הוועדה המיוחדת לפניות הציבור, כנסת 18, פרוטוקול מספר 169, 2012-06-13 09:30

דוד אזולאי: רבותיי, בוקר טוב לכולם.

דוד אזולאי: אני פותח את דיוני הוועדה לפניות הציבור.

דוד אזולאי: הוועדה הזו משודרת – כפי שאתם רואים, אנחנו נמצאים באולם דיונים שמשודר בערוץ הכנסת.

דוד אזולאי: אני רוצה, בפתח דבריי, לקדם בברכה את הסטודנטים שהצטרפו לדיון הזה ממכללת "אחווה", בראשות דוקטור ענת פלדמן.

דוד אזולאי: ברוכים הבאים.

דוד אזולאי: אני מאד מקווה שהדיון יהיה מעניין.

דוד אזולאי: אנחנו היום עוסקים בנושא שנוגע בעיקר באזרחי ירושלים, אבל - -

אברהם מיכאלי: - - - רכבת קלה.

אברהם מיכאלי: אבל עוד מעט יגיעו אליכם.

דוד אזולאי: - - ירושלים שייכת לכולם.

דוד אזולאי: ולכן, בסופו של יום, הרי זה נוגע לכולנו.

דוד אזולאי: הוועדה הזאת קיימה מספר דיונים בנושא חברת "סיטיפס" – הרכבת הקלה בירושלים.

דוד אזולאי: ואנחנו קיימנו דיונים, וגם סיירנו – סיור שלא תואם מראש – אלא הוועדה, עם חברי כנסת נוספים: חבר הכנסת אברהם מיכאלי, חבר הכנסת אורי מקלב, חברת הכנסת יוליה שמאלוב-ברקוביץ הצטרפה לסיור הזה, וחבר הכנסת - -

אברהם מיכאלי: מיכאל בן-ארי.

דוד אזולאי: - - מיכאל בן-ארי – שהפתענו, והחלטנו בשעת בוקר, בשבע וחצי, בשעות הלחץ, לבקר ולהגיע למקום.

דוד אזולאי: ולהיות כאזרח רגיל מן השורה שרוכש כרטיס, עולה לרכבת, נוסע, ואחר-כך נוסע באוטובוס.

דוד אזולאי: אני רוצה להגיד לכם שלאחר הסיור הזה אמרתי שאני מצדיע לירושלמים.

דוד אזולאי: אין ספק שהם עוברים תלאות באותה נסיעה.

דוד אזולאי: כדי לשתף את האנשים שצופים בנו, ושמשתתפים איתנו בדיון הזה, אומר שאנחנו ניסינו לרכוש כרטיס במשך עשר דקות.

דוד אזולאי: אני, עבדכם הנאמן, מודה שלא הצלחתי.

דוד אזולאי: לקח לי זמן.

דוד אזולאי: הכנסתי שטר של 200 שקל – המכשיר הזה לא מקבל.

דוד אזולאי: כנראה, הוא לא מקבל שטרות, פרט לשטרות של 20 שקל.

דוד אזולאי: בכל אופן, אחרי שסוף כל סוף התקבל השטר, אז המכונה לא היתה תקינה ונאלצנו לעבור לעוד מכונה, וגם שם היא לא היתה תקינה.

דוד אזולאי: אני לא רוצה להגיד לכם מה עובר בראשו של אזרח שבאותו רגע ממהר לעבודה, ויש לו כזאת תקלה.

דוד אזולאי: גם כשנכנסנו כבר לרכבת בשעה טובה, והיינו צריכים לתקף את הכרטיס בתוך הרכבת, אז גם שם מכשיר אחד לא עבד, ונאלצנו לעבור למכשיר אחר.

דוד אזולאי: בקיצור, בואו נגיד – אין ספק שהרכבת הזאת באה לשרת את הציבור, להקל על הציבור ולעשות את הנסיעה לנסיעה נעימה.

דוד אזולאי: אני מאמין שהחברה עושה כמיטב יכולתה, על-מנת לשפר ולתת את השירות הטוב ביותר לאזרח.

דוד אזולאי: אבל – איך אומרים – אם לשפוט על-פי מה שאנחנו ראינו וחווינו, הרי שיש כאן איזושהי בעיה שצריך לתת עליה את הדעת.

דוד אזולאי: נמצא איתנו היום מנכ"ל חברת "סיטיפס", וביקשנו ממנו להצטרף לדיון הזה כדי להגיב – מר שי אייזנברג.

שלומית אבינח: לא, זה מר שושני.

דוד אזולאי: סליחה.

דוד אזולאי: מר יהודה שושני.

דוד אזולאי: מר אייזנברג זה אתה.

שלומית אבינח: - - - ענה לנו על המכתב.

דוד אזולאי: אתה האורח הקבוע שלנו.

דוד אזולאי: אז נמצא איתנו פה המנכ"ל, כפי שאמרתי.

אורי מקלב: תחילתו וסופו - - - של שושני, זה שי.

דוד אזולאי: מה?

אורי מקלב: תחילתו וסופו - - -, זה שי.

דוד אזולאי: שי.

דוד אזולאי: טוב.

אורי מקלב: - - -

דוד אזולאי: הכול נשאר במשפחה.

אורי מקלב: ועד היום תמיד ראינו אותו.

אורי מקלב: אז לא פלא שאפשר - - -

דוד אזולאי: בכל אופן, הוא ישתדל לעשות מלאכתו נאמנה, ועד כמה שידו משגת.

דוד אזולאי: אחד הנושאים הלוהטים שהגיעו אלינו, ואני רוצה לתאר בפניך, אדוני המנכ"ל: הוועדה הזאת דנה בעיקר בהיבט הציבורי, ההיבט האישי, של אותם נוסעים שנוסעים ברכבת.

דוד אזולאי: אנחנו לא נכנסים כרגע לחוזה, ולכל ההפעלה, ולכל המערכת.

דוד אזולאי: אני לא נכנס לזה, זה לא תפקידנו.

דוד אזולאי: אנחנו בעיקר עוסקים בפניות הציבור נטו.

דוד אזולאי: ואין ספק – כאשר אתה מקבל פנייה אחת, ההתייחסות היא התייחסות אישית: פונים, מגיבים, נגמר הסיפור.

דוד אזולאי: כאשר אנחנו נאלצים לקיים דיון בנושא מסוים, זה אומר שקיבלנו פניות רבות ונאלצנו לקיים דיון.

דוד אזולאי: ובמקרה דנן, זה לא דיון אחד ולא דיון שני, אלא שלושה או ארבעה דיונים – יתקנו אותי חבריי – שהחלטנו לקיים.

דוד אזולאי: ולצערי הרב, עדיין לא רואים תוצאות.

דוד אזולאי: אבל אחד הדברים שמקוממים ומרגיזים חלק גדול של הציבור, זה אותם קנסות שהם גבוהים מאד – קנס של 180 שקל.

דוד אזולאי: ואני מבין שהקנס גבוה כי הוא נועד לחנך את האנשים שלא יחשבו אפילו לנסוע ללא תמורה.

דוד אזולאי: אבל אני עדיין חושב שגם אם רוצים לחנך, יש דרכים אחרות לחנך.

דוד אזולאי: אבל קנס של 180 שקל זה קנס מאד-מאד גבוה.

דוד אזולאי: אנחנו, חבר הכנסת אורי מקלב ואנוכי, הגשנו הצעת חוק בעניין הזה.

דוד אזולאי: ביקשנו שני דברים בהצעת החוק: אל"ף, להקטין את הקנס מ-180 שקל ל-100 שקל.

דוד אזולאי: כלומר, גם אנחנו מבינים את המשמעות, את האפקט, שיש בקנס כדי לחנך.

דוד אזולאי: אבל 180 שקל – אני חושב שזה קצת מוגזם למי שקיבל את ההחלטה.

דוד אזולאי: ואני יודע שבמקרה הזה לא אתם קיבלתם את ההחלטה.

דוד אזולאי: בי"ת, ביקשנו לפחות שתוקם איזושהי ועדת ערר, שבעצם אמורה לתת מענה לכל אותם פונים שמרגישים שנעשה איזה אי-צדק איתם בכך שהם נדרשים לשלם כזה סכום גבוה.

דוד אזולאי: לצערי הרב, ההצעה, כפי שהיא, ועדת השרים לענייני חקיקה – שאני עד היום לא מבין מה הסיבות שהיא דחתה את זה.

דוד אזולאי: ולאחר ויכוחים – ויתקן אותי חברי, חבר הכנסת אורי מקלב – הסכימו להשאיר לנו סעיף אחד בחוק שמדבר רק על ועדת ערר בלבד.

דוד אזולאי: לגבי הקנס – אני אומר לכם, ואני אומר את זה לציבור הרחב: לא חבר הכנסת מקלב, ולא אנוכי, נרפה מהעניין הזה.

דוד אזולאי: אנחנו נמשיך ונעשה הכול על-מנת להוריד את הקנס, כי אנחנו חושבים שהקנס הזה מוגזם.

דוד אזולאי: למרות שאני שומע כל מיני דברים, ואני מקווה שהדברים לא נכונים, שיש פה, בסופו של יום, איזו התחשבנות בין החברה המפעילה למשרד התחבורה.

דוד אזולאי: ובהתחשבנות הזאת, הקנסות נלקחים בחשבון.

דוד אזולאי: דבר נוסף שרציתי לתת עליו את הדעת, ואני אבקש גם את אדוני המנכ"ל להתייחס לזה: התנהגות לא ראויה של הפקחים, ואני אומר את זה באמת בלשון עדינה.

דוד אזולאי: כאשר פקחים תופסים מישהו שלא תיקף את הכרטיס – אני לא מדבר שהוא עלה בלי כרטיס – הוא לא תיקף את הכרטיס.

דוד אזולאי: זה הכול.

דוד אזולאי: פשוט בגלל תקלות.

דוד אזולאי: מה שאני שומע, אני מתבייש לחזור על הדברים.

דוד אזולאי: זה לא יאומן.

דוד אזולאי: אפשר לחשוב, מה – אפשר לקחת את אותו אדם שלא תיקף את הכרטיס, תעזור לו.

דוד אזולאי: הוא לא יודע.

דוד אזולאי: קצת גישה אנושית.

דוד אזולאי: גם אם בן-אדם לא נהג כפי שצריך, אז ככה – שניים-שלושה גברתנים עטים עליו כמוצאי שלל רב, מחזיקים אותו עד שתבוא המשטרה.

דוד אזולאי: ואחר-כך, בנוסף לכל זה, היו כבר מקרים שהורידו ילדים באמצע הדרך, במקומות שיכולים להוות סכנה.

דוד אזולאי: רבותיי, אני מבין שיש חבלי לידה.

דוד אזולאי: אנחנו מכירים את זה.

דוד אזולאי: וזה בסדר, יש תקלות.

דוד אזולאי: אבל השאלה היא אם גם יש רצון לתקן את התקלות?

דוד אזולאי: האם אתם עושים לתיקון הליקויים הללו?

דוד אזולאי: יש פניות רבות שמגיעות אלינו.

דוד אזולאי: אנחנו הפננו.

דוד אזולאי: לחלק מהפניות קיבלנו מענה.

שלומית אבינח: היום בבוקר.

דוד אזולאי: ורק היום בבוקר – כפי שאומרת לי מנהלת הוועדה – קיבלנו את התשובות האלה.

דוד אזולאי: ולחלק לא קיבלנו מענה בכלל.

דוד אזולאי: אז אומרים שאולי היינו צריכים לפנות ישירות – בסדר.

דוד אזולאי: ועדה לפניות הציבור זו ועדה שפונה.

דוד אזולאי: זה לא שאנחנו אוהבים את השירות הזה.

דוד אזולאי: אבל כשאזרח פונה אלינו, מה אתה רוצה שאני אעשה?

דוד אזולאי: שאני אתעלם ממנו?

דוד אזולאי: הדרך היחידה שיש לי היא לפנות אליכם בעקבות פנייה שלו.

דוד אזולאי: אז עוד פנייה אחת, ופנייה שנייה.

דוד אזולאי: וכל מה שאנחנו רוצים זה לתת שירות לאזרח.

דוד אזולאי: ופה, לצערי הרב, גם כאן, משהו לקוי במנגנון של יחסי האנוש בתוך המערכת הזאת.

דוד אזולאי: אני לא רוצה להרחיב.

דוד אזולאי: יש עוד הרבה מה לדבר בנושאים האלה.

דוד אזולאי: אבל אני רוצה לתת את רשות הדיבור גם לחבריי.

דוד אזולאי: ואני רק אבקש מחברי הכנסת בקצרה, כי יש פה חלק מהציבור שגם רוצה להגיב.

דוד אזולאי: אז אני אבקש את חבר הכנסת אורי מקלב, בבקשה.

דוד אזולאי: אני מקפיד על הזמן, מפני שאנחנו חייבים גם לסיים היום בזמן.

דוד אזולאי: אז אנא מכם, יש לכם שלוש דקות להגיב לדברים.

אורי מקלב: קודם-כל, אתה מעמיד בפנינו משימה לא פשוטה.

אורי מקלב: שלוש דקות זה זמן קצר.

אברהם מיכאלי: "לא תחסום שור בדישו".

אורי מקלב: זה לא כך.

דוד אזולאי: אני יודע.

דוד אזולאי: אבל תבינו גם את האילוצים שלי.

אורי מקלב: אנחנו - - - רכבת בעניין הזה – רכבת משא.

אורי מקלב: אנחנו עושים אצלנו הרבה בנושא.

דוד אזולאי: חבר הכנסת אורי מקלב, אני רוצה שנדע: יש פה, איתנו, את המנכ"ל.

דוד אזולאי: וזאת הזדמנות בשבילנו, בשביל שאנחנו גם נוכל לקבל תשובות ראויות.

אורי מקלב: יכול להיות שאני אקצר את הדברים, ואולי אני אשלים חלק בשלב יותר מאוחר.

אורי מקלב: קודם-כל, תודה רבה לך, אדוני היושב-ראש.

אורי מקלב: אני בטוח שאתה תמשיך בעקביות לדון, לשבת, ולקיים ישיבות בנושא הרכבת הקלה.

אורי מקלב: אנחנו, חבריי, חברי הכנסת – זו ישיבת סיכום על הסיור שנעשה על-ידי הוועדה ביוזמתך, בביקור ברכבת הקלה בתחנת המוצא שבהר הרצל.

אורי מקלב: אני חושב שזו התחנה המרכזית, הראשית.

אורי מקלב: היא ודאי נמצאת על-יד המשרדים של חברת "סיטיפס".

אורי מקלב: ומה שקורה שם זה הכי קרוב לעין.

אורי מקלב: צריכה להיות, ודאי, התחנה שהיא הכי תחת תשומת-הלב, ותחת הפיקוח של חברת "סיטיפס".

אורי מקלב: אני גם רוצה להניח כמו בשאר התחנות.

אורי מקלב: בכל אופן, המסקנות שלי מהסיור הזה הן שתיים.

אורי מקלב: יש מסקנות טובות, ויש מסקנות פחות טובות:

אורי מקלב: המסקנה הטובה – בשעת בוקר מוקדמת – ממש מוקדמת – חמישה חברי כנסת, עובדים, צוותים מקצועיים, תקשורת רבה – מגיעים לסיור שהודיעו שזה סיור כמעט סמוי ברכבת הקלה, והגיעו.

אורי מקלב: הנכונות להגיע.

אורי מקלב: מכיוון שהדבר הזה הוא לא כל-כך ברור מאליו.

אורי מקלב: הוא לא דבר מובן מאליו שבשעת בוקר מוקדמת, וחברי כנסת – חברים בוועדה, לא חברים בוועדה.

דוד אזולאי: חמישה חברי כנסת.

אורי מקלב: - - - מי שמכיר את צורת העבודה יודע שזה דבר ממש חריג בעניין.

אורי מקלב: זה מראה על מעורבות.

אורי מקלב: זה מראה על אכפתיות.

אורי מקלב: זה מראה שזה משקף, ושזה על סדר היום אצל חברי הכנסת.

אורי מקלב: אם מגיעים חמישה, ודאי שיש הרבה יותר שמעורבים בעניין.

אורי מקלב: אני פעם שאלתי בעל עסק: תשמע, יש כמה תלונות עליך בעניין הזה.

אורי מקלב: כמה?

אורי מקלב: שניים, שלושה, ארבעה – התלוננו על מחיר, התלוננו על שירות.

אורי מקלב: אמרתי: בסדר, מתוך כמה?

אורי מקלב: שאנחנו נשמע את התשובה הזאת – מתוך 90,000.

אורי מקלב: מתוך 70,000.

אורי מקלב: - - - אותי למה.

אורי מקלב: הוא אומר: על כל אחד שמתלונן, יש 100 שלא מתלוננים.

אורי מקלב: זאת הנקודה.

אורי מקלב: כל אחד שמחזיק עסק מסחרי ורוצה להצליח, הוא יודע שכשיש תלונה אחת, יש מאחוריה 100 שלא מתלוננים.

אורי מקלב: ואת זה צריך לקחת בחשבון.

אורי מקלב: אם אנחנו רואים את העוצמות, אני, לפני חודשיים – בסך-הכול מדובר אחרי שלושה חודשים של הרכבת הקלה, אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת – אני הגשתי ספר לסמנכ"ל משרד התחבורה, עם תלונות של תושבים.

אורי מקלב: ספר כרוך.

אורי מקלב: לא, אני לא מגזים – ספר כרוך.

אורי מקלב: מר דרור גנון נמצא פה.

אורי מקלב: הוא גם שמע על הספר הזה.

אורי מקלב: מכתבים אותנטיים.

אורי מקלב: אמרתי: אני לא צריך להגיד שום דבר.

אורי מקלב: תקראו את המכתבים.

אורי מקלב: יש דברים שהם כחוט השני בין כל התלונות של הציבור.

אורי מקלב: יש דברים שמשתנות רק הנסיבות, אבל המהות אותו הדבר.

אורי מקלב: אני לא צריך לדבר.

אורי מקלב: מי שאומר שהמכתבים האותנטיים האלה שמישהו עשה – מי שפעל בעניין הזה – אז הוא יודע שהוא לא רוצה לפעול.

אורי מקלב: מי שרוצה באמת לפעול, הוא יכול - - - הדבר השני – קבוצות המחאה שקיבלו את פנינו.

אורי מקלב: זה גם - - - שיש ציבור מתנדבים: אנשים שעובדים, אנשים שלומדים, בשעת בוקר מוקדמת.

אורי מקלב: הם ידעו שאנחנו נמצאים, או לא ידעו – זה לא משנה, כרגע.

אורי מקלב: והם באו כהמשך לדבר.

אורי מקלב: זה לא היה הדבר שהם עושים בפעם הראשונה – כהמשך למאבק שהם מנהלים.

אורי מקלב: וזה דבר שעודד.

אורי מקלב: הדבר הפחות מעודד היה לראות, קודם-כל, באופן בלתי אמצעי, את הקושי, את הבעיה, את ההתרשמות.

אורי מקלב: אדם שצריך לקרוא הוראות, הוא צריך להתעסק עם המכונה.

אורי מקלב: מכונות שלא פעלו.

אורי מקלב: מכונה שלא פעלה.

אורי מקלב: 50% מהן לא פעלו.

אורי מקלב: אני, דרך אגב, במוצאי שבת – חצי שעה אחרי צאת השבת – אני מקבל טלפון מאדם שאומר לי: תשמע, אני נמצא עכשיו בתחנה בהר הרצל, ואני צריך לנסוע ברכבת.

אורי מקלב: אני ממהר מאד.

אורי מקלב: אני אחרי שבת.

אורי מקלב: הייתי אצל משפחה.

אורי מקלב: הלכתי ברגל.

אורי מקלב: יש לי שטר של 20 שקל שאני רוצה לקנות כרטיס.

אורי מקלב: הוא אומר: ארבע המכונות – אף-אחת מהן, אבל אף-אחת מהן, לא נותנת עודף.

אורי מקלב: אתה לא יכול לקבל עודף.

אורי מקלב: הוא אומר: מה אני צריך לעשות?

אורי מקלב: אמרתי: אני לא יודע מה אני יכול לעזור לך, אבל ברכבת אל תיסע.

אורי מקלב: אל תחשוב שאתה תיסע אפילו תחנה אחת, ואחרי זה תגיד שהמכונה היתה מקולקלת, ואחרי זה אתה יכול להעלות בדעתך שלא תקבל קנס.

אורי מקלב: אין דבר כזה.

אורי מקלב: - - - תלך ברגל.

אורי מקלב: אל תיסע ברכבת.

אורי מקלב: הוא אומר לי: ארבע מכונות לא פועלות.

אורי מקלב: תנסה לעשות משהו - - - שאף-אחת לא נתנה עודף.

אורי מקלב: לא משנה ששעה וחצי אחרי זה קיבלתי טלפון מאזור – איך זה נקרא שם ליד המטה הארצי?

אורי מקלב: מתחנה שם – אישה בהריון, בחודש התשיעי.

אורי מקלב: ארבעה-חמישה פקחים מסביבה.

אורי מקלב: משטרה.

אורי מקלב: מה עושים במצב כזה.

אורי מקלב: אני רק לא רציתי וחששתי שיהיה מה שקרה בשבוע שעבר, שחצי מדינה – היו הודעות שהיה חשש לפיגוע ברכבת הקלה: ערבי רצה ועמד לפגוע בפקח של הרכבת הקלה.

אורי מקלב: בסוף התברר שהוא לא רצה לתקוף ולא שום דבר, אלא ויכוחים של פקחים עם נוסע: כן שילם, לא שילם.

אורי מקלב: מה שקרה מזה הוא שחצי משטרת ירושלים, כולם, בדהרה.

אורי מקלב: ואנשי הצלה, כולם דוהרים לרכבת הקלה – ויכוח בין פקחים לבין נוסע, שהיה נדמה שאולי הוא רוצה לתקוף אותו.

אורי מקלב: לא היה ולא נברא.

אורי מקלב: אבל לאיזה מצבים אנחנו מגיעים.

אורי מקלב: עוד דבר שאני רוצה להגיד לך: היתה התרשמות שאני לא יודע להגיד אם זה טוב – אני לא רוצה לסווג.

אורי מקלב: מעבר למפגש של הפקחים.

אורי מקלב: אני רוצה שתבינו.

אורי מקלב: אני אומר את זה לחברת "סיטיפס" שנמצאת, ואני בטוח שהמנכ"ל שנמצא פה - - -, וזה לא פעם ראשונה שאני נפגש איתך.

אורי מקלב: ואני גם מכיר את האנשים.

אורי מקלב: כל אחד, כשאתה יושב איתם, הם אנשים שלא רוצים לפגוע.

אורי מקלב: הם לא אנשים רעים.

אורי מקלב: הם לא אנשים שהמטרה שלהם בבוקר היא לקום ולתת דו"חות לאנשים, או לא רוצים שהרכבת תפעל כראוי.

אורי מקלב: אבל יש אולי פערים – מה שאנחנו רואים – בין חברה עסקית, פרטית, שגם המנכ"ל, בסך-הכול, מונה.

אורי מקלב: והוא צריך לתת דו"חות לאנשים שכל מה שמעניין אותם זה סוף החודש; לבין משהו שבאים לשרת ציבור.

אורי מקלב: לשרת ציבור – צריך להיות אמונים לכך.

אורי מקלב: צריך להתחנך לכך.

אורי מקלב: אנחנו בכנסת לא נותנים כל-כך מהר סמכויות לאנשים בחברות פרטיות.

אורי מקלב: זו פעם ראשונה שנתנו את זה.

אורי מקלב: אנחנו לא נותנים סמכות לפקחים עירוניים – סמכות שיטור.

אורי מקלב: כמה אנחנו יושבים.

אורי מקלב: אני אומר לחבריי חברי הכנסת: לתת להם קצת עזרה לשיטור, כדי - - - גם עובד עירייה.

אורי מקלב: גם כשהוא עובד עירייה כבר שנים, אנחנו יודעים שאם הוא לא עובד ציבור, שהוא מונה לכך מראש, עם כל מה - - - תהליך ההכשרה שלו – זה דבר מסוכן.

אורי מקלב: פעם ראשונה שמדינת ישראל, נותנת, מוציאה, נושא של מתן קנסות לחברה חיצונית, ותראה מה אנחנו קיבלנו בעניין הזה.

אורי מקלב: זה מסר חשוב מאד.

דוד אזולאי: תודה.

אורי מקלב: המסר הברור שלנו הוא שהממשק הזה בין חברה עסקית לבין שירות הציבור – הפערים הם גדולים.

אורי מקלב: שלא תחשוב שנוכחות הפיקוח והכרטיסים, זה דבר שהוא כל-כך מובן מאליו.

אורי מקלב: אנשים באים לנסוע ברכבת הקלה, והם לא אוהבים לראות כל הזמן, בכל נסיעה, את הפיקוח.

אורי מקלב: גם המכס – בכניסה למדינה – שיש הרבה דברים, שהמכס זה אחד הדברים החשובים ביותר מקדמא-דנא, שהוא צריך לעמוד ולראות מי נכנס, מה מכניסים – בין דברים אסורים, בין דברים כלכליים.

אורי מקלב: לא כל אחד נבדק.

אורי מקלב: לא כל אחד עומד.

אורי מקלב: הנוכחות שלהם קלה יותר.

אורי מקלב: הדבר הזה – מה שקורה היום ברכבת, האי-נעימות ברכבת – היא לא רק למי שנכנס לסיטואציה כזאת של מפגש וויכוח עם פקח.

אורי מקלב: כל הסביבה סובלת מהעניין הזה.

דוד אזולאי: תודה.

אורי מקלב: הדבר האחרון.

אורי מקלב: המילה האחרונה.

דוד אזולאי: אני מבקש.

אורי מקלב: אני משאיר את זה בשאלה.

אורי מקלב: דבר אחד לא ידעתי אם זה טוב או לא טוב – יש לי מסקנה אישית, אבל מעניין אותי מה אתם אומרים: זה שברכבת הקלה כולם ידעו מהסיור.

אורי מקלב: סיור – יעני אומרים את זה, סודי – חצי מדינה יודעים מזה.

אורי מקלב: כל העיתונאים יודעים את זה.

אורי מקלב: כל הגופים שבאים ורוצים להיאבק, ואנשים פרטיים יודעים שאמור להיות סיור.

אורי מקלב: וחברת "סיטיפס" לא יודעת.

אורי מקלב: מה קורה?

אורי מקלב: מה יותר חמור?

אורי מקלב: פעם כשהמלכים היו צריכים לצאת לרחוב, הם היו צריכים להתחפש.

אורי מקלב: אנחנו מבקרים בכלא, ואנחנו באים בטענות – אישרנו עכשיו הצעת חוק ליושב-ראש ועדת הפנים והגנת הסביבה שיהיה לו כרטיס מבקר בכלא.

אורי מקלב: מדוע?

אורי מקלב: אתה חבר כנסת, בשביל מה אתה צריך את זה?

אורי מקלב: אתה יכול להיכנס בכלא.

אורי מקלב: רק מה?

אורי מקלב: הכלא זה המקום היחיד שמבקשים מחבר הכנסת לתאם את זה מראש.

אורי מקלב: כשאתה מתאם מראש, אתה יודע שאז אתה לא רואה את האמת.

אורי מקלב: מכינים לך את הביקור.

אורי מקלב: מה היה צריך להיות?

אורי מקלב: אני לא ידעתי איך לחשוב על זה – טוב או - - -?

אורי מקלב: מצד אחד, אני חושב שנפגשנו במפגש אותנטי: המכונות לא עבדו, הפקחים לא היו בחלק הראשון, לא היה מי שיסביר לאנשים אם המכונה עובדת או לא עובדת.

אורי מקלב: וההרגשה היא שאתם מנותקים מהציבור.

דוד אזולאי: תודה.

אורי מקלב: - - - את הניתוק מהציבור.

אורי מקלב: ואני מציע לכם: בואו, תחזרו, תכירו, תרגישו את הציבור בחזרה, מעבר לדו"ח החודשי שצריך לתת ליזמים ולבעלי הבית - - -

דוד אזולאי: תודה רבה לחבר הכנסת אורי מקלב.

דוד אזולאי: באמת מגלה בקיאות רבה בנושא של חברת "סיטיפס", והוא מלווה את הדיונים לאורך כל הדרך.

דוד אזולאי: חבר הכנסת מיכאלי, בבקשה.

אברהם מיכאלי: תודה, אדוני היושב-ראש, על כך שאתה ממשיך במעקב שלך על הסוגיה הזאת, כי זאת באמת סוגיה שלא נוגעת רק לתושבי ירושלים.

אברהם מיכאלי: כל מי שמבקר בירושלים: הן תיירים, והן אנשים שגם באים לצרכים כאלה או אחרים.

אברהם מיכאלי: אנחנו, מהביקור הזה, מה שלא מבינים לפעמים מהתכתבויות של אזרחים, הבנו את זה מהראייה בשטח.

אברהם מיכאלי: ולכן, הסיור, במובן הזה, היה מוצלח.

אברהם מיכאלי: אני אגיד משפט אחד, שכשאנחנו עוברים לביקורת צריכים גם להבין שיש פה איזו מהפכה בתחבורה בירושלים, ויש קשיים של התחלה.

אברהם מיכאלי: ואנחנו יודעים שכל מהפכה כזאת, חדשה, שקורית היום בירושלים – ששינו לגמרי את התחבורה – אנשים מתקשים בה.

אברהם מיכאלי: אבל, יחד עם זאת, המטרה שלנו היא לא רק לבוא וחלילה לקטול את התנהגות התחבורה הציבורית בכלל, ו"סיטיפס" בפרט, שאנחנו כרגע מתמקדים בה; אלא גם לבוא וללמוד לקחים.

אברהם מיכאלי: אדוני היושב-ראש, אתה אמרת את זה בסיור: בתל-אביב עוד מעט נכנסים, כנראה, לתכנון של הרכבת הקלה המקומית שם, ואנחנו חייבים ללמוד לקחים – הן ככנסת, כי אנחנו, הכנסת, נתנו לכם את האישורים על איך לתפעל את התחבורה הזאת.

אברהם מיכאלי: ועדת הכלכלה, לפני שנתיים, שישבנו על זה בזמנו – אפילו עשינו ישיבות חפוזות, כדי לאשר לכם תקנות.

אברהם מיכאלי: כדי לצאת לדרך, וכדי להיכנס לפעילות בפועל.

אברהם מיכאלי: לכן, כל הלקחים שנוציא מפה, אני מקווה שהם גם יעברו לוועדות המתאימות האחרות בכנסת, כדי שהם ייקחו בחשבון גם את תכנון הרכבת הקלה בתל-אביב.

אברהם מיכאלי: הדבר הכי בולט שהפריע לי, זה הקושי של תפעול המכשירים: המכשירים – לא רק התקלות, שאדוני, תיארת, לגבי כסף שקיבלו ולא קיבלו – יש שם קושי של אנשים שלא יודעים את השפה, ולא יודעים איך לתפעל מכשירים מהסוג הזה.

אברהם מיכאלי: יש שם אנשים מבוגרים – אנשים בקושי יודעים קרוא וכתוב.

אברהם מיכאלי: - - -, תודה סבתא, שהולכת עם סלים מהשוק, והיא אמורה לעלות לרכבת הקלה.

אברהם מיכאלי: היא צריכה לדעת איך לתפעל את אותו מכשיר.

אברהם מיכאלי: לעבור מכשיר אחד, ומכשיר שני.

אברהם מיכאלי: והיא כל-כך מתוסכלת מזה שפעם היא היתה רגילה לנסוע באוטובוס אחד מהבית שלה עד השוק, והיום היא צריכה להחליף שתיים-שלוש תחנות.

אברהם מיכאלי: אלה דברים שאנחנו צריכים, כנראה, לקחת בחשבון שאיפשהו עוד לא פישטנו את ההליך הזה.

אברהם מיכאלי: או - - - עולים חדשים: יש עולים חדשים, שלא מבינים אף-אחת מן השפות שנמצאות שם.

אברהם מיכאלי: איך האנשים האלה יסתדרו עם זה?

אברהם מיכאלי: הם לא יודעים.

אברהם מיכאלי: אני אמרתי אחרי הסיור הזה שצריך לפתוח קורס, כמו פסיכומטרי, בכדי לנסוע ברכבת הקלה.

אברהם מיכאלי: כי הרכבת הקלה זה לא דבר פשוט, כנראה.

אברהם מיכאלי: צריך ללמוד איך לתפעל את כל המכשירים, וגם איך לא ליפול תחת אותם פקחים שתיארו פה, ואני לא רוצה לחזור.

אברהם מיכאלי: אנחנו ראינו גם את הקושי שיש לאנשים בהגדלת התחנות.

אברהם מיכאלי: לא אתה אשם בזה, כי כך תכננו את המערכת של ההסעות.

אברהם מיכאלי: ראיתי שם אישה אחת שניגשה אלינו – אישה מאד משכילה.

אברהם מיכאלי: נראית לי אפילו מרצה באוניברסיטה – והיא אמרה לנו: רבותיי, פעם נסעתי באוטובוס אחד מהבית שלי בקריית יובל עד האוניברסיטה, והיום אני נוסעת בשלוש תחנות.

אברהם מיכאלי: וזה לא רק זמן – בכל מקום ובכל מעבר, כנראה שיש תקלות.

אברהם מיכאלי: אני גם לא חשתי את כל אותם מעברים שהיא עושה, אבל כנראה שיש דברים שאתם לא מספיק קשובים.

אברהם מיכאלי: אתם לא יכולים בדבר הזה לגלגל את זה למישהו אחר, או למשרד התחבורה, או להסתמך רק על חוזים.

אברהם מיכאלי: חוזים – אנחנו המשפטנים יודעים שאפשר לקרוא אותם בצורה מסוימת, יבשה, ולצאת ידי חובה; ואפשר לפתוח את הלב ואת הראש, כדי לבוא לקראת הציבור.

אברהם מיכאלי: ולכן, אני חושב שהוועדה הזאת עושה לכם גם עבודה, שאולי מישהו אחר מהממשלה לא עושה את זה: לשבת ולפתוח היום את כל הדברים מחדש, כל עוד היום הציבור לא מתקומם לגמרי.

אברהם מיכאלי: ואני לא אומר רק בגלל אותם שלטים שהמפגינים פגשו אותנו שם.

אברהם מיכאלי: אתם צריכים היום להיות קשובים.

אברהם מיכאלי: לקחת את מה שנעשה עד עכשיו: גם התקנות, וגם החוזים.

אברהם מיכאלי: ולשים אותם בצורה גלויה ושקופה לבחינה מחדש.

אברהם מיכאלי: בסוף שהרכבת הקלה לא תהפוך לרכבת קללה.

דוד אזולאי: תודה רבה לחבר הכנסת מיכאלי.

דוד אזולאי: חבר הכנסת יעקב אייכלר, בבקשה.

אורי מקלב: ישראל אייכלר.

דוד אזולאי: ישראל אייכלר.

ישראל אייכלר: "לא יעקב ייקרא עוד שמך, כי אם ישראל.

ישראל אייכלר: כי שרית עם אלוקים ואנשים ותוכל".

אברהם מיכאלי: לכן, התחלקו בין האחים: אחד יעקב, ואחד ישראל.

אורי מקלב: ויעקב עוקב אחרי ישראל.

אורי מקלב: זה - - -

ישראל אייכלר: כן, הוא ודאי עוקב.

אורי מקלב: - - - בצד ישראל.

ישראל אייכלר: כן, אייכלר יעקב אחריי.

דוד אזולאי: יושב-ראש ועדת המשנה לתחבורה - - -

אברהם מיכאלי: לא, זה פספוס טוב לפינה שלו.

ישראל אייכלר: לא, אבל ברוך השם.

ישראל אייכלר: אני מכבד מאד את אחי, ואני מאד מתגאה בו.

ישראל אייכלר: כך שהשם שלי ישראל, אבל כך נולדתי, מה לעשות.

ישראל אייכלר: קראו לי ישראל ולא יעקב.

דוד אזולאי: גם אני מכבד אותו - - -

ישראל אייכלר: אני רוצה, אדוני היושב-ראש, לא לחזור על דברי חבריי, כי אני מסכים עם הדברים.

ישראל אייכלר: אני רק רוצה לספר לכם סיפור שהיה אתמול: אישה מבוגרת, לא זקנה, בת 50 פלוס, מורה מכובדת – היתה ברכבת הקלה, ראתה פקחים עולים, ברחה בפחד אימים, כאילו פרנויה.

ישראל אייכלר: ירדה מהתחנה, והיא שילמה, והפקח לא עשה לה כלום.

ישראל אייכלר: מה קרה לה? – אני מספר לכם עובדות.

ישראל אייכלר: אני אביא לכם את הרשימות – כי לילה לפני זה, הבת שלה – אישה צעירה – בכתה כל הלילה, היתה היסטרית, פחד אימים.

ישראל אייכלר: היא בחיים שלה לא ידעה שהיא יכולה להיות פושעת באמצע הרחוב.

ישראל אייכלר: יש סיפור ידוע מר' אהרון מקרלין, שבא אליו יהודי להתלונן שיש לו צרות עם האישה בבית: כל היום רבים וצועקים, ויש לו בושות ממנה.

ישראל אייכלר: אז הוא אמר לו: לך לרחוב ותראה מה קורה.

ישראל אייכלר: פתאום הוא הולך לאמצע הרחוב - - -, ומתנפלים עליו 20 שוטרים, ואומרים: הנה השודד שכל המדינה מחפשת.

ישראל אייכלר: והוא אמר: אני השודד?

ישראל אייכלר: כן, אתה נראה בדיוק כמו השודד.

ישראל אייכלר: סחבו אותו ברחובות, אזקו אותו באזיקים.

ישראל אייכלר: וכל הרחוב: מה?

ישראל אייכלר: אותו יהודי גנב?

ישראל אייכלר: שודד?

ישראל אייכלר: היית מאמין שהוא שודד?

ישראל אייכלר: תוך שניות כל הארץ ידעה.

ישראל אייכלר: כל המדינה שם בקייב – כל העיר ידעה שהוא הגנב והשודד.

ישראל אייכלר: זרקו אותו לתוך הכלא.

ישראל אייכלר: ואחרי כמה שעות התברר שזו היתה טעות.

ישראל אייכלר: הוא הגיע לרבה, ואמר: רבה, מה אני חטאתי כל-כך?

ישראל אייכלר: בבית יש לי צרות.

ישראל אייכלר: ברחוב יש לי צרות.

ישראל אייכלר: אז הוא אמר לו: תגיד לי, איפה יותר טוב הבושות – בבית שלך, שאף-אחד לא רואה?

ישראל אייכלר: או בקייב, באמצע הרחוב?

ישראל אייכלר: אז תגיד תודה לקדוש ברוך הוא שזה בבית ולא בקייב.

ישראל אייכלר: מה שקרה שלשום, ב-11 ליוני 2012, ואני אקריא לכם את תמצית המכתב: "בשעה 12:33 נסעתי ברכבת הקלה, - - -" – זאת האישה הצעירה.

ישראל אייכלר: הבת שלה היתה האישה של אתמול – "לפני שעליתי לרכבת, שילמתי את דמי הנסיעה במכשיר שבתחנת הר הרצל.

ישראל אייכלר: הכנסתי את הכרטיס למכשיר התיקוף שברכבת.

ישראל אייכלר: המכשיר שאב את הכרטיס והחזיר לי אותו.

ישראל אייכלר: בתחנה הבאה עלו שלושה פקחים.

ישראל אייכלר: הם בדקו את הכרטיס וטענו שלא תיקפתי, ולכן עליי לשלם 180 שקל פלוס דמי הכרטיס" – מדובר פה באישה ש-180 שקל היא מרוויחה אולי בשלושת ימי עבודה – "כל טענותיי ועדויות הנוסעים שעמדו שם, שהעברתי את הכרטיס, לא הועילו, כי היתה שם אישה שאמרה: אני עזרתי לה לעשות את התיקוף.

ישראל אייכלר: אינני תושבת ירושלים, ולא ידעתי שהכרטיס לא הוחתם על-ידי המכשיר.

ישראל אייכלר: וזו כמובן בעיה של המכשיר, לא שלי.

ישראל אייכלר: לבקשת הפקחים, נתתי להם את תעודת הזהות שלי, ואז הגענו לתחנה ב"סנטר 1".

ישראל אייכלר: ביקשתי מהפקחית, שירדה איתי בתחנה, שתשיב לי את תעודת הזהות שלי.

ישראל אייכלר: היא ברחה הרחק ממני, תוך צעקות שהיא תזמין משטרה בעוון תקיפה".

ישראל אייכלר: אם הייתם רואים את האישה הזאת – היא לא יכולה לתקוף זבוב.

ישראל אייכלר: ובחיים שלה היא לא התחצפה למורה.

ישראל אייכלר: ופה היא עומדת מול פקחית כאילו תקפה.

ישראל אייכלר: "בקשתי אליכם: אל"ף, לבטל את הקנס המיותר" – את זה אני אעביר לכם – "לפצות אותי על עוגמת הנפש והבושה שנגרמה לי בעטיים של הפקחים שלכם.

ישראל אייכלר: ותודה מראש - - -".

ישראל אייכלר: ופה יש את השם, הכתובת והטלפונים.

ישראל אייכלר: אני ניסיתי אתמול להשיג את הדובר של החברה שלכם – העוזרים שלי, ולא הצליחו להגיע אליך.

ישראל אייכלר: אבל היום, כשיש דיון כזה, אני רוצה שהסיפור של האישה הזאת, זה לא סיפור בודד.

ישראל אייכלר: אני רוצה שכל אחד מהסיפורים שהרב וחבר הכנסת מקלב הביא, יקבל טלפון: או מהמנכ"ל, או ממישהו מ"סיטיפס".

ישראל אייכלר: להתנצל על הבושות שהם עושים, הפקחים ברחוב.

ישראל אייכלר: אם אישה צריכה לברוח מהתחנה, שמא היא תפגוש את הפקח, והוא ימצא משהו שהיא לא יודעת, בגלל שלבת שלה היו אתמול בושות – זה מראה שנוצר שלטון הפחד.

ישראל אייכלר: אני לא זוכר דבר כזה.

ישראל אייכלר: אני יודע שאני לא הולך להפגנה כי כל שוטר חסר תגים יכול להרביץ לי, ולהגיד שתקפתי שוטר.

ישראל אייכלר: אבל לנסוע באוטובוס או ברכבת?

ישראל אייכלר: אדון גנון, שמעת פעם שמישהו יעלה לאוטובוס ויפחד, וירד מהתחנה אחרי שהוא שילם, שמא הפקח יתפוס אותו.

ישראל אייכלר: זה משטר אימים שחייבים לבטלו.

ישראל אייכלר: עד כאן.

דוד אזולאי: תודה רבה, אדוני.

דוד אזולאי: אני מודה לך.

דוד אזולאי: אני אעביר את רשות הדיבור למנכ"ל חברת "סיטיפס".

דוד אזולאי: רק, לפני כן, אני רוצה לציין עוד כמה דברים.

דוד אזולאי: אני רוצה שנזכור דבר אחד: לציבור הרחב אין אלטרנטיבה היום.

דוד אזולאי: פעם היתה לנו אלטרנטיבה – לא רציתי לנסוע באוטובוס, אז נסעתי במונית.

דוד אזולאי: היום אין אלטרנטיבה.

דוד אזולאי: פשוט נכפה על הציבור הזה לנסוע ברכבת הזאת.

דוד אזולאי: ואני מאד מקווה שאתם תדעו לנצל את זה דווקא לחיוב ולא לשלילה.

דוד אזולאי: דבר נוסף, חבריי לא הזכירו את נושא תשלום הקנסות: בדואר הוא לא יכול לשלם.

דוד אזולאי: בבנק הוא לא יכול לשלם.

דוד אזולאי: בטלפון הוא לא יכול לשלם.

דוד אזולאי: הוא צריך להגיע פיזית לתחנות, ושם לשלם.

ישראל אייכלר: באיזה תחנות?

דוד אזולאי: זה פשוט כבר נקרא התעללות.

ישראל אייכלר: באיזה תחנות, אדוני?

דוד אזולאי: בתחנות הרכבת.

שלומית אבינח: את זה קיבלנו היום בבוקר.

שלומית אבינח: 20 דקות לפני תחילת הדיון.

דוד אזולאי: ואני מודה שגם אני לא ידעתי את זה, רק בתשובה שקיבלתי הבוקר – פניות למוקד: אנחנו כשסיירנו, חברת הכנסת יוליה שמאלוב-ברקוביץ' ניסתה במשך כעשר דקות לתפוס את המוקד הטלפוני על-מנת להודיע על התקלה, ופשוט לא הצליחה.

דוד אזולאי: וכשכבר הצליחה, טרטרו אותה ממקום למקום.

דוד אזולאי: חברת הכנסת שמאלוב-ברקוביץ', אני מניח שעוד מעט היא תבוא, ובוודאי שתספר.

דוד אזולאי: אתם תשמעו את הדברים מכלי ראשון.

דוד אזולאי: אני גם ביקשתי בזמנו לקבל דו"ח: כמה דו"חות ניתנו, וכמה דו"חות בוטלו.

דוד אזולאי: שילוט: ירושלים היא בירת ישראל.

דוד אזולאי: ביקשנו שיהיה שילוט בשפות שונות.

דוד אזולאי: זה לא רק בעברית.

דוד אזולאי: באים אנשים מכל העולם.

דוד אזולאי: הייתי מצפה שיהיה שילוט בשפות שונות, על-מנת לאפשר לאותם אנשים לקבל הנחיות מתאימות.

דוד אזולאי: ואני חייב לסיים, ואני אסיים בזה: סיפור ששמעתי אישית, מאישה מבוגרת שגרה בקריית מנחם – אני לא יודע איפה זה, אבל אחר-כך הלכתי - - - במקום.

שלומית אבינח: ליד "הדסה".

דוד אזולאי: אז היא מספרת שפעם היא היתה יוצאת פעמיים-שלוש בשבוע לשוק מחנה-יהודה – זה עיסוק, תראפיה בשבילה.

דוד אזולאי: אישה מבוגרת.

דוד אזולאי: היא אומרת: פעם אחת החוויה הזאת היתה מספיקה לה, ומאז היא לא יוצאת.

דוד אזולאי: זה אומר משהו לגבי ההתנהלות הזאת.

דוד אזולאי: אני חושב שחייבים לעשות שינוי.

דוד אזולאי: לעצור את העסק הזה, ולהגיד לאן מועדות פנינו.

דוד אזולאי: בבקשה, אדוני.

יהודה שושני: תודה רבה, כבוד היושב-ראש.

יהודה שושני: אני מבקש, ברשותך, לאפשר לי מספר דקות, וקודם-כל, להצביע על מה חברת "סיטיפס" עשתה מאז ההפעלה של הרכבת הקלה לפני כעשרה חודשים, ומה היא עושה היום כדי לשפר את השירות לציבור – כמעט כל יום.

יהודה שושני: אני אעדכן אתכם מה נעשה, כי להערכתי יש מספר נתונים שייתכן שלא הגיעו לידיעתכם, ואני אומר ואני מצהיר: זה לא אומר שעדיין אין לנו פערים.

יהודה שושני: זה לא אומר שאין מה לשפר.

יהודה שושני: זה לא אומר שאין תקלות.

יהודה שושני: אבל אני חושב שאת חצי הכוס המלאה צריך גם-כן להציג.

יהודה שושני: ולנו יש כוונה לעשות הכול, כדי להגיע למצב שהציבור בירושלים יקבל את כלי התחבורה הציבורי הטוב ביותר שאפשר להציג.

יהודה שושני: אני מבטיח גם לענות על שאלות, כפי שביקשת ממני.

יהודה שושני: - - - מאוחר יותר גם על שאלות אחרות שיוצגו כאן.

יהודה שושני: אנחנו הפעלנו את הרכבת הקלה לפני כעשרה חודשים, ב-19 באוגוסט, כשלמעשה פעלו אך ורק 14 רכבות בשעת השיא בבוקר.

יהודה שושני: הגענו למצב היום שפה פועלות כל הרכבות – 21 רכבות.

יהודה שושני: נסיעה מקצה לקצה היתה 85 דקות.

יהודה שושני: אני אומר לכם: נתון לא טוב, כנתון שנותנים אותו כשירות לציבור.

יהודה שושני: היום נסיעה מקצה לקצה נמשכת 48 דקות.

יהודה שושני: ואם אתה מהקצוות: מהר הרצל למרכז העיר, או מפסגת-זאב למרכז העיר – אנחנו, בערך, בין 15 ל-20 דקות.

יהודה שושני: וזה נתון שהיום הוא כלי התחבורה הציבורי המהיר ביותר שיש היום בירושלים.

יהודה שושני: שש דקות תדירות בבוקר, לעומת 12 דקות לפני כעשרה חודשים.

יהודה שושני: הפעלנו עם 30,000 איש, והיום 90,000 נוסעים – בכל יום נוסעים ברכבת הקלה בירושלים, קרוב ל-25% מכלי התחבורה הציבורית בירושלים.

יהודה שושני: - - - הקלה, הינה מערכת פתוחה, יחידה במינה במדינת ישראל.

יהודה שושני: בעוד שבע שנים, כשתהיה רכבת קלה נוספת בתל-אביב, יהיה כלי תחבורה נוסף.

יהודה שושני: נכון להיום, זה הכלי היחיד.

יהודה שושני: המשמעות היא שלציבור שעולה לרכבת אין שום אינטראקציה: לא עם נהג, ולא עם - - - כלי בקרה.

יהודה שושני: לכן, התהליך שבו מתנהגים גם בעולם וגם בירושלים, הוא מנגנון הפקחות.

יהודה שושני: אני יכול להגיד לכם – זה נתון – ש-22% מהקנסות שהטלנו, הינם על אנשים ששילמו ולא תיקפו, ואתם הצגתם את הנושא הזה כאן.

יהודה שושני: אני רוצה להגיד לכם בצורה חד-משמעית, שאני נדרש לבצע את הקנס הזה לכל מי שעולה ולא תיקף.

יהודה שושני: ככה זה הוגדר בהגדרה ביני לבין מדינת ישראל.

יהודה שושני: ואם מחר בבוקר יוחלט אחרת, ועם מנגנון אחר - - -

ישראל אייכלר: גם אם הוא לא ניסה לגנוב?

יהודה שושני: אתה לא יודע אם הוא ניסה לגנוב או לא.

יהודה שושני: אני מציג נתון.

ישראל אייכלר: בשביל זה שמים שם אנשים, ולא - - -

יהודה שושני: אותם אנשים שעלו ולא תיקפו, אני, מחר בבוקר, יכול להפסיק את התהליך הזה, במידה וינחו אותי אחרת, ויגדירו מנגנון אחר.

ישראל אייכלר: מה זה, רובוטים?

ישראל אייכלר: מדובר פה באנשים.

ישראל אייכלר: פקח צריך לדעת מי רצה לגנוב, ומי טעה.

יהודה שושני: אבל הפקח שעומד מול אותו בן-אדם ושואל אותו, הוא לא יודע מי הבן-אדם נמצא.

יהודה שושני: לפעמים הוא נמצא, בן-אדם שנותן לו, שהוא באמת אמין – רוב האנשים אמינים.

יהודה שושני: וכבוד חבר הכנסת אייכלר, אני אומר לך: גם אתה יודע וגם אני יודע, לצערי הרב, יש מספר אנשים לא מבוטל, במדינת ישראל, בירושלים, שעולים לרכבת, ובמונחים של מה שנקרא, של הציבור: מתפלחים, לא משלמים.

יהודה שושני: לכן, אני חושב שכמו שבן-אדם שעולה לאוטובוס צריך לשלם, וכמו שבן-אדם שעולה למונית צריך לשלם – מי שעולה לרכבת צריך לשלם.

יהודה שושני: ואם הוא לא משלם, הוא צריך לקבל קנס.

יהודה שושני: אבל אני מדבר אך ורק על אלה שלא תיקפו.

יהודה שושני: מחר בבוקר, אם יורו אותי אחרת, על אותם 22%, אותם "חופשי-חודשי" – לא לקנוס, אני לא אקנוס אותם.

יהודה שושני: רק שהמנגנון יהיה מנגנון אחר.

יהודה שושני: אני רוצה להבהיר לכם שחברת "סיטיפס" מתוגמלת – היא ו"אגד" – אך ורק על מספר התיקופים שעולים לרכבת, ולא על המכירות של הכרטיסים.

יהודה שושני: כל מכירות הכרטיסים, כל התשלום, לא הולך ל"סיטיפס", אפילו אגורה - - -

ישראל אייכלר: אולי צריך לשנות את זה במשרד התחבורה, מה שהוא - - -

דוד אזולאי: אני אמרתי את זה בפתיחת דבריי.

דרור גנון: זה נושא אחר בכלל.

דרור גנון: זה לא קשור לנושא - - -

ישראל אייכלר: לא, זה מאד קשור.

ישראל אייכלר: כי מדבר המנכ"ל על מצב שבו אדם שילם, אבל החברה לא קיבלה את הכסף.

דוד אזולאי: חבר הכנסת אייכלר, - - - צריך להביא לידיעתך שבעקבות זה שלא קיבלו את החוק שלי ושל חבר הכנסת אורי מקלב, הבנתי שיש פה משהו.

דוד אזולאי: למדתי את הנושא, ואני אומר לך: במסגרת ההתחשבנות של משרד התחבורה וחברת "סיטיפס", נלקחים בחשבון אותם קנסות.

דוד אזולאי: כלומר, המדינה לוקחת מראש שהקנסות האלה הם הכנסה, ולכן המדינה לא תשלם את הכרטיסים האלה.

דוד אזולאי: אני אומר לך את זה מתוך ידיעה מהמקורות שלי.

דוד אזולאי: לכן, התפלאתי למה לא אישרו את החוק הזה.

דוד אזולאי: אני פה מסכים עם המנכ"ל.

דוד אזולאי: אני בטוח שאכן – מבחינתם, זה לא תלוי בהם.

דוד אזולאי: כשקיבלתי את - - - ולא רצו להעביר, זה היה לפלא בעיניי.

אורי מקלב: לא אישרו את הצעת החוק בעקבות איומים של חברת "סיטיפס", עם עורכי-הדין שלה, שבמידה ויעשו את החוק הזה.

אורי מקלב: זה רק מעצים את מה שאתה אומר.

אורי מקלב: זה נקרא "הפרת חוזה".

אורי מקלב: אף-אחד במשרד התחבורה לא יקנוס אותך, לא יוריד אותך מהרכבת, לא יקרא למשטרה על כך שמישהו לא תיקף ולא קנסת אותו.

אורי מקלב: גם אם אתה אומר, אתה מטעה את הציבור.

אורי מקלב: אין דבר כזה.

אורי מקלב: אתה לא תגמור ב"מגרש הרוסים", כמו שהרבה נוסעים שלך גמרו ב"מגרש הרוסים".

דוד אזולאי: תאפשרו למנכ"ל להמשיך את דבריו.

יהודה שושני: ברשותכם, בארבעת החודשים הראשונים, עם הפעלת הרכבת, – והחשבון היה על חשבון "סיטיפס" – החלטנו לאפשר לציבור בירושלים לעלות לרכבת ללא תשלום.

יהודה שושני: אני התחייבתי אישית בפני חבר הכנסת כרמל שאמה-הכהן בוועדת הכלכלה, שבשבועיים הראשונים אני לא אקנוס.

יהודה שושני: לא רק שלא קנסנו בשבועיים הראשונים, אלא עוד שלושה שבועות נוספים – חמישה שבועות ראשונים – החלטנו לא לקנוס, מיוזמתנו, ולא קנסנו.

יהודה שושני: ביצענו פעולות הסברה שנמשכו מספר שבועות, עם מאות דיילים שהיו בקרונות וברציפים.

יהודה שושני: החלטנו בהגדרה שלא לחייב קנסות נוספים במהלך התקופה שבה ידענו שהציבור מתחכך פעם נוספת עם הרכבת הקלה, ואני אתן דוגמאות: אחת, בכל חול-המועד פסח – שמונה ימים – לא קנסנו.

יהודה שושני: שתיים, ביום העצמאות לא קנסנו.

יהודה שושני: שלוש, ביום הזיכרון.

יהודה שושני: ארבע, עם התחלת הפעולה המשותפת של קווים אחרים, של חברות אחרות, כמו: מביתר עילית, ממודיעין עילית, מבית שמש, חברת "קווים" וחברות אחרות, החלטנו לא לקנוס בתקופה הזאת.

יהודה שושני: חמש, היתה תקלה בהעברה של "אגד": מי שעובר מ"אגד" לחברת "סיטיפס", בין קוד 2 לקוד 62, בהנחיה שניתנה להם ולא הועברה עד לאחרון הנהגים, חברת "סיטיפס" ביטלה את כל הקנסות, ועד היום אנחנו לא קונסים מיוזמתנו – למרות שאני יכול לקנוס – את אותם אנשים שמגיעים מ"אגד" ל"סיטיפס", למרות שהם צריכים לבוא עם קוד אחר.

יהודה שושני: אנחנו באנו לציבור בגישה שאנחנו לא מתכוונים לעשות כסף על חשבון הציבור, ובטח שלא עם הקנסות.

יהודה שושני: אני רוצה להצביע על שני נתונים, מדוע חברת "סיטיפס" לא משתמשת בקנסות האלה לשום מודל פיננסי, ולא להכנסת רווחים: אחד, כמעט כל הבקשות לביטול קנסות שקיבלנו ובדקנו אותם, כמעט את רובן המוחלט ביטלנו.

יהודה שושני: שניים, הפקחים שלנו – אין שום הנחיה, והם לא מתוגמלים על כל קנס שמטילים.

יהודה שושני: זאת אומרת, כשעולה פקח, המטרה שלו, היחידה, לקנוס – אם הוא קונס – זה אך ורק כדי לוודא שאותם אנשים שעלו לרכבת ולא שילמו, יעשו את זה.

יהודה שושני: לא בכדי לשפר את המודל הפיננסי, ולא לעשות מזה רווחים.

יהודה שושני: לכן, שני הנתונים שהצגתי: אחד, שאין תמריץ לפקחים.

יהודה שושני: שניים, שביטלנו כמעט את כל התלונות שקיבלנו ומיינו אותם – זה מצביע על כך שחברת "סיטיפס" לא מתכוונת ולא עושה שימוש בקנסות לטובתה.

דוד אזולאי: בעל הבית הגדול שלכם הוא משרד התחבורה.

דוד אזולאי: אתם לוקחים בחשבון את הקנסות האלה?

יהודה שושני: אנחנו, במודל הפיננסי שלנו, חד-משמעית לא.

יהודה שושני: אני אומר את זה: חד-משמעית לא.

יהודה שושני: לחברת "סיטיפס" אין שום מודל פיננסי שמגדיר רווחים והכנסות, גם לא מול המדינה בנושא הקנסות.

דוד אזולאי: אז אין לכם שום נתון כמה נכנס לחברת "סיטיפס" מתשלומי הקנסות?

יהודה שושני: עד היום ביטלנו את הכול.

יהודה שושני: זאת אומרת, כמעט אפס.

דוד אזולאי: אין היום?

דוד אזולאי: בכלל?

שלומית אבינח: לא גביתם?

דוד אזולאי: לא גביתם?

יהודה שושני: עד היום, מאז שהפעלנו את הרכבת הקלה, כל מה שבדקנו, כמעט את כל הקנסות שקיבלנו לבטל – אני אומר מה שקיבלנו לבטל – אלה שביקשו לבטל אותם, מתוך 16,000 - - -

דוד אזולאי: אדוני, עזוב את מה שביטלת.

דוד אזולאי: שאלתי שאלה: האם הוטלו קנסות, והיתה לכם הכנסה, ויש לכם את הנתון הזה?

יהודה שושני: מתוך 16,000 קנסות, או "חיוב מוגדל" – מה שנקרא – שהטלנו, עבור כ-8,500 מתוכם היו פניות לבטל.

יהודה שושני: אלה שלא ביקשו לבטל, אכן קנסנו.

יהודה שושני: הם נדרשו לשלם.

שלומית אבינח: אז כמה קנסתם?

דוד אזולאי: 8,000, בערך.

יהודה שושני: מתוך 16,000 שהגשנו, 8,000 – כמעט 50% – ביקשו לבטל.

יהודה שושני: מתוך ה-8,000, ומתוך אלה שביקשו לבטל – כל מה שבדקנו בבקשות שלהם, כל מה שבדקנו עד עכשיו, כמעט את רובן המוחלט, ולפנים משורת הדין – כי היו גם כאלה שלא היינו צריכים לבטל – החלטנו, באופן גורף, לבטל.

יהודה שושני: לא לקנוס.

יהודה שושני: זה לא אומר שלא נעשה את זה בעתיד, כי אנחנו צריכים להבין גם - - -

ישראל אייכלר: אבל למה לקנוס אדם כשהמכונה מקולקלת?

ישראל אייכלר: זו השאלה.

יהודה שושני: אני בעוד שנייה אגיע גם - - -

ישראל אייכלר: אני מדבר על הבושות.

ישראל אייכלר: על האימה.

ישראל אייכלר: לא על הכסף.

יהודה שושני: אני אגיע גם לנתון הזה.

דוד אזולאי: כלומר, מה שאדוני אומר כרגע זה בעצם שכ-50% מהקנסות אכן שולמו?

יהודה שושני: - - - נדרשו לשלם.

דוד אזולאי: ושולמו?

יהודה שושני: חלק כן וחלק עדיין לא.

יהודה שושני: אנחנו החלטנו לדחות את מתן תשלום הקנסות לפרק זמן ארוך, כדי לאפשר לאנשים להגיש ולא לקנוס אותם.

יהודה שושני: אז לכן עדיין לא - - - אני רוצה להתייחס לנושא של מספר פעילויות שעשינו מול גורמים נוספים: שוטרים וחיילים.

יהודה שושני: זה עלה גם בוועדה הקודמת, חבר הכנסת - - -

אורי מקלב: אדוני היושב ראש, - - - המנכ"ל מדבר על מיליון וחצי שקל, כבר עכשיו, הכנסות מהקנסות.

אורי מקלב: 8,000 קנסות - - -

דוד אזולאי: מה שהוא אומר זה נתון שעדיין לא נבדק, ואין תשובה ברורה לגביו.

דוד אזולאי: הנתון היחיד שאני מקבל כרגע ושעליו אני יכול להסתמך, זה ש-50% מהקנסות בוטלו, וה-50% הנותרים: חלקם שולמו, וחלקם נמצאים בהליכים.

אורי מקלב: - - -.

אורי מקלב: אם אף-אחד לא ביקש שהפירוט יישלח לו - - - על מיליון וחצי שקל.

דוד אזולאי: אני ביקשתי דו"ח.

דוד אזולאי: אני עדיין לא קיבלתי את הדו"ח הזה, ולכן ביקשתי להציף פה את הנושא הזה.

דוד אזולאי: בבקשה, אדוני.

יהודה שושני: כבוד היושב-ראש, אנחנו עשינו פעילות מול שוטרים וחיילים.

יהודה שושני: ולמעשה, עוד לפני שחתמנו על חוזים עם מערכת הביטחון – כיוון שזה עלה בפעם הקודמת, אז אני עונה – איפשרנו שבועיים לפני-כן, ללוחמים ללא מדים לעלות לרכבת ולא קנסנו אותם, למרות שיכולנו לקנוס אותם באופן חוקי.

יהודה שושני: למרות שבתחבורה הציבורית, כל מי שעולה עם עגלה פתוחה עם תינוק, נדרש לשלם.

יהודה שושני: בהחלטה של "סיטיפס", אנחנו החלטנו באופן גורף, לפחות עד להודעה הבאה – אנחנו נראה איך זה מתגלגל – אבל בנתון הקרוב שיש לנו, אנחנו החלטנו בשעות הפיק, בכל השעות שמוגדרות: לא שעות הלחץ, לא לקנוס אנשים ונשים שעלו עם עגלות פתוחות עם תינוקות, ואנחנו לא קונסים אותם.

יהודה שושני: לא בשעות שהן לא שעות הפיק.

אורי מקלב: - - - בשעות - - -

יהודה שושני: בשעות הפיק אנחנו - - -

דרור גנון: - - - לא יודע את התקנות.

דרור גנון: אין לכם סמכות כזאת.

יהודה שושני: רבותיי, בימי חול, בשעות שהן לא שעות הפיק – כיוון שבשעות הפיק יש לחץ גדול ואנחנו לא מעודדים עלייה של עגלות פתוחות עם תינוקות ללא תשלום – בכל שעות היום האחרות, זאת אומרת, פרט לשעות הפיק – לפני הצהריים, ואחר הצהריים - - - –, אנחנו לא קונסים, למרות שאנחנו יכולים לקנוס.

אורי מקלב: מתי כן קונסים?

יהודה שושני: בשעות הפיק של הבוקר, כשעה וחצי-שעתיים.

יהודה שושני: ובשעות של אחר-הצהריים, גם-כן כשעה וחצי-שעתיים.

אורי מקלב: אדוני המנכ"ל, אתה יודע שיש לך לב פתוח, כפי שהתרשמתי.

אורי מקלב: אתה מודע לסיטואציות שנשים שילמו על העגלה.

אורי מקלב: נסעו עם עגלה פתוחה, והן שילמו על העגלה הזאת.

אורי מקלב: מכיוון שבתחבורה הציבורית האחרת, בכל מקום בארץ, אם אתה עולה עם עגלה פתוחה – זה לא משנה - - - – אתה משלם.

אורי מקלב: אתה יכול לנסוע עם עגלה פתוחה.

אורי מקלב: אבל ברכבת אישה עם שלושה ילדים, שניים על הידיים, אחד בתוך העגלה והיא לא יכולה לסגור את העגלה.

אורי מקלב: היא שילמה על העגלה.

אורי מקלב: היא קנתה כרטיס, ושילמה על העגלה.

אורי מקלב: והיא ירדה כמו אחרונת הפושעים, עם שלושה ילדים, ועם חמישה פקחים - - - אותה, והיא מחכה לניידת משטרה.

אורי מקלב: היא בוכה, כל-כולה, ושום דבר לא קורה לפקחים.

אורי מקלב: בגלל שאין לה תעודת זהות.

אורי מקלב: היא אומרת: אין לי תעודת זהות, אז מה אתה רוצה שאני אשלם לך 180 שקל?

אורי מקלב: והיא שילמה על העגלה.

אורי מקלב: וכשככה רגילים, על זה אתם קונסים.

אורי מקלב: אתה רק תבין על מה אתה מדבר.

אורי מקלב: באיזה סיטואציות אתה מעמיד את תושבי מדינת ישראל, את אזרחי מדינת ישראל.

אורי מקלב: תאמין, אני לא מגזים במשהו ממה שאני אומר.

אורי מקלב: וכשרואים את זה, זה הרבה יותר גרוע.

אורי מקלב: היא שילמה על העגלה.

אורי מקלב: אבל אתה קונס גם מישהו - - - על העגלה, בגלל שאתה אומר שברכבת הקלה לא ייסעו עם עגלות פתוחות.

אורי מקלב: זה בלגן שלא היה.

יהודה שושני: חבר הכנסת אורי מקלב, אני מציג נתון שאני בא לקראת הציבור, ציבור שגם אתה מייצג, ואני אומר שאני לא קונס למרות שאני יכול לקנוס.

יהודה שושני: אז במקום שתגידו לי: יפה - - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אבל מה עם ההשפלה שהרב מקלב מדבר עליה?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: על זה שמורידים אישה מהרכבת.

אורי מקלב: - - - רופא עור במרכז העיר.

יהודה שושני: אני אתייחס לנושא הפקחים בעוד שנייה, ברשותך.

יהודה שושני: אני כבר אגיע.

אורי מקלב: - - -.

אורי מקלב: זה מה שקורה.

אורי מקלב: קונסים גם אם אתה משלם על העגלה.

אורי מקלב: קונסים אותך.

אורי מקלב: לא - - -

עוזאל ותיק: אם שילמת על העגלה, לא יקנסו אותך.

אורי מקלב: מה?

עוזאל ותיק: אם שילמת על העגלה בכל מקרה לא יקנסו אותך, ולא משנה השעות.

אורי מקלב: סליחה, אתה לא נותן מידע מדויק - - -

שלומית אבינח: יכול להיות שזו ההוראה, אבל הפקחים לא מיישמים אותה.

אורי מקלב: - - - שכן קונסים.

אורי מקלב: אני אביא לך - - - שכן קונסים.

אורי מקלב: וגם המנכ"ל אומר לך את זה.

עוזאל ותיק: זה מה שהמנכ"ל אמר.

קריאות: - - -

עוזאל ותיק: אם שילמת על העגלה - - -

שלומית אבינח: יכול להיות שזו ההוראה, והפקח לא מיישם אותה.

קריאה: לא משנה השעה.

אורי מקלב: - - -.

אורי מקלב: לא.

אורי מקלב: גם אם אתה משלם על העגלה.

אורי מקלב: אתם לא יודעים.

אורי מקלב: לא.

אורי מקלב: קונסים אותך גם אם שילמת על העגלה.

אברהם מיכאלי: אז אולי הפקח ההוא.

אברהם מיכאלי: תברר - - -.

אברהם מיכאלי: לא עשה את עבודתו כמו שצריך.

יהודה שושני: יכול להיות.

אברהם מיכאלי: אגב, זה קורה לא אחת, כנראה.

אברהם מיכאלי: יש איזה מתח בין התושבים לפקחים.

אברהם מיכאלי: תבדקו את הסוגיה הזאת, חבר'ה.

יהודה שושני: אני אענה על נושא הפקחים, בעוד שנייה.

יהודה שושני: אבל אני רק רוצה להצהיר.

אורי מקלב: - - - אבל אנחנו לא יודעים - - -

דוד אזולאי: חבר הכנסת מקלב - - -

יהודה שושני: ברשותכם, תנו לי.

יהודה שושני: אני כבר אסיים את דבריי.

יהודה שושני: אני מבטיח לענות גם על השאלות הספציפיות, אבל אני כרגע רוצה לדבר ככלל: ככלל, אנחנו לא קונסים כל מי שעלה עם עגלה ושילם, לא קונסים אותו.

יהודה שושני: אנחנו עושים מעבר לכך.

יהודה שושני: אנחנו גם לא קונסים, למרות שאנחנו יכולים לקנוס אנשים שעלו עם עגלה פתוחה, בשעות שאינן שעות השיא – למרות שאנחנו יכולים לקנוס, אנחנו לא קונסים אותם.

יהודה שושני: נושא הפקחים: הפקחים, קודם-כל, בהגדרה, חד-משמעית, בכל ההנחיות שלנו – יושב כאן המפעיל שמפעיל אותם, חברת "קונקס" ירושלים – ההנחיות הן מאד ברורות: להתנהג לציבור בכבוד, בנימוס, בסובלנות ובמקצועיות.

יהודה שושני: שיטת הבדיקה נהוגה בעולם, ואם מסתכלים על מה שקורה בצרפת, ברואן, בטולוז ובמקומות אחרים, בירושלים – שיטת הבדיקה שלנו היא הרבה יותר מאופקת מאשר מה קורה במקומות אחרים.

יהודה שושני: אני אומר עוד פעם: הפקחים לא נמדדים על מספר הקנסות שהם נותנים.

יהודה שושני: אין שום תמריץ לפקח לעשות זאת.

יהודה שושני: המפעיל נוקט ביד קשה לכל אותם אירועים, ואם יש אירוע כזה שבאמת קורה לפי מה שאמרת, אנחנו נקטנו ביד מאד לא מתפשרת עם אותם פקחים, ואני חושב שזה נאמר גם בדיון הקודם כאן:

יהודה שושני: כ-25 פקחים שלא התנהגו, לעניות דעתנו – גם על הערות ועבירות התנהגות קלות בלבד של לא רק התנהגות מול הציבור, אלא גם איך שהם נראים – 25 אנשים מתוכם הועברו מהתפקיד.

יהודה שושני: אנחנו, לאור בקשתך הקודמת, נעשה פה, בנוסף לכל תהליך שאנחנו עושים עם חברות מקצועיות של מתן שירות לציבור, ושל התנהגות כזו או אחרת, היתה שיחה גם של נציגי מדינה וגם - - - פעם נוספת עם כל הפקחים, כדי לוודא שברור להם באופן חד-משמעי וחד-ערכי שההתייחסות לציבור זה המדד העיקרי שיש לנו.

יהודה שושני: וכל מי שלא יתנהג כנדרש, לא יישאר איתנו.

יהודה שושני: אני רוצה לומר בנושא הדרישות לחיוב מוגדל – הקנסות, כמו שאמרתי: היום נוסעים 90,000 איש בכל יום ברכבת הקלה.

יהודה שושני: אנחנו הטלנו עד היום 0.11% בלבד קנסות.

יהודה שושני: זאת אומרת, בכל יום מוטלים כ-100 קנסות בלבד על הציבור.

יהודה שושני: כפי שהצגתי את הנתונים, 16,000 קנסות הוטלו.

יהודה שושני: אנחנו, בנושא של ביטול הקנסות, עד היום, כמו שהצגתי: כ-8,300 פניות התקבלו אצלנו.

יהודה שושני: וכל הבדיקות שעשינו עד היום, רובן המוחלט – עוד פעם, בית הלל, במעבר של לפנים משורת הדין – ביטלנו אותם, כדי לתת לציבור יותר זמן להתארגנות, וכדי שהציבור ירגיש יותר טוב.

אורי מקלב: - - - 100 קנסות ליום, זה 3,000 קנסות לחודש.

יהודה שושני: אני אומר:

יהודה שושני: זה 0.11% - - -

אורי מקלב: - - - זה חצי מיליון שקל הכנסה מהקנסות.

אורי מקלב: זה המון.

אורי מקלב: זה המון.

אורי מקלב: - - -

עוזאל ותיק: וכמה נוסעים יש בחודש?

אורי מקלב: - - - לא, זה המון.

אורי מקלב: - - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה להגיד יותר מזה, הרב מקלב, חבר הכנסת מקלב: אם אני מסתכלת על 90,000, אדוני המנכ"ל, 90,000 נוסעים, מתוך הנוסעים האלה סביר להניח שיש מספר אנשים קבוע שנוסע, וה-16,000 קנסות זה אומר שלפחות 30% מהאנשים שנוסעים יום-יום, קיבלו באיזשהו שלב בחייהם קנס.

ערן שכטמן: 90,000 ביום.

שי אייזנברג: זה 16,000 מתחילת הדרך.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: 90,000 ביום, זה אותם אנשים שנוסעים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: 16,000 זה, בדרך-כלל, כמעט לאותם אנשים שנוסעים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אז יש פה, כמעט כל משפחה קיבלה קנס במדינת ישראל.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הציבור הירושלמי שחי בירושלים, לפחות אחד במשפחה קיבל קנס.

ישראל אייכלר: בחצי שנה בלבד - - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בחצי שנה.

אורי מקלב: - - -

יהודה שושני: הנתון שאני מציג אותו, שכ-100 אנשים ביום – חברת הכנסת שמאלוב-ברקוביץ, את לא היית כאן בתחילת - - -.

יהודה שושני: אני אציג איזשהו נתון.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: קודם-כל, אני מסתכלת, ואני יכולה להגיד: נוסעים 80,000 איש.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: איך אמרת?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: 90,000 איש נוסעים.

יהודה שושני: ויש לנו כ-100 קנסות ביום.

יהודה שושני: ואני יכול להגיד ש-22% מהאנשים שנקנסו, לא תיקפו.

יהודה שושני: אני אומר עוד פעם: אם יהיה מנגנון - - -

דוד אזולאי: - - -

שלומית אבינח: - - - לא עובדת - - -? - - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: תן לי בבקשה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני יכולה לדבר, אדוני?

דוד אזולאי: אני מיד אאפשר לך לסיים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כי זה קשור למה שהוא מדבר.

דוד אזולאי: אני רק אומר: הרי כשאתם נותנים את הקנס גם כשהמכונה לא עבדה, - -

ישראל אייכלר: זו הבעיה.

ישראל אייכלר: אתה לא יכול לקנוס אותי בגלל שהמכונה שלך לא עבדה.

דוד אזולאי: - - ובמקרה שלנו, כשאנחנו עלינו לרכבת, המכונה לא עבדה.

דוד אזולאי: למה הם צריכים לשלם את המחיר על תקלה של הרכבת?

יהודה שושני: אני אתייחס גם לזה, ברשותכם.

יהודה שושני: עוד דקה, אני אתייחס גם לזה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: תתייחס, כי לי יש ממש - - -

יהודה שושני: אני אתייחס גם לזה ממש.

יהודה שושני: בעוד שנייה אני מגיע לשם.

יהודה שושני: אם במידה ויוגדר שמי שעולה לרכבת, שילם ולא תיקף, לא צריך לקנוס אותו – מחר בבוקר אני לא קונס אותו.

שלומית אבינח: מי צריך להגדיר את זה?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זהו.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה מה שאני רוצה לשאול.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: משרד התחבורה, בוודאי.

יהודה שושני: 22% מהאנשים שעולים לרכבת - - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כל השאלות שלי הן דווקא למשרד התחבורה, ולא לחברת "סיטיפס".

דרור גנון: חברת הכנסת שמאלוב-ברקוביץ, מה שלומך?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: תתכוננו.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: באמת.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כי פה מצאנו קורבן.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: - - - שיש לו בעיות.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אבל נראה לי שמשהו פה מסתתר, וכדאי שנוציא את זה החוצה, פעם אחת ולתמיד.

ישראל אייכלר: אולי באמת הבעיה היא שלא הגעתם לסיכום איתם כמו עם חברות התחבורה, שבקניית הכרטיס, כשאני קונה כרטיס: "חופשי-חודשי" או כל כרטיס אחר, אתם תתחשבנו איתם שאם המכונה שלו לא פועלת, אני כאזרח, כנוסע, לא צריך להיות שותף לבעיות שלו.

דרור גנון: - - - לבעיה.

ישראל אייכלר: הוא אומר שהוא לא קיבל כסף על מה ששילמתי ל"אגד".

דרור גנון: זה לא קשור לכסף.

אורי מקלב: אני רוצה להגיד שזה לא משרד התחבורה, זה משרד האוצר - - -

דוד אזולאי: רק שנייה, מר גנון.

דרור גנון: זה לא קשור לכסף.

דרור גנון: להסיט את הדיון לכסף, אבל העניין פה הוא לא כסף.

דרור גנון: אנחנו צריכים לפרק את העניין הזה לכמה חלקים.

דרור גנון: יש פה בליל גדול.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אנחנו תמיד לא מבינים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לציבור תמיד יש קשיי הבנה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הציבור - - -

דוד אזולאי: מר גנון, אני מיד אאפשר לך.

דוד אזולאי: רק תאפשרו למנכ"ל לסיים את דבריו.

דרור גנון: בבקשה.

דוד אזולאי: בבקשה, אדוני.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ממש לא בעיניי, דרך אגב.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הציבור ממש לא מטומטם, תסלחו לי מאד.

יהודה שושני: לשאלות שניתנו על-ידי יושב-ראש הוועדה – כמה נתונים: הפער בבקשות לטיפול בפניות הולך ונסגר.

יהודה שושני: היה לנו מספר פניות לא קטן, אני מודה.

יהודה שושני: ואם אנחנו מסתכלים על שלושת החודשים האחרונים, ביכולת שלנו להשתפר ולסגור את הפער, אנחנו ממרץ לאפריל בדקנו פי שלושה יותר ממה שבדקנו במרץ.

יהודה שושני: ומאפריל ועד מאי בדקנו פי שמונה יותר – כ-2,600 פניות בחודש.

יהודה שושני: אנחנו לא מפסיקים להשקיע בכוח-אדם, משאבים וזמן, כדי לגמור את הפערים.

שלומית אבינח: אתם לא עונים פרטנית לוועדה לפניות הציבור, ואתם הגוף היחיד שלא עונה.

שלומית אבינח: סליחה שאני - - - את זה בפעם הלא יודעת כמה.

שלומית אבינח: אני חושבת שיש פה בעיה של מדיניות, שכוועדה לפניות הציבור מעולם לא נתקלנו בארגון ובגוף שלא עונה פרטנית לפניות שמגיעות אליו.

יהודה שושני: אז אני אומר:

יהודה שושני: לנו חשוב מאד לסגור את הפער, קודם-כל, עם כל הפניות של הציבור שהועברו אלינו.

יהודה שושני: אני חושב שאנחנו עושים את זה.

יהודה שושני: גייסנו כוח-אדם נוסף.

יהודה שושני: יש לנו עוד מספר קנסות, שלהערכתי בשבועות הקרובים אנחנו הולכים לסיים אותם אחרי גיוס של - - -.

יהודה שושני: זו הסיבה שאנחנו לא מחייבים.

יהודה שושני: נתנו עוד 30 יום לאנשים עד לסוף יוני, ללא ריבית וללא הצמדה.

יהודה שושני: כמו שאמרתי: באופן כמעט גורף, כל מי שנבדק אצלנו – כמעט הרוב המוחלט – החלטנו לא לקנוס, ולתת תשובות חיוביות שאנחנו מבטלים את הקנס.

יהודה שושני: לגבי ועדת הערר שנשאלה: למרות שעל-פי החוזה – אני אומר עוד פעם: זה היה B.O.T..

יהודה שושני: זו זכיינות - - - על-ידי מדינת ישראל, למערכת שבה זכיין מקבל, מפעיל אותה ומעביר למדינה אחרי 27 שנה.

יהודה שושני: על-פי החוזה אנחנו לא מחויבים לכל הוועדות של הערר.

יהודה שושני: למרות זאת, אנחנו מוכנים לשקול, ולעשות ולשתף פעולה.

יהודה שושני: והערב יש לנו דיון עם המדינה בכדי לבחון את האפשרות, ולראות איך מקיימים ועדת ערר כזאת.

אורי מקלב: אדוני המנכ"ל, - - - בעוד כשעה, שעה-וחצי, תעלה במליאת הכנסת הצעת חוק של חברי כנסת מהשולחן הזה ועוד חברי כנסת, על הקמת ועדת ערר.

יהודה שושני: אני מודע לזה.

אורי מקלב: זה יעלה בקריאה טרומית.

אורי מקלב: - - -, תהיו מודעים לזה.

יהודה שושני: אנחנו מודעים לכך.

אורי מקלב: חבל לנו שאתם לא מסכימים להוריד את סכום הקנסות מ-180 שקלים ל-100 שקלים.

אורי מקלב: זה מספיק מרתיע - - -

דוד אזולאי: אבל זה לא הם.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה לא הם.

דוד אזולאי: משרד התחבורה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: משרד התחבורה צריך.

אורי מקלב: אבל, בכל אופן, המכתב הגיע מהם לוועדת השרים ולמשרד האוצר, - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: וצריך לשאול למה הם כל-כך חוששים, ולא משרד התחבורה עונה.

אורי מקלב: - - שכל שינוי בחוק הזה, זו הפרה חמורה של החוזה.

אורי מקלב: זה לא משרד התחבורה בא.

אורי מקלב: שר התחבורה הודיע ברבים, מיד עם הצעת החוק שלנו, שהוא תומך בהצעת החוק הזו.

אורי מקלב: ומי שהתנגד, בסופו של דבר, - - - זה משרד האוצר, לאור המכתב שחברת "סיטיפס" שלחה למשרד האוצר בעניין הזה, שזו הפרה חמורה.

אורי מקלב: אם רואים את זה - - -

דוד אזולאי: החשב הכללי.

דוד אזולאי: החשב הכללי טוען שיש פה הפרת חוזה.

אורי מקלב: - - - אני חושב - - -, מכיוון שאם ה-16,000 קנסות שאמר המנכ"ל - - -, שבאמת מתמסר לעניין, רובם, רוב רובם הם קנסות לא של - - -.

אורי מקלב: מי שעלה בלי לשלם, ומי שלא תיקף, ומי שנסע ב"רב-קו" לא שלו, ומי שנסע בכרטיס "חופשי-חודשי" – הוא לא צריך את זה.

דוד אזולאי: תאפשרו למנכ"ל לסיים.

יהודה שושני: יש לי עוד שתי נקודות, כתשובות לשאלות.

יהודה שושני: לגבי מכונות הכירטוס: אני רוצה לציין שמערכות הכירטוס שנמצאות בירושלים, הן מערכות כירטוס דומות למה שיש היום בעולם.

יהודה שושני: אותן מכונות.

יהודה שושני: הזמינות שהוגדרה היא זמינות של 95%, ואנחנו עומדים בה.

יהודה שושני: והיא לא 100%, כיוון שאף מערכת בעולם לא עומדת בזמינות של 100%.

יהודה שושני: לנו, לאורך קו של 14 קילומטר, יש 58 מכונות.

יהודה שושני: ואם עושים השוואה למה שקורה במקומות אחרים באירופה, למשל, כמו ברואן שבצרפת, על הקו שלנו – של 14 קילומטר – יש 20 קילומטר ו-52 מכונות.

יהודה שושני: אצלנו יש 59 מכונות ל-14 קילומטר.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מתוכן חצי לא עובדות.

יהודה שושני: בכל תחנה יש בין שתיים לחמש מכונות.

יהודה שושני: המכונות האלה יכולות לשלם גם במזומן וגם בכרטיסי אשראי.

יהודה שושני: יש לנו יכולת לאתר כל תקלה ב-online.

יהודה שושני: יש לנו צוותי תחזוקה - - -

שלומית אבינח: למי מודיעים?

יהודה שושני: לא צריך להודיע, אנחנו יודעים online.

יהודה שושני: כל תקלה שמתקיימת, שמתרחשת - - -

שלומית אבינח: פנינו לאיש ביטחון.

שלומית אבינח: הוא לא היה יכול להסביר לנו.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: - - -

יהודה שושני: כשיש תקלה במכונות הכירטוס, פרט לוונדליזם מסוים, שאנחנו לא תמיד יודעים הכול שקיים.

יהודה שושני: כמו, למשל: שמישהו מכניס בדל סיגריה.

יהודה שושני: אנחנו יודעים את הנתונים האלה.

יהודה שושני: ואז יש לנו צוות – היום תגברנו אותו בצוות נוסף – שנוסע על הקו, ויודע לטפל בו בפרקי זמן קצרים.

יהודה שושני: ולכן, אני חושב שהתהליך הזה שבו אנחנו נותנים מענה, ברגע שיש תקלה על הקו: היא מיידית, היא קיימת, היא לא אבסולוטית כפי שאמרתי לכם.

יהודה שושני: המכונות האלה לא יודעות לתת זמינות של מאה אחוז.

יהודה שושני: אנחנו הצענו הצעה למדינת ישראל שאומרת שאפשר לתת לציבור יכולת לרכוש כרטיסים לא רק במערכות הכירטוס, כיוון, שכמו שאמרתי, למערכות הכירטוס האלה אין זמינות של מאה אחוז.

יהודה שושני: הם לא יגיעו אף פעם למאה אחוז.

יהודה שושני: וההצעות שהצענו: 1.

יהודה שושני: לרכוש את הכרטיסים דרך האינטרנט בבית.

יהודה שושני: 2.

יהודה שושני: לרכוש את הכרטיסים בסניפי הדואר בירושלים.

יהודה שושני: 3.

יהודה שושני: לרכוש את הכרטיסים ב-100 כספומטים בירושלים.

יהודה שושני: אנחנו מאמינים שברגע שהמדינה תאשר ונגיע לתהליך הזה, שהוא יכול להיות בטווח הקצר והמיידי.

יהודה שושני: אני לא מדבר כרגע על שדרוג מכונות הכירטוס שלנו, שייקח כמה חודשים, בטווח הארוך, אלא בטווח הקצר.

יהודה שושני: אני מעריך שהלחץ על מכונות הכירטוס ירד, ונוכל לתת גם שירות ומענה טוב גם לנושא הכרטיסים.

ישראל אייכלר: מה הבעיה לעשות בסניפי הדואר אפשרות לקנות כרטיסים?

יהודה שושני: להערכתי, אין בעיה.

ישראל אייכלר: תשלמו לסניפי הדואר.

ישראל אייכלר: אתם חברה פרטית.

ישראל אייכלר: שייתנו לכם - - -

דוד אזולאי: - - - שאין בעיה מבחינתם.

יהודה שושני: מבחינה טכנית - - -

שלומית אבינח: הם הציעו את זה - - -

ישראל אייכלר: משרד התחבורה מתנגד לזה?

יהודה שושני: לא.

יהודה שושני: הוא עוד לא אמר כן, ולא אמר לא.

יהודה שושני: הצגנו את זה למשרד התחבורה.

יהודה שושני: אני חושב שאי-אפשר לבוא היום למשרד התחבורה ולומר משהו לא בסדר, כי הצגנו את זה - - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לא, לא, אל תהיה פרקליט של משרד התחבורה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כי נראה לי שאתה קצת חושש לדבר, חושש להגיד.

יהודה שושני: לא, לא, לא, ממש לא.

יהודה שושני: זו הצעה שניתנה להם רק ממש - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יש להם מספיק פרקליטים.

יהודה שושני: - - בימים האחרונים, אז אני לא - - -.

יהודה שושני: אבל אני מעריך שאם ההצעה הזאת שהצענו תעבור, אין לי ספק שנוכל לשפר את מערכות הכירטוס שלנו.

יהודה שושני: שילוט בשלוש שפות – הוגדרו לנו שלוש שפות: ערבית, אנגלית ועברית, בתוך מכונות הכירטוס, בתחנות וברכבות.

יהודה שושני: אנחנו עומדים בזה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: איזה עומדים בזה?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הסיבה שמכניסים לך בדל סיגריה, זה שמי שלא מבין עברית חושב שאולי אפשר לשלם גם בסיגריה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני לא יודעת.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: פשוט אין לך שום שפות שם.

שי אייזנברג: שלוש שפות.

יהודה שושני: יש בשלוש שפות בתחנות עצמן.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יש לכם במכונה שלוש שפות.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אבל בשלטים של ההסברים - - -, יש רק עברית.

דוד אזולאי: אין.

דוד אזולאי: אני יכול להגיד לך שבשני מקומות שהיינו: בהר הרצל ובגשר המיתרים, אני מודיע לך, אדוני: אין שלטים בשלוש שפות.

ישראל אייכלר: צריך לעשות באריתראית.

אורי מקלב: מה אתם אומרים, יש או אין?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: צריך רוסית, צריך ערבית, צריך - - -

אורי מקלב: - - - אמרתם שיש.

אורי מקלב: אתם חוזרים ואומרים שיש?

אורי מקלב: כמו עם העגלה, שלא צריכים לשלם - - -.

אורי מקלב: יש בשלוש שפות, או אין?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לאריתראים לא צריך.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ארגוני זכויות האדם קונים להם כרטיסים, אז זה לא - - -

אורי מקלב: יש או אין?

קריאה: מה יש?

אורי מקלב: יש הסבר בשלוש שפות?

קריאה: כן.

שלומית אבינח: אין.

שי אייזנברג: יש הסבר בשלוש שפות, בדיוק מעל כל מכשיר.

אורי מקלב: יש או - - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אין.

שלומית אבינח: אין שילוט.

שלומית אבינח: אין.

אורי מקלב: - - -

שי אייזנברג: מעל כל מכשיר כירטוס, יש שלט בשלוש שפות: באנגלית, בערבית ועברית.

שי אייזנברג: ובכל התחנות, בכל 59 - - -

אורי מקלב: - - - הוא בא לראות.

אורי מקלב: הוא בא.

אורי מקלב: הוא מחכה - - -

שי אייזנברג: חבר הכנסת מקלב, אני אגיד בדיוק מה יש, וגם מה אין.

אורי מקלב: - - - שילוט.

שי אייזנברג: אני אגיד בדיוק מה יש, מה אין, ומה יהיה.

דוד אזולאי: אני רוצה להתווכח איתך בעניין הזה, ולהגיד לך לפחות מה שעיניי ראו: בתחנה בהר הרצל, אני מודיע לך, אין שם שילוט בשלוש שפות.

דוד אזולאי: ואם יש, ולא ראיתי, זה אומר שזה לא מספיק בולט.

אורי מקלב: תתווכח איתו גם על העגלה - - -.

אורי מקלב: יש לו - - -

שי אייזנברג: זה אחד שיש.

שי אייזנברג: שתיים, בקרונות יש, וזה בשלוש שפות לחובת תיקוף.

שי אייזנברג: שלוש, מה שאתם צודקים הוא שהפוסטרים הגדולים בתחנות, כרגע הם רק בעברית.

שי אייזנברג: יש כמה פוסטרים בערבית, אבל הם רק בעברית.

שי אייזנברג: ואלה יהיו בשבוע-שבועיים הקרובים בשלוש שפות.

דוד אזולאי: תודה.

יהודה שושני: אני מודה לכם על ההקשבה.

אורי מקלב: הכול טוב, אדוני היושב-ראש?

אורי מקלב: הכול טוב?

דוד אזולאי: עוד דבר אחד שלא קיבלתי עליו תשובה: על קבלת קנס, העונש חמור לכשעצמו.

דוד אזולאי: למה הוא צריך להגיע עד לתחנה כדי לשלם?

דוד אזולאי: למה לא לאפשר לו תשלומים במקומות אחרים?

שי אייזנברג: אפשר לשלם את הקנסות בכל אחד משלושת מרכזי השירות, כמו שאמרתם.

שי אייזנברג: ואפשר לשלם אותם באינטרנט.

שלומית אבינח: ולמי שאין אינטרנט?

דוד אזולאי: ולמי שאין אינטרנט מה יעשה?

שי אייזנברג: למי שאין אינטרנט, אז כרגע הוא יכול ללכת לכל אחד משלושת מרכזי השירות.

דוד אזולאי: זאת נראית לך דרישה סבירה?

שי אייזנברג: נראה לי שבעידן המודרני - - -

דוד אזולאי: עזוב אותי מהעידן המודרני.

דוד אזולאי: אני לא מתעסק עם אינטרנט.

דוד אזולאי: אתה מאלץ אותי לבוא כדי לשלם?

אורי מקלב: הנוסעים שלך - - -

ישראל אייכלר: לנוסעים משועפט אין אינטרנט – תכבד אותם.

דוד אזולאי: אני אומר לך - - - צריך להיפסק.

דוד אזולאי: לאפשר לאזרחים לשלם בדואר, בבנק, באמצעות הטלפון, באמצעות כרטיסי האשראי.

דוד אזולאי: אין צורך לבוא עד למקום הזה.

דוד אזולאי: לא צריך להתעלל באזרחים.

דוד אזולאי: מספיק שהוא קיבל קנס, לא צריך להתעלל בו.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ויותר טוב שלא יהיו קנסות.

דוד אזולאי: תודה.

דוד אזולאי: תודה רבה, אדוני המנכ"ל.

דוד אזולאי: אני חייב להגיד, אבל לא על הכול קיבלנו תשובות.

דוד אזולאי: אני חושב שחלק מהדברים – אני ביקשתי, ואני חוזר ומבקש לקבל פירוט של כל הדו"חות שניתנו.

דוד אזולאי: אדוני אמר כאן: 8,000.

דוד אזולאי: 16,000, מתוכם – 50% ששולמו, 50% לא שולמו.

דוד אזולאי: יש פה בקשה של חבר הכנסת אורי מקלב, שגם-כן לא זכתה למענה.

דוד אזולאי: נושא השילוט: אני חושב שגם פה הדברים לא בדיוק ברורים בצורה חד-משמעית.

דוד אזולאי: נושא הקנסות: אנחנו מיד נשמע את נציג משרד התחבורה.

אורי מקלב: אדוני היושב-ראש, - - - שאמרת הסבר.

אורי מקלב: למה בכרטיס היומי שאתה קונה – אתה קונה כרטיס.

אורי מקלב: אתה קנית כרטיס – הוא תקף רק לאותו יום.

אורי מקלב: אנשים - - - ביום אחד.

אורי מקלב: למה אי-אפשר לכתוב בהסבר הקטן: מוחשב?

אורי מקלב: תקף לאותו יום?

אורי מקלב: כתוב: 13, כמה היום?

אורי מקלב: ה-13 ליוני – תכתוב: תקף לאותו יום.

אורי מקלב: תמנע את הקנסות.

אורי מקלב: למה דבר כזה פשוט לא עושים?

אורי מקלב: זה ימנע אי בהירות.

אורי מקלב: כי אנשים שקונים לא יודעים - - -.

אורי מקלב: זה הכול.

אורי מקלב: דברים פשוטים - - -

דוד אזולאי: תודה.

דוד אזולאי: חברת הכנסת יוליה שמאלוב-ברקוביץ, בבקשה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני אחת מחברי הכנסת שתפסו טרמפ, כפי שכתבו בכלי התקשורת, ובעיקר בעיתון "הארץ" שמאד אוהב אותי.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: תפסנו טרמפ והגענו לרכבת.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אבל ממש לא - - -

ישראל אייכלר: אוהב יהודים בכלל.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מאד.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אבל האמת היא שלא תפסנו טרמפ, אלא החלטנו לעשות – כפי שבטח הסברת בתחילת דבריך – בדיקת פתע.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: והמצב הרבה יותר גרוע ממה שאנחנו ניסינו לתאר בכלי התקשורת.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ואני עדיין עומדת על כך שצריך לעשות ועדת חקירה בנושא פרלמנטארי, בנושא בניית הרכבת הקלה בירושלים, כי משהו "מפוקשש" שם, ובגדול.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ואני רוצה: אל"ף, לפנות אליך, אדוני המנכ"ל, וצר לי – אני ממש מרגישה שאתה קצת כאילו יש לך הרבה מה להגיד ואתה לא אומר.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זאת התחושה שלי.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לטובתך.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זאת אומרת, להגנתך.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ובגלל זה אני כנראה אהיה עכשיו פרקליטו של השטן, ואני אפנה למשרד התחבורה שיענה על כמה שאלות שיש לי, שאתה – יש לי תחושה – לא מעוניין לענות עליהן.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אל"ף, אנחנו היינו בסיור, וקרה לי מקרה מזעזע: עשיתי את עצמי – לא קניתי כרטיס, על-אף שלקח לנו בערך 40 דקות לקנות כרטיס.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: וניגשה אליי פקחית, ואמרתי לה שאין לי כרטיס.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: היא אמרה: למה?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אמרתי: המכונה לא עבדה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: היא אמרה לי: את צריכה לרדת, ולקנות בתחנה הבאה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אמרתי: עשיתי את זה, וגם בתחנה הבאה המכונה לא עבדה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: היא אמרה: גברת, אין לי מה להגיד.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: את חייבת לרדת ולהתקשר למוקד.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: התקשרתי למוקד, ואמרתי: שלום, תסבירו לי בבקשה מה אני צריכה לעשות, שתי מכונות לא עבדו.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אומרת לי המוקדנית: גברתי, את לא יכולה לעלות על הרכבת.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: את צריכה לקחת אוטובוס, ולקנות בתחנת אוטובוס.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני אמרתי: אבל במתחם שאני נמצאת בו, אין אוטובוסים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני נמצאת בדיוק בטווח של הרכבת בלבד.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני לא יודעת איפה לקנות.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: היא אמרה: אני מאד מצטערת, את תקבלי קנס.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני אמרתי: תגידי לי שוב, המכונות של חברת "סיטיפס" לא עובדות.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני מנסה לרכוש כרטיס, ואת אומרת שאני אקבל קנס.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: היא אמרה: כן, את תקבלי קנס.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני אמרתי לה: למה?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אז היא אמרה: ככה, אין לי מה להגיד לך.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זאת היתה התשובה של המוקדנית.

אורי מקלב: בתחנת האוטובוסים אין שום מכונה שאת יכולה לקנות, רק שתדעי.

אורי מקלב: - - - גם זה לא יודע.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: את זה אני לא בדקתי, אז אני לא רוצה להגיד את זה.

אורי מקלב: אין שום תחנה - - - בתוך - - -.

אורי מקלב: אין שום תחנת אוטובוס שיש כרטיס, בזה אני צודק?

אורי מקלב: - - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כן.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: דרך אגב, היא שאלה אותי למה לא קניתי כרטיס.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אמרתי לה: האמת היא שאני לא צריכה כי אני חברת כנסת, ואנחנו לא צריכים כרטיס.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אולי זה היתרון היחיד לחברי כנסת בכלל במדינת ישראל, שלא צריך לרכוש כרטיס לרכבת הקלה.

אורי מקלב: ברכבת הקלה את צריכה - - -

דוד אזולאי: ברכבת הקלה - - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה היתרון.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מצאתי מה היתרון של חבר כנסת: שלא צריך לקנות כרטיס לרכבת.

ישראל אייכלר: נדמה לי שברכבת הקלה את צריכה לשלם.

דוד אזולאי: נכון.

דוד אזולאי: - - -

אורי מקלב: זה לא משנה גם אם את חברת כנסת.

דרור גנון: ברכבת הקלה את חייבת בכרטיס.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה?

דרור גנון: ברכבת הקלה את חייבת בכרטיס, כי את פטורה מתוקף צו הפיקוח על התעריפים והשירותים, - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: באמת?

דרור גנון: - - וזה לא חל על מסילות הברזל ברכבת - - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אז גם את היתרון היחיד שמצאתי, אין לי.

דרור גנון: את חייבת בקנס.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אוקיי.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: טוב לדעת.

דרור גנון: - - -

קריאות: - - -

דרור גנון: חבר הכנסת דוד אזולאי.

אורי מקלב: - - - והיא שילמה.

דוד אזולאי: לקחת לי - - -

אורי מקלב: היא רק אמרה שהיא לא שילמה.

אורי מקלב: היא שילמה.

דרור גנון: צריך לתקן את זה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הנה, אני שילמתי.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: דרך אגב, אל תשמח – אני שילמתי.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הכרטיס עד עכשיו בתיק, דרך אגב.

דרור גנון: לא, לא, צריך לתקן את זה.

אורי מקלב: אין - - -

דוד אזולאי: תאמין לי, מר גנון: זאת לא הבעיה.

דרור גנון: לא, ברור.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה לשאול שאלה, אדוני המנכ"ל: עד היום, כמה כסף – כמה קנסות נקנסו?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יש לך סכום, כמה כסף זה מתוך ה-8,000?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כמה מתוכם ריבית?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה סכום הכסף?

יהודה שושני: אני אגיד ככה – אני מקווה שיש לי את כל הנתונים שלגביהם את שואלת:

יהודה שושני: מתוך ה-16,000 קנסות שהיטלנו, 50% הבינו שזה בסדר מבחינתם, והם היו אמורים לשלם.

יהודה שושני: לא כולם שילמו, ואנחנו גם לא דרשנו מהם לשלם כי החלטנו לדחות את תשלום הקנסות עד לסוף יוני, ולא כמו שנדרש אצלנו: 30 יום.

יהודה שושני: נתנו לאנשים שלושה, ארבעה, חמישה חודשים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: למה?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה זה נותן?

יהודה שושני: לשלם את - - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: למה?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה זה נתן לאדם שבסוף הוא צריך לתת את הכסף?

יהודה שושני: זה נותן לאנשים עוד זמן התארגנות בכדי לשלם את הכסף, ולא לשלם אותו - - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לקחת הלוואה.

יהודה שושני: ללא ריבית, ללא כלום.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לפנות לבנק ולקחת הלוואה.

יהודה שושני: מתוך ה-50% של האנשים שהחליטו לבקש בקשה לביטול הקנס – מתוך כ-8,000 איש – ממה שבדקנו עד היום, כמעט לכולם, לרובם, ביטלנו את הקנסות.

יהודה שושני: זאת אומרת, - - -

ישראל אייכלר: כי הם היו צודקים?

יהודה שושני: איך?

ישראל אייכלר: כי הם היו צודקים?

יהודה שושני: ממש לא.

יהודה שושני: חלק כן.

יהודה שושני: אבל חלק, חד-משמעית, אני אומר את זה פה – יושב פה מנכ"ל "קונקס" ירושלים, ויושבים פה - - - – לחלק מהאנשים היתה לי הזכות המלאה להגיד לו - - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אבל כמה כסף, מר שושני?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כמה כסף שולם בקנסות עד עכשיו?

יהודה שושני: אז אני אומר:

יהודה שושני: אני מעריך שבסך-הכול, בערך כ-10% מהאנשים שילמו עד היום - - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כמה כסף?

יהודה שושני: אני אומר:

יהודה שושני: 10% - - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: סכום.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה סכום.

קריאה: - - -

דוד אזולאי: 800 כפול 180.

שי אייזנברג: מחודש ינואר ועד היום – אני לא יודע היום, אבל עד הימים האלה – נכנסו בערך 400,000 שקל, בסך-הכול, מכל נושא הקנסות.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: והכסף הזה הולך ישר לחברת "סיטיפס".

יהודה שושני: כן.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הכסף הולך לחברת "סיטיפס"?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה להבין.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לאן הולך הכסף?

יהודה שושני: הכסף הזה הולך לחברת "סיטיפס".

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: וחברת "סיטיפס" מה עושה?

אורי מקלב: אז זה 30%.

שי אייזנברג: זה לא 30%.

אורי מקלב: - - - 30%.

שי אייזנברג: בערך 2,000 קנסות שולמו.

אורי מקלב: - - -

שי אייזנברג: תעשה 400,000 שקל לחלק ל-180 שקל, זה בערך 2,000 קנסות.

אורי מקלב: קודם-כל, אם תיחשב 10% מ-8,000, זה 800.

אורי מקלב: עכשיו כל 800 זה בערך 150,000 שקל - - -

שי אייזנברג: הם לא נכנסו.

שי אייזנברג: בואו נפריד בין מה נכנס, לבין - - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לא חשוב, זה בסוף ייכנס.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה ייכנס יותר, כי בסוף תהיה גם ריבית.

אורי מקלב: אני אעשה לך חשבון אחר – אני אעשה חשבון, רק יש - - - ממי שלומד ליב"ה: 8,000 דו"חות כפול 180 שקל, זה יוצא בערך מיליון שקלים וחצי.

אורי מקלב: אם אתה קיבלת 450,000 שקל, אז זה 30% בדיוק.

אורי מקלב: מהראש, 30% שילמו.

אורי מקלב: זה בלי ללמוד ליב"ה.

אורי מקלב: את זה למדתי בחיידר.

אורי מקלב: מה אני יכול לעשות?

אורי מקלב: אם אני אלמד ליב"ה, אולי אני אדע את זה אחרת.

אורי מקלב: - - - תואר ראשון - - - אבל אדוני המנכ"ל, אם תרשה לי רק לחלוק על דבר אחד: אל - - - ואל - - - מעצמך, שה-8,000 האלה שלא ניגשו ולא ערערו, הם אנשים שחושבים שזה בסדר, שלא היה מגיע להם.

אורי מקלב: זו ממש טעות חמורה - - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: נכון, הם פשוט לא רוצים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אין להם זמן, הם לא רוצים להתעסק בזה.

אורי מקלב: - - - טעות, שלא תחשוב - - - שלא ערערו.

אורי מקלב: אדוני היושב-ראש, אני חושב שזה - - - שלנו.

דוד אזולאי: תאפשרו לחברת הכנסת שמאלוב-ברקוביץ לסיים את דבריה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה לשאול, אדוני:

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זאת אומרת, כשאתה מדבר כרגע על סכום, גם המותר 400,000 שקל, שזה מגיע לחברת "סיטיפס".

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מי מחייב אותך לקחת קנסות?

יהודה שושני: אני נדרש בחוזה שלי מול המדינה להגיע לאחוז מסוים, נמוך, של אנשים שעולים לרכבת ולא משלמים, מה שנקרא בלקסיקון - - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לא הבנתי כלום ממה שאמרת.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מי מבקש ממך לשלם קנסות?

קריאה: - - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לבקש קנסות, כן.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה חוזה?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: המדינה חייבה אותך?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה משהו שאתה החלטת?

קריאה: - - -, זה נדרש.

אורי מקלב: - - - שמאפשר לו לא לחייב אותו

דרור גנון: החוק.

דרור גנון: זה בחוק.

דרור גנון: תקנה 19(ב) לחוק מסילות הברזל.

אורי מקלב: אבל זה לא לשאלה שלה.

אורי מקלב: היא שואלת האם זה מחייב או מאפשר.

אורי מקלב: חברת הכנסת שמאלוב-ברקוביץ שואלת האם זה מאפשר לך לקחת - - -, או שמחייבים אותך.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לא, לא, אני, קודם-כל, שואלת מי מחייב אותו?

אורי מקלב: מחייב או מאפשר?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מחייב.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: קודם-כל, מי מחייב.

אורי מקלב: - - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לפני שהוא מחייב, אם אפשר - - - משרד התחבורה.

יהודה שושני: - - - מחייב.

דרור גנון: החוק מחייב.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: חוק.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: חוק שצריך לשנות אותו.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אנחנו פה בשביל לשנות את החוקים.

דרור גנון: מדינת ישראל, במסגרת החוק, חייבת לגבות קנס ממי שלא משלם.

דרור גנון: כמו שהיא מחייבת את זה במקומות אחרים.

דוד אזולאי: וגם כשהמתקן לא תקין.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: גם כשהמתקן לא תקין.

דרור גנון: כשהמתקן לא תקין זה סיפור אחר, ותיכף נתייחס.

אורי מקלב: אם זה "חופשי-חודשי", הוא - - -?

אורי מקלב: הוא לא תיקף, אבל זה "חופשי-חודשי".

דרור גנון: תראו, זה מפוזר מדי.

אורי מקלב: - - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מר גנון, שנייה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה, קודם-כל, לשאול כמה שאלות:

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אם זה לא היה בחוק, אתה עדיין יכול לדרוש קנסות?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זאת אומרת, היית דורש קנסות?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה היתה המדיניות של חברת "סיטיפס" לעשות עם אנשים שעלו ולא שילמו?

יהודה שושני: אני לא אדרוש קנסות בשני תנאים: אחד, שזה לא יהיה חוק.

יהודה שושני: שניים, שלא יחייבו אותי לעמוד באחוז מסוים - - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה הדבר הזה?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: את זה אני רוצה שתסביר.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה זה?

יהודה שושני: אני אסביר: במסגרת ההסכם בין מדינת ישראל, לא לחברת "סיטיפס", אלא במכרז שיצא – עוד לפני שחברת "סיטיפס" בכלל היתה – הוגדר שכיוון שמדובר על מערכת פתוחה, וזה עוד מערכות נוספות שמדינת ישראל כנראה תיכנס אליהן, רוצים לדאוג לכך שהציבור יעלה וישלם.

יהודה שושני: ולכן, הגדירו אחוזים מסוימים, שאני כ"סיטיפס" נקנס אם אני לא אדאג - - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני לא מאמינה למה שאני שומעת.

יהודה שושני: אני אסביר עוד פעם: אם אני אדאג שאנשים יעלו לרכבת ולא ישלמו, אני נקנס אישית.

יהודה שושני: חברת "סיטיפס" נקנסת על כך, אוקיי?

יהודה שושני: לכן, אני צריך למנוע את זה שאנשים עולים לרכבת ולא משלמים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הבנתי.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אלה דברים חמורים מאד, מה שאתה אומר.

יהודה שושני: זה מה שכתוב בחוזה.

קריאה: זה החוק.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה פשוט מזעזע.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מר גנון, תיכף אתה תענה האם זה נכון או לא, שמשרד התחבורה מחייב מינימום אחוז קנסות לציבור.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זאת אומרת, כשמשרד התחבורה בנה את - - -

יהודה שושני: מדינת ישראל.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כשמדינת ישראל בנתה - - -

דרור גנון: מה פתאום?

דרור גנון: מה פתאום?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מר גנון, שנייה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לפי מה שאומר מנכ"ל חברת "סיטיפס", כאשר הוכן המכרז עשו בדיקות כלכליות ואמרו שיש אחוז מסוים מהציבור שכנראה יעלה בלי לשלם.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ולכן, האחוז הזה – נניח 5% – אלה הקנסות שאתה חייב להגיע.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אם אתה לא מגיע ל-5%, אתה נקנס.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: או ל-10% – אתה נקנס על זה שלא הוצאת קנסות.

יהודה שושני: אם יש יותר מאחוז מסוים מהנוסעים שעולים לרכבת ולא משלמים - - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה האחוז?

יהודה שושני: הוא משתנה בהתאם לזה, כי החלוקה - - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מי יודע?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יש פה הרבה מחברת "סיטיפס".

יהודה שושני: לא, החלוקה של הקנסות היא לא חלוקה רק שלי.

יהודה שושני: אבל אני חלק מהגורמים שנקנס על זה.

יהודה שושני: "סיטיפס" היא חלק מהגורמים שנקנסת על כך שאנשים עולים לרכבת ולא משלמים.

דוד אזולאי: אדוני המנכ"ל, אני אומר לך בעניין הקנסות: זה לא ברור דיו.

דוד אזולאי: יש פה אי הבנות.

דוד אזולאי: יש פה משהו משובש.

דוד אזולאי: אתה יודע מה?

דוד אזולאי: אתם הצלחתם לבלבל אותנו.

דוד אזולאי: אני מודה שבעניין הזה משהו פה לא מסתדר לי.

דוד אזולאי: לא מסתדר לי.

דרור גנון: זה מה שהם עושים.

דרור גנון: זה מה שקורה כרגע.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אז תסביר את זה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יש לך עכשיו במה להסביר.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אבל יש לי עוד שתי שאלות ואני מסיימת

דוד אזולאי: אז בבקשה, תסיימי.

דוד אזולאי: אני רוצה לשמוע דברים ברורים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יש לי שתי שאלות נוספות:

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לאן מגיע הכסף מהכרטיסים שיש להם תיקוף?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לאן מגיע הכסף?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני עכשיו קניתי כרטיס, יש מכונה – הכסף נוסע, קודם-כל, לאן?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לאן מגיע הכסף?

יהודה שושני: למדינת ישראל, מאה אחוז.

יהודה שושני: אני מקבל כסף אך ורק על מי שעשה תיקוף.

יהודה שושני: מי שלא עשה תיקוף, אני לא מקבל אגורה שחוקה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה לשאול אותך, מר גנון:

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אם במידה והדברים נכונים, מה קורה במקרה שהכסף הגיע – האם משרד התחבורה משאיר לעצמו דמי טיפול?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: עמלה?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני לא יודעת איך תקרא לזה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ודבר שלישי שאני רוצה, ואני מאד מבקשת שתענה לי על זה: איפה נמצאות חברות האוטובוסים?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: איפה נמצאת "אגד"?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: איפה נמצאות חברות האוטובוסים, שכדי להגיע היום – מדבר פה המנכ"ל שצריך 48 דקות להגיע מקצה לקצה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה מה שאמרת שלוקח.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אבל אנחנו שמענו שאנשים לוקחים שלושה אוטובוסים, כשלפני הרכבת הם לקחו רק אחד, או שלקחו מקסימום שניים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: עכשיו זה שלושה או ארבעה.

קריאה: והגיעו בפחות זמן.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה גם לשאול מה קורה עם "אגד"?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ולמה תדירות האוטובוסים לא מספיקה?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ומה עושה עם זה משרד התחבורה שאדם שיורד מהרכבת, ייקח מייד אוטובוס ויגיע ליעדו?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: תענה לי בבקשה על השאלות האלה.

דוד אזולאי: תודה.

דוד אזולאי: מר נווה.

שלומית אבינח: לא, לא, מר גנון.

שלומית אבינח: הוא חייב לצאת.

דוד אזולאי: דקה.

עידו נווה: חשוב גם שמשרד התחבורה יישמע.

דוד אזולאי: מר נווה, בבקשה.

עידו נווה: הטענות שלנו, הציבור, הן בכלל לא כלפי "סיטיפס".

עידו נווה: הטענות שלנו הן כלפי – הזעקה.

עידו נווה: אלה לא טענות, זאת זעקה: אחת, כלפי המחוקק.

עידו נווה: שתיים, כלפי הרגולטור.

עידו נווה: הרגולטור זה משרד התחבורה ועיריית ירושלים, שאין פה שום נציג של עיריית ירושלים.

עידו נווה: שר התחבורה, ישראל כץ, לא מצא לנכון להגיע לאף דיון עד עכשיו.

עידו נווה: זה אותי, אישית, - - -

דוד אזולאי: סליחה.

דוד אזולאי: בעניין הזה, אני חייב להעמיד דברים על דיוקם: מעולם לא ביקשנו ששר התחבורה ישתתף בדיון.

דוד אזולאי: אבל אני חייב לציין שתמיד נציגיו נוכחים, כפי שאתה רואה גם היום – נציגיו נמצאים כאן.

עידו נווה: אוקיי.

עידו נווה: אנחנו לא רוצים לבטל את הרכבת הקלה.

עידו נווה: אנחנו רוצים אלטרנטיבה כמו בכל מקום בעולם, וכמו בכל מקום בישראל.

עידו נווה: בתל-אביב יש אלטרנטיבה, יש מוניות שירות.

עידו נווה: בירושלים מעולם לא היו מוניות שירות, כי מישהו כאן מייצג אינטרסים שאינם של הציבור.

עידו נווה: ייתכן שמנהריה לתל-אביב יש רכבת ואוטובוסים.

עידו נווה: ייתכן שיבטלו את האוטובוסים כי יש רכבת, ויכריחו את הנוסעים לנסוע רק ברכבת.

עידו נווה: זאת הזעקה האמיתית של הציבור.

עידו נווה: הכרטיסים, המכונות – אלה סימפטומים למחלה.

עידו נווה: המחלה - - - זה שאין אלטרנטיבה, שנכפית על הציבור לנסוע רק תחת מונופול פרטי.

עידו נווה: והקשישה בשוק, בסופו של דבר – דיברתם על הקשישה – הקשישה רוצה, כמו מקודם, לנסוע באוטובוס אחד, מהבית לשוק.

עידו נווה: תנו לה את האלטרנטיבה.

עידו נווה: מדינת ישראל ניצחה צבאות של חמש מדינות מסביב, אבל היא לא מסוגלת לתת אוטובוסים במקביל לרכבת?

עידו נווה: כנראה שמישהו לא רוצה לתת את האוטובוסים האלה.

עידו נווה: יש כרגע אפליה חמורה: אפליה בין ירושלמי לבין תל-אביבי.

עידו נווה: אפליה בין ירושלמי לירושלמי: לתושב פסגת-זאב יש בחירה.

עידו נווה: הוא יכול לבחור כיום – אני מקווה שזה לא יתבטל, בניגוד לתכניות של משרד התחבורה – תושב פסגת-זאב יכול לבחור בין אוטובוס לרכבת.

עידו נווה: למה תושב מערב העיר יכול לנסוע רק ברכבת?

ימימה גבאי: רק מערב?

ימימה גבאי: ומה עם דרום העיר?

עידו נווה: דרום מערב העיר, זה מה שאני מדבר.

עידו נווה: יש פה רפורמה שלמה שלא נועדה לציבור.

עידו נווה: היא נועדה בשביל המונופול הפרטי הזה, חברת "סיטיפס", וגם בשביל "אגד" – להעביר כמה שיותר ירושלמים דרך הרכבת.

עידו נווה: אם היו יכולים לקחת אנשים מתל-אביב ולהעביר אותם דרך הרכבת, היו עושים את זה גם.

עידו נווה: ומה שחשוב זה רצון - - -

דוד אזולאי: מר נווה, תשתדל לקצר כי אני רוצה לשמוע את נציג משרד התחבורה.

עידו נווה: מה שחשוב זה רצון הציבור – התחבורה הציבורית שייכת לציבור.

עידו נווה: הציבור זועק לאלטרנטיבה.

עידו נווה: זה מה שהוא רוצה – הציבור.

עידו נווה: ועוד דבר אחד: אני רוצה לחזק את דבריך, יושב-ראש הוועדה, אתה נגעת בדברים שלך באמת, בלב הבעיה, שזה היעדר האלטרנטיבה.

עידו נווה: הכפייה, על אפם וחמתם של הנוסעים לנסוע רק ברכבת.

עידו נווה: מבחינת הפרת חוזה, אין בעיה להתנתק מחברת "סיטיפס" למרות שהחוזה לא נחשף.

עידו נווה: הם לא חושפים את החוזה בניגוד לחוק חופש המידע.

עידו נווה: "סיטיפס" מפרה את החוזה מידי יום ביומו, ואפשר להתנתק.

דוד אזולאי: דרך אגב, יש לך את הזכות לפנות לבג"ץ ולבקש לחשוף את החוזה.

דוד אזולאי: בבקשה, אדוני, נציג משרד התחבורה.

דרור גנון: קודם-כל, בואו נתחיל מההתחלה: החוק הוא חוק.

דרור גנון: הוא גם מעליי, ואני חושב שהוא גם מעליכם.

דרור גנון: זה החוק שנקבע, זה החוק שנחקק.

דרור גנון: הוא עבר פה את הוועדות.

דרור גנון: הוא עבר את חלק מחברי הכנסת שיושבים כאן בוועדות האלה: הם ראו אותו, הם העירו עליו.

דרור גנון: וזה מה שיש כרגע.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: שמה הוא אומר?

דרור גנון: החוק מחייב תשלום, כזה או אחר, בגובה, כזה או אחר, עבור עלייה לרכבת הקלה שלא בקניית כרטיס, או שלא בתיקוף.

דרור גנון: זה החוק.

דרור גנון: אנחנו את החוק הזה עשינו וביקשנו, כי מדובר במערכת פתוחה.

דרור גנון: זו מערכת שאין בה שום אדם או יכולת לבדוק האם שולם או לא שולם הכרטיס.

דרור גנון: זה ברמה הפורמאלית של התהליך.

דרור גנון: ברמה העניינית: אני חושב שגם שר התחבורה וגם מנכ"ל משרד התחבורה הסבירו את זה בצורה טוב, גם בפעמים הקודמות בוועדת הכלכלה, וגם השר בוועדת השרים לחקיקה – דרך אגב, הוא תמך גם בעניין של ועדת ערר.

דרור גנון: שר התחבורה תמך.

דוד אזולאי: רק.

דרור גנון: ואמר: אנחנו מעוניינים שתהיה ועדת ערר.

דרור גנון: אנחנו חושבים שיש מקום לוועדת ערר.

דרור גנון: זה לא ייתכן שמפעיל, זכיין – גם ייתן קנס, גם יהיה ועדת הערר של הקנס, וגם ייגבה את הקנס.

דרור גנון: זה לא מקובל.

דרור גנון: אני גם חושב שיש פה איזה ליקוי, ואנחנו חושבים כמדינה שצריך לתקן.

דרור גנון: אנחנו היינו במשא-ומתן עם המפעיל, ניסינו לעשות את זה בהסכמה.

דרור גנון: אני אישית עבדתי על זה באופן מאסיבי, אחרי שגם היו לי פניות רבות מחבר הכנסת מקלב, ולא הצלחנו להגיע להבנה עם הזכיין בעניין הזה.

דרור גנון: היום בשעה 18:00 יש ניסיון נוסף אצל מנכ"ל משרד התחבורה, בהוראת שר התחבורה, לנסות ולהגיע בפעם האחרונה להבנה עם זכיין הרכבת הקלה בהסכמה על ועדת ערר.

דרור גנון: אם גם היום הזכיין יגיד שהוא לא מעוניין, אנחנו נמשיך בהליך החקיקה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ומה שהוא אמר שאתם מחייבים אחוז מסוים - - -

דוד אזולאי: זו הצעת חוק - - -.

דוד אזולאי: זה יעבור בקריאה טרומית.

דוד אזולאי: אל תדאג.

דרור גנון: זה לא קשור.

דרור גנון: גם אם זה יעבור בקריאה טרומית - - -

דוד אזולאי: זה יעבור.

דוד אזולאי: אני אומר לך: זה יעבור.

דוד אזולאי: וזה יגיע לוועדה, ונגמור את זה מהר.

דוד אזולאי: לא נחכה.

דרור גנון: אני אומר שוב: אם אנחנו נצליח לייצר את זה בצורה נכונה יותר שהיא מוסכמת, ויש בה אפשרות לנהל הליך מלא - - -

דוד אזולאי: אתה רוצה שתהיה הסכמה והבנה בנושא הזה?

דוד אזולאי: אני אגיד לך: כשזה יעבור היום בקריאה טרומית, אני מבטיח לך שאז יבואו ויישבו איתכם למשא-ומתן.

דרור גנון: הם יישבו איתנו היום.

דוד אזולאי: ובגלל שזה לא קורה, עד שזה לא קורה זה לא קורה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אבל אתם אכן מחייבים אחוז מסוים של קנסות - - -?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה הדבר הזה?

דרור גנון: לא.

דרור גנון: אני אענה לך, מאחר והעניין הזה מאד נוגע לך: מדינת ישראל לא מחייבת שום אחוז של קנסות.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אז על מה אתם - - -?

דרור גנון: מדינת ישראל גם לא מתעסקת בכמות הקנסות.

דרור גנון: אנחנו פנינו לחברת "סיטיפס", כמוכם, מספר פעמים, לבקש את הדו"ח של הקנסות.

דרור גנון: ובישיבה שהתקיימה ב-20 למאי אצל מנהל אגף בכיר לתחבורה ציבורית, מר יהודה אלבז, הובטח לו שהדו"ח יעבור אלינו.

דרור גנון: הזכרנו מספר פעמים, וגם אנחנו לא מקבלים - - -

דוד אזולאי: אז אנחנו בחברה טובה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אין דבר כזה בחוק?

דרור גנון: לא מקבלים.

דרור גנון: לא, אין דבר כזה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אז מה אתה אומר, מר שושני?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה יש לך לענות?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אתה אומר שיש, והוא אומר שאין.

יהודה שושני: אולי אני אסביר - - -

דרור גנון: חברת הכנסת שמאלוב-ברקוביץ, תני לי לסיים, בבקשה.

דרור גנון: אני אסיים, אם אפשר: בשנת 2000 היתה תקופת אינתיפאדה קשה במדינת ישראל, ומאחר ומדינת ישראל רצתה שההסכם של הרכבת הקלה ושיהיו גם מציעים לנושא הזה, היא הציעה רשת ביטחון על כמות נוסעים.

דרור גנון: מאחר והיה פחד שאולי לא יעלו, כן יעלו, ברכבת – מדינת ישראל הציעה רשת ביטחון עד ל-140,000 נסיעות נוסע ביום.

דרור גנון: במסגרת רשת הביטחון, אני לא מתעסק עם נושא הפדיון: אנחנו סופרים כמה עולים וכמה יורדים, ולפי זה אנחנו מתגמלים במידה ומגיעים למספר הזה.

דרור גנון: אין לזה שום קשר לקנס, ואין לזה שום קשר לעניין האחר.

דרור גנון: חברת "סיטיפס" הציעה תכנית עסקית בהתאם, ובמסגרת הזכייה שלה במכרז, שבה היא הגדירה גם תחזיות כאלה ואחרות לגבי כמות הנוסעים.

דרור גנון: היא גם, מבחינתה, אמורה לעמוד בה.

דרור גנון: יש עניין למדינה שכל נוסע במדינת ישראל ישלם בכלל בתחבורה הציבורית.

דרור גנון: נקודה.

דרור גנון: אנחנו לא חושבים שיש נוסע שלא צריך לשלם.

דרור גנון: זה החוק.

דרור גנון: נקודה.

דרור גנון: בעניין גביית התשלום, אם היא לקויה או לא לקויה, זה עניין אחד.

דרור גנון: צריך לטפל בו.

דרור גנון: אם אנחנו עובדים על זה עם חברת "סיטיפס" – אנחנו נמצאים בתהליך ארוך של שדרוג המערכת, שחלקו יהיה על חשבוננו וחלקו יהיה על חשבונם.

דרור גנון: אנחנו גם נמצאים עכשיו בהליך של גביית קנסות מ"סיטיפס", בקרוב מאד היא תחטוף המון קנסות.

דרור גנון: הרבה.

דרור גנון: על כל תלונה שאנחנו נקבל על אי פעילות של מכשיר, או אי גביית כסף, היא תקבל קנס.

אורי מקלב: - - - המכשירים האלה משוכללים מאד ותקינים מאד, והם - - -

דרור גנון: אני יודע שחברת "סיטיפס" מתכוונת להגדיל את הכספות, כך שהם יכילו יותר מטבעות, ואני חושב שזה יפתור את רוב הבעיה של הכנסת הכסף.

דרור גנון: זה יקרה בקרוב.

דרור גנון: בכל זאת, בואו ניתן גם קרדיט לעניין שלא מדובר פה במערכות פשוטות.

דרור גנון: אלה מערכות קצת יותר מורכבות.

דרור גנון: לבנות את התהליך הזה לוקח טיפה זמן.

דרור גנון: אני לא אומר שזה מצדיק, אבל זאת המציאות.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: עשר שנים?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: 40 סנטימטר לפסים שנבנו במשך הזמן?

דרור גנון: קודם-כל, זה לא קשור לעשר שנים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה כן קשור.

דרור גנון: העתיקו תקנים ממקומות אחרים בחוץ לארץ.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה ממשיך להיות מחדל.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה התחיל - - -, וממשיך להיות.

דרור גנון: בסדר.

דרור גנון: טוב, נכון.

דרור גנון: זה ממשיך להיות מחדל.

דרור גנון: אני רק אסיים, עד שנגיע לסוף של המחדל, בסדר?

דרור גנון: זה לעניין הזה.

דרור גנון: החוק אומר דבר מאד פשוט: מי שלא שילם עבור נסיעה, לא יכול לנסוע.

דרור גנון: גם אם המכונה לא היתה תקינה באותו רגע - - -

דוד אזולאי: - - - הוא קנה כרטיס, הוא שילם.

דוד אזולאי: - - -

דרור גנון: אם הוא קנה כרטיס ושילם, הוא יכול לנסוע.

דרור גנון: נקודה.

דרור גנון: משרד התחבורה הציע מנגנון נוסף של אזהרה: עלית בפעם הראשונה, היה לך כרטיס ולא תיקפת אותו.

דרור גנון: קנית כבר, שילמת, עלית עם "חופשי-חודשי", שילמת מראש עבור קניית ה"חופשי-חודשי", ולא תיקפת.

דרור גנון: למה?

דרור גנון: לא ידעת, לא הצלחת, לא הגעת למכשיר, whatever, - -

שלומית אבינח: המכונה לא עבדה.

דרור גנון: - - בפעם הראשונה מותר לך לטעות, ותקבל אזהרה מהפקח.

ימימה גבאי: אבל זו לא טעות.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אבל - - - שהמכונה לא עבדה.

דרור גנון: יכול להיות שזו לא טעות.

ימימה גבאי: זו לא טעות.

אורי מקלב: זו הצעה של משרד התחבורה.

דרור גנון: חבר'ה, זו טעות.

דרור גנון: זו תקלה, בסדר?

ימימה גבאי: תקלה של חברת "סיטיפס", לא של האזרח.

אורי מקלב: מה קרה עם ההצעה הטובה הזאת, שהיא גם נמצאת בהצעת חוק של - - -

דרור גנון: גם אם זו תקלה, תהיה סמכות, אני מקווה, בעתיד, לפנות לוועדת ערר כזאת ואחרת שיכולה לבדוק עניינית אם באמת התקיימה תקלה.

דרור גנון: אין שום עניין לגבות מהציבור כסף או בטח שקנס, על אחת כמה וכמה.

דרור גנון: אני כגוף רגולטורי אמור להגן על הציבור.

דרור גנון: אני אדאג שלא ייגבו ממנו קנס אם היתה תקלה במכשיר, והוא לא היה יכול לתקף.

דרור גנון: אם המפעיל לא העמיד לו את האפשרות הזמינה לתקף, הוא לא יכול לגבות ממנו קנס.

דרור גנון: נקודה.

דרור גנון: אין ויכוח בכלל.

דרור גנון: אז זה יהיה במסגרת ועדה.

אורי מקלב: אנחנו במתח - - - שלך לגבי האזהרה.

ימימה גבאי: אז למה שיורידו אותו - - -?

דרור גנון: אני מסכים איתך, גברת.

דרור גנון: אין ויכוח.

דרור גנון: לגבי העניין הזה אין ויכוח.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אז תבטלו כרגע את כל הקנסות.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: את כל ה-16,000 קנסות תבטלו.

אורי מקלב: אז מה קרה עם האזהרה?

אורי מקלב: עם ההצעה שלכם שתהיה אזהרה?

דרור גנון: אנחנו חשבנו להציע את העניין של האזהרה בפעם הראשונה.

דרור גנון: הוא יקבל קנס אפס, נקרא לזה, בסדר?

דרור גנון: אזהרה.

דרור גנון: ובמידה ובעתיד זה יחזור על עצמו ואנחנו נראה שיש התנהגות חוזרת, אז הוא יקבל דו"ח.

דרור גנון: זה נקרא תשלום מוגדל.

דרור גנון: דרך אגב, לא קוראים לזה קנס.

דרור גנון: קוראים לזה בחוק "תשלום מוגדל".

דרור גנון: תשלום מוגדל שהנוסע היה צריך לשלם - - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זאת אומרת שבפעם הראשונה הוא קיבל אזהרה של 180 שקלים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ובפעם השנייה תפסת אותו - - -

דרור גנון: לא, לא.

שלומית אבינח: לא, - - - הוא קיבל רק אזהרה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אזהרה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בפעם השנייה הוא ישלם 250 שקלים?

דרור גנון: לא.

דרור גנון: הוא ישלם 180 שקלים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אז מה זה הקנס המוגדל?

שלומית אבינח: - - -

יהודה שושני: לא אומרים קנס.

יהודה שושני: אומרים: תשלום מוגדל.

אורי מקלב: קנס, - - - מקבלת חנייה, היום, עירונית – לא חניתי בכרטיס, - - - 100 שקלים.

אורי מקלב: אז איך אפשר - - -?

אורי מקלב: 180 שקלים זה כבר תשלום מוגדל.

אורי מקלב: זה ממש.

דוד אזולאי: רבותיי, אני מבקש לאפשר למר גנון.

דוד אזולאי: בבקשה.

דרור גנון: זו ההצעה שלנו.

דרור גנון: אנחנו ננסה להגיע עם הזכיין להבנה בעניין הזה.

דרור גנון: אני מקווה שהזכיין ישתף פעולה, וירצה להגיע להבנה בעניין הזה.

דרור גנון: תבינו, כרגע המציאות היא כזאת שאנחנו צריכים את הזכיין שישתף איתנו פעולה.

דרור גנון: זה לא עניין של חוק.

דרור גנון: אי-אפשר בכל חמש דקות, בגלל שאני ארצה משהו, ללכת ולחוקק חוק שייקח שנתיים.

דרור גנון: זה לא יעבוד.

דרור גנון: זה צריך לעבוד על בסיס של אמון ומערכת יחסים בין מפעיל למדינה, ואני חושב שאנחנו בדרך הנכונה בעניין הזה, ואנחנו - - -

דוד אזולאי: - - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה עם הציבור?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אתה אולי חושב ככה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יושב פה ציבור, סובל.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: תבטלו, קודם-כל, את כל הקנסות, בגלל שעד היום לא טיפלתם בבעיה.

דרור גנון: אבל אמר לך מנכ"ל חברת "סיטיפס" שהוא ביטל 50%, והשאר נמצאים בבירור עדיין.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לא.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: גם את השאר תבטלו.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: תבטלו כי עוד לא פתרתם את הבעיה לציבור.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: תבטלו.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: למה הציבור צריך לסבול?

אורי מקלב: אף-אחד לא ערער על - - -

דוד אזולאי: - - - אני רוצה שתבין: לנו כחברי כנסת - - -

דרור גנון: לצערי הרב, כרגע, אין לי סמכות לבטל.

דרור גנון: אין לי סמכות.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה צריך לעשות, ואנחנו נעשה סמכות.

דרור גנון: למדינה אין סמכות לבטל.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: תבטל את הקנסות.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: עד שאתם לא תשבו עם חברת "סיטיפס" ולא תפתרו את הבעיות, שהציבור ה"כלוא" – כמו שאומר פה הבחורצ'יק ששמענו אותו שם, וגם היית אתמול כלוא, לא?

שלומית אבינח: עידו נווה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אתמול גם כלאו אותך.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מרוב שדיברת - - -, כלאו אותך.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה לשאול למה אי-אפשר עכשיו להגיע לזכיין ולהגיד: כל עוד אתה לא פותר את הבעיה – דבר ראשון, נתנו לך עכשיו אזהרה: אתה מבטל את כל הקנסות שהיו עד עכשיו.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: למה שלא תעשה?

דרור גנון: כי אין לי סמכות, אני אומר שוב.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: של מי הסמכות?

דרור גנון: הסמכות שלו.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: של מי?

דרור גנון: של חברת "סיטיפס".

דוד אזולאי: מר גנון, תפסיקו עם הדו-שיח הזה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: - - - מה שקורה פה.

דוד אזולאי: לא.

דוד אזולאי: אני חייב לסיים את הדיון.

דוד אזולאי: בבקשה.

דרור גנון: בעניין הזה אני מקווה שנגיע לפתרון.

דרור גנון: היום יש דיון בערב, ואני מקווה שנגיע להבנה ונתקדם קדימה.

דרור גנון: ונבוא עם בשורה גם לוועדת השרים לחקיקה, עם איזושהי הבנה כזאת או אחרת, ונוכל להתקדם קדימה.

דוד אזולאי: תודה.

דרור גנון: בעניין ההתנהלות: אנחנו נקנוס את חברת "סיטיפס" במידה והמערכת שלה לא תהיה תקינה, ואנחנו נעקוב ביחד איתם.

שלומית אבינח: מענה לפניות הציבור.

דרור גנון: מענה לפניות הציבור: גם-כן, מבחינת התהליך, אנחנו נמצאים איתם באיזשהו תהליך מסוים.

דרור גנון: אנחנו עונים לפניות הציבור, כמה שניתן.

דרור גנון: אנחנו עוברים עכשיו הליך עם משטרת ישראל של הכשרת חוקרים ופקחים שלנו, שבמהלכם נוכל גם לבקר את הצוות של "סיטיפס" ואת התלונות.

דוד אזולאי: מר גנון, הורדת סכום הקנס.

דרור גנון: יש לנו פה - - -

אורי מקלב: לא שמתם לב - - -.

אורי מקלב: הוא הבליע את זה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אז למי יש?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני לא הבנתי למי יש?

דוד אזולאי: מה?

אורי מקלב: אין לו סמכות בחוק לבטל - - -

דוד אזולאי: הורדת סכום הקנס.

דרור גנון: אנחנו פה מתנגדים להורדת סכום הקנס.

דרור גנון: אנחנו חושבים שסכום הקנס, עדיין, צריך להיות סכום מרתיע.

דרור גנון: בכל זאת, מדובר - - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יצא המרצע מן השק.

דוד אזולאי: 100 שקלים זה לא מרתיע?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לא.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: גם 50 שקלים - - -

דרור גנון: זה נקבע בצורה מסוימת.

דרור גנון: זה קיים גם ב"רכבת ישראל", וזה יהיה קיים במקומות אחרים.

דרור גנון: מטבע הדברים, אתה צריך להרתיע.

אורי מקלב: - - - כבר לא יהיה קיים.

דרור גנון: מה?

אורי מקלב: - - - כשאני אהיה בכנסת, - - - בכנסת, לא - - - יותר.

דרור גנון: בסדר.

דרור גנון: חבר'ה, כרגע זה מה שיש בחוק.

דוד אזולאי: מר גנון, תאמין לי, איך אמרת?

דוד אזולאי: אתה מעדיף הבנות – גם אנחנו.

דוד אזולאי: רק שתבין, גם לנו אין אלטרנטיבות אחרות.

דרור גנון: בסדר, אני מכבד את זה.

דרור גנון: אתם בית-המחוקקים.

דוד אזולאי: האלטרנטיבה היחידה זה - - - בחקיקה.

דוד אזולאי: ותאמין לי, שבסופו של יום אתה תגלה כאן דבר שהוא לא מקובל על אף-אחד, שתהיה פה פריצה של מסגרות קואליציוניות ולא קואליציוניות.

דוד אזולאי: מפני שהדבר הזה חוצה את כולם.

דוד אזולאי: הציבור לא ייתן את זה.

דוד אזולאי: ואנחנו, כנציגי ציבור, לא ניתן את זה.

דוד אזולאי: אם לא יבינו את זה בדרך הקלה, יבינו את זה בדרך הקשה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אתה, דרך אגב, סיכמת את מה שאמרת, שבעצם אתם אלה שדוחפים לקנסות.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אתם אלה שלא מוכנים להוריד את הקנסות.

דרור גנון: חברת הכנסת שמאלוב-ברקוביץ, אל תשימי לי דברים בפה.

דרור גנון: אני לא אמרתי את זה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה בדיוק מה שאתה אומר.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כשאתה אומר שאנחנו לא מוכנים להוריד את זה - - -

דרור גנון: לא, זה לא בדיוק מה שאני אומר, ואני חוזר על זה ואומר לך שוב: משרד התחבורה לא דוחף לקנסות.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני גם לא מבינה את הדבר הזה שאין לך סמכות - - -

דרור גנון: ואת, כחברת כנסת, אמורה לייצג גם את החוק.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני גם לא מבינה מה זה הדבר הזה שאין לך סמכות.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: נתת לו זיכיון, קח ממנו את הזיכיון אם הוא לא מתנהג כמו שצריך.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה זאת אומרת, אין לך סמכות?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה זה, אין לך סמכות?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: למה אתה לא יכול להגיד לו: עד שאתה לא מסדיר את נושא הקנסות ואת המכונות שלך עם הכספות הקטנות, שביקשו ממני 19.80 שקלים בדיוק, כי רציתי לקנות שלושה כרטיסים: לי ולעוזרים שלי.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: 19.80 שקלים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: תסלח לי, אני לא מכירה הרבה ימים בחיים שלי שאני מסתובבת עם – מה, אני נהג "אגד" שיש לי מלא מטבעות?

שלומית אבינח: - - - שקלים - - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לא היו לי 19.80 שקלים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לא יכולתי לקנות.

שלומית אבינח: אני בשבעה שקלים - - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני חושבת שהבשורה שצריכה לצאת מפה, זה שאתה תגיד מי הסמכות לבטל את 16,000 הקנסות.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ולא לתת קנסות בחברת "סיטיפס" עד לרגע שמדינת ישראל מפסיקה לטרטר ולעשוק את הציבור, שאתה תסגור – לא, אל תעשה לי פרצופים של, אתה יודע, ציניקן.

דרור גנון: אני לא עושה פרצופים.

דרור גנון: אבל חברת הכנסת שמאלוב-ברקוביץ, אני אומר לך משהו ואת - - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה להבין מה עושה הציבור עם 16,000 קנסות, שהיום צריכים להיות מבוטלים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: וכל הפקחים - - -

דרור גנון: קודם-כל, זה לא 16,000 קנסות.

דרור גנון: הוא אמר שהוא ביטל כבר 50%, ויש לו עוד בקנה.

דרור גנון: את לא היית פה כשהוא אמר את זה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: 8,000.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני שמעתי מצוין – 8,000.

דרור גנון: גם לא 8,000, זה פחות.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ולא צריכים להיות קנסות בחברת "סיטיפס", עד שמדינת ישראל לא מסדירה את הנושא הזה עם "סיטיפס".

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: והקנסות צריכים להיות מבוטלים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ועוד לא נתת תשובות לגבי האוטובוסים שדיבר עליהם האזרח.

דוד אזולאי: רבותיי, היתה לי מחשבה להגיד שהיום זה יהיה הדיון האחרון בנושא הזה.

דוד אזולאי: אבל, לצערי הרב, לא נראה לי שזו הפעם האחרונה שאנחנו מקיימים דיונים בנושא הזה.

דוד אזולאי: אנחנו לא נרפה מהנושא הזה.

דוד אזולאי: אני חושב שנעשה עוול לתושבי ירושלים במיוחד.

דוד אזולאי: הקנסות הגבוהים אינם מוצדקים.

דוד אזולאי: עם כל הכבוד ששמעתי כאן נתון שלכאורה היינו צריכים להיות מרוצים ממנו – ש-50% מהקנסות בוטלו.

דוד אזולאי: אני דורש ואני מבקש לקבל בכתב את מספר הקנסות מאז שהתחילו את כל הקנסות; מה הסכום שנכנס מהקנסות עד היום.

דוד אזולאי: אני חושב שכל מוסד שמכבד את עצמו ראוי שיהיה לו נתון כזה, שיוכל להציג אותו קבל עם ועדה – זה הנתון.

דוד אזולאי: כל עוד אתם לא עושים את זה, זה אומר שיש לכם מה להסתיר.

דוד אזולאי: אדוני, נציג משרד התחבורה, צריך לזכור: בסופו של יום, גם אתם וכולנו אמורים לתת שירות טוב לציבור.

דוד אזולאי: אם לשפוט, ותאמין לי שיש לי הערכה רבה – להסיע מסה גדולה כזו של נוסעים מידי יום ביומו, אין לה אח ורע במדינת ישראל.

דוד אזולאי: גם "רכבת ישראל" לא מגיעה למימדים האלה ביום אחד.

דוד אזולאי: באמת, עם כל הכבוד וההערכה.

דוד אזולאי: אבל אסור לשכוח את המסכנים באמצע הדרך, כי זה מה שקורה כרגע בחברת "סיטיפס" – ישנם אנשים מסכנים שפשוט סובלים מכל המצב הזה של השינוי.

דוד אזולאי: נושא הקנסות: לא יעלה על הדעת שאזרח שנדרש לשלם קנס, צריך גם לקבל עונש נוסף – שהוא צריך לבוא עד לתחנה כדי לשלם.

דוד אזולאי: רבותיי, עידן האינטרנט חשוב למי שמבין ויודע להתעסק עם זה.

דוד אזולאי: מי שאין לו אינטרנט, אל תדרשו ממנו את זה.

דרור גנון: אבל זה לא אנחנו דורשים.

דוד אזולאי: אני פונה כרגע למי ששומע אותי, בסדר?

דוד אזולאי: אני חושב שזאת גזירה שהציבור לא יכול לעמוד בה.

דוד אזולאי: מספיק הקנס של 180 השקלים.

דוד אזולאי: אין צורך לטרטר אותו שיבוא עד למקום זה, גם בחורף וגם בקיץ, כדי לשלם את הקנס.

דוד אזולאי: יש מספיק אמצעים.

דוד אזולאי: אם כבר מדברים על עידן האינטרנט, אז, רבותיי, בואו נחזור קצת אחורה: עדיין אנשים משלמים בדואר את חשבון הארנונה שלהם, ובטלפון דרך חברות כרטיסי האשראי.

דוד אזולאי: בטלפון אנחנו עושים את זה.

דוד אזולאי: מה יותר פשוט מזה?

דוד אזולאי: דווקא חברת "סיטיפס", היא-היא שצריכה לעמוד ולהגיד: לא, תבואו לכאן ותשלמו?

דוד אזולאי: לא יעלה על הדעת שאזרח ישלם קנס – הוא קנה כרטיס, ועל זה שהוא לא תיקף את הכרטיס הוא ישלם קנס.

דוד אזולאי: רבותיי, מישהו צריך לתת על כך את הדעת: משרד התחבורה, חברת "סיטיפס".

דוד אזולאי: את האזרח זה לא מעניין.

דוד אזולאי: זה לא מעניין אותו.

דוד אזולאי: יש תקלה במכשיר, לא הוא יישא בחוב הזה.

דוד אזולאי: הוא היה אזרח הגון, רכש כרטיס ועלה לרכבת.

דוד אזולאי: זה שהמכונה לא היתה תקינה, אסור שהוא ישלם את הקנס הזה.

דוד אזולאי: ודבר אחרון – אדוני המנכ"ל, זה תלוי בך: קצת יחסי אנוש באותם פקחים.

דוד אזולאי: וכמובן, הדרכה, הדרכה והדרכה.

דוד אזולאי: יהיה לכם יותר, תאמין לי.

דוד אזולאי: ככל שתרבו באנשים שייתנו הדרכה בצורה אנושית, זה ישפר את התדמית שלכם.

דוד אזולאי: כי כאשר אזרח רואה שיש לו בעיה, יש לו למי לפנות במקום, הרי שאנחנו פתרנו חלק גדול של הבעיה.

דוד אזולאי: אבל כל עוד זה לא קורה, אנחנו נמשיך ונקיים כאן דיונים.

דוד אזולאי: נמשיך ונעקוב.

דוד אזולאי: ואני מאד מקווה שהדברים יגיעו לאוזניים קשובות, על-מנת שנוכל לבוא בבשורה לאזרחי ירושלים.

דוד אזולאי: רבותיי, תודה רבה לכולם.

דוד אזולאי: תודה רבה לך, אדוני המנכ"ל.

דוד אזולאי: הישיבה נעולה.