רוצה להודות לכן על שחלקתם את זה איתי ועם הוועדה, ואנחנו נדאג להעביר את זה הלאה.

עינת וילף: תודה רבה, הישיבה נעולה.