הוועדה לקידום מעמד האישה, כנסת 18, פרוטוקול מספר 144, 2012-06-12 11:00

ציפי חוטובלי: בוקר טוב לכולם.

ציפי חוטובלי: אני שמחה לפתוח שנה שנייה של מסורת שייסדתי כאן בוועדה לקידום מעמד האישה, שבשבוע הספר העברי אנחנו מצדיעים לסופרת העברית, וכל שנה אנחנו בוחרים נושא, ממש בעקבות היזמה של חבר הכנסת אורי אורבך - אני מאחלת לו רפואה שלמה מכאן - שגם בעצמו כתב הרבה ספרי ילדים.

ציפי חוטובלי: ואנחנו השנה החלטנו להקדיש את זה לגיבורות התרבות של הילדות שלנו, הלו הן סופרות הילדים והנוער שלנו.

ציפי חוטובלי: אמרתי לכל הסופרות כאן שאני מאד מתרגשת בפתח הישיבה, ואני חייבת להגיד לכן שבאמת, בשבילי אתן עצבתן לא רק את חיי הילדות שלי, אלא בעצם הטבעת החותם שלכם בחיים הבוגרים שלנו, זה משהו שהוא לא נגמר.

ציפי חוטובלי: אני חושבת שכמעט אפשר לומר שבעיני ספרות הילדים והנוער שלכן הייתה יותר משמעותית אפילו מהספרות למבוגרים, שקראתי כבר עם פילטרים ועם ביקורת.

ציפי חוטובלי: ויש לכן באמת תפקיד נורא גדול.

ציפי חוטובלי: כל אחת מכן היא גיבורה בעיני, ואני באמת מעריצה כל אחת באופן אישי, וכשישבנו ככה להחליט על הסופרות, אז כולם התמוגגו מזיכרונות הילדות שלהם.

ציפי חוטובלי: אני באמת רוצה שאולי נתחיל, לפני שאנחנו ממש צוללים לתוך עומק הכתיבה, מההשראה שלכן.

ציפי חוטובלי: אתן השארה בשבילנו, בשביל הדור שלי, גם בשביל הדור של העוזרים שלי שהם יותר צעירים ממני ודלית המנהלת כאן, ולמי שיש כבר ילדים אז הוא כבר מכיר את זה דרך הקריאה.

ציפי חוטובלי: אני יכולה להגיד שכילדה נורא אהבתי את תרצה אתר, שהייתה בשבילי-, אחר כך גיליתי גם אותה משוררת, אבל תרצה אתר ולאה גולדברג היו סופרות שאני גדלתי עליהן וגם רבקה אליצור, הסופרת הדתית שכתבה את "שלום לך אורחת, שלום לך שבת", וגדלנו גם על הספרות שלה.

ציפי חוטובלי: הייתי רוצה לדעת מה הייתה ההשארה שלכן.

ציפי חוטובלי: אז כל אחת תגיד בקצרה קודם כל מי הסופרות או הספורים שעיצבו את הילדות שלה, מה קראו לכן לפני השינה, זאת השאלה.

ציפי חוטובלי: דתיה, נתחיל איתך.

דתיה בן דור: לי לפני השינה לא קראו הרבה, האמת.

דתיה בן דור: אצלנו בבית לא היה מקום כזה חשוב לספרות ילדים.

דתיה בן דור: אבל אני זוכרת את ההתרגשות העצומה שאחזקה בי כשקיבלתי את הספר הראשון במתנה.

ציפי חוטובלי: הנה, הן הגיעו.

ציפי חוטובלי: שלום לבנות החמודות מבית הספר "מקור חיים".

ציפי חוטובלי: מי המורה שלכן.

תלמידה: מיס גרוסמן.

ציפי חוטובלי: תהילה גרוסמן, יש לכן תפקיד מאד חשוב בישיבה הזאת, זה דור העתיד, אנחנו צריכים לראות איזה סופרות יצמחו מהקבוצה הזאת.

ציפי חוטובלי: תודה שבאתן.

ציפי חוטובלי: יש כאן סופרות ילדים מאד מפורסמות.

ציפי חוטובלי: אני קודם כל שאלתי את הסופרות שנמצאות כאן, שכל אחת מהן כתבה המון ספרים, מה הקריאו להן לפני השינה, בעצם מי היו הסופרים או הסופרות שהן הכי אהבו, והתחלנו עם דתיה בן דור, שכתבה המון ספרי ילדים מוכרים, ואנחנו עוד מעט גם נדבר עליהם.

ציפי חוטובלי: התחלת להגיד שלא כל כך קראו בבית.

דתיה בן דור: כן, אז כפי שאמרתי לא כל כך קראו לי ספרים בבית, אבל אני זוכרת את ההתרגשות העצומה שאחזה בה כשקיבלתי את הספר הראשון, שהיה באמת מתנה מהורי.

דתיה בן דור: זה היה בכיתה א', כשכבר ידעתי לקרוא בעצמי והספר הזה שמור ואצור אצלי כמובן, ועטוף בצלופן עד היום.

דתיה בן דור: הספר היה לקט סיפורים של לוין קיפניס שנקרא 'כתר הנרקיס', והספר הזה הילך עלי קסמים.

דתיה בן דור: הוא פשוט שבה את ליבי וקראתי אותו, זה ספר של סיפורים קצרים, זה אולי היה אחד היתרונות שלו, שסיפור קצר אתה יכול להתחיל ולסיים וקראתי אותו הלוך וחזור ושוב ושוב ושוב.

דתיה בן דור: אני מאמינה שבאיזה שהוא מקום הספר הזה עדיין מתרוצץ בתוכי, ועליו מונחת גם היצירה שלי, כי זאת הייתה החשיפה הממשית הראשונה שלי לספרות ילדים.

ציפי חוטובלי: אז מה יש שם – "נרקיס מלך הביצה"?

דתיה בן דור: היו שם הרבה מאד אגדות.

דתיה בן דור: הייתה שם אגדה, אני זוכרת על שר החורף ואני זוכרת גם את האיורים הנפלאים.

דתיה בן דור: היו שם איורים מאד דרמטיים, בכל אופן בעיני אז כילדה הם נראו נפלאים.

דתיה בן דור: סיפור על שר החורף והאיור היה של איזו דמות מיתולוגית שעשויה מעננים עם משפכים ענקיים ששופכת מים.

דתיה בן דור: והיה שם סיפור, אני זוכרת, לא זוכרת איך קוראים לסיפור.

דתיה בן דור: בכל אופן, הסיפור היה על ילד שחולם בלילה חלום נורא ונושא החלום הוא הפרח שהוא קיבל ושכח לשים אותו באגרטל עם מים, והפרח נבל, והפרח בא לעולמו ותבע ממנו את עלבונו.

דתיה בן דור: וכתר הנרקיס ועוד כמה.

ציפי חוטובלי: ומתי הרגשת שאת חושבת שאולי תהיה סופרת ילדים שתהיי גדולה?

דתיה בן דור: אה, מעולם לא.

ציפי חוטובלי: מעולם לא?

ציפי חוטובלי: עד היום לא.

דתיה בן דור: מעולם לא.

ציפי חוטובלי: אז מה רצית להיות כשתהיי גדולה?

דתיה בן דור: אז זהו, כששאלו אותי כשהייתי ילדה מה את רוצה להיות כשתהיי גדולה, אז קודם כל השאלה הזאת בלבלה אותי לחלוטין ואני סירבתי להתחייב.

דתיה בן דור: כי את יודעת, דבר שיוצא מבין שפתיך מחייב, כנראה שהייתי ילדה מוסרית כבר אז.

דתיה בן דור: אז בסופו של דבר הגעתי להחלטה ביני לבין עצמי ולא סיפרתי לאף אחד, כי זה היה נשמע מאד ביזרי.

דתיה בן דור: אני גם מניחה שזה היה מעורר הרבה מאד תהיות על ילדה מוזרה ולאיזה טיפול אנחנו בדיוק ניקח אותה.

ציפי חוטובלי: ומה רצית?

דתיה בן דור: אמרתי לעצמי שאני רוצה כל שבוע בערך להחליף מקצוע.

דתיה בן דור: שבוע אחד להיות סופרת, לא, סופרת לא היה בכלל.

דתיה בן דור: שבוע אחד ספרית, שבוע אחד חברת כנסת, שבוע אחד רקדנית בלט, שבוע אחד אולי זבנית במכולת.

דתיה בן דור: כל המקצועות נראו כל כך נפלאים בעיני, שלכל אחד היה את הקסם שלו.

ציפי חוטובלי: מדהים, ממש מדהים.

ציפי חוטובלי: אז אני רוצה באמת לאפשר לחברות שלך גם לדבר, ונשאל גם את גלילה רון- פדר.

ציפי חוטובלי: גלילה, בעצם אפשר להגדיר אותך כסופרת נוער, יותר מאשר סופרת ילדים, גם ילדים וגם נוער.

ציפי חוטובלי: אז תגידי קודם כל על איזה ספרים את גדלת בילדות שלך, ומתי את הרגשת שגילית את היעוד שלך.

גלילה רון-פדר: קודם כל לי לא סיפרו לפני השינה סיפורים.

גלילה רון-פדר: סיפרו לי סיפורים רק כדי שאני אוכל.

גלילה רון-פדר: לא רציתי לאכול אז אמרו עם סיפור, ואז אבא שלי היה ממציא סיפורים, כי ליד השולחן לא שמים ספר.

גלילה רון-פדר: הספרים שעיצבו את חיי הם לא ספרים שקראו לי, אלא ספרים שקראתי לבדי, בעצמי.

גלילה רון-פדר: בגלל שאנחנו עוסקים בסופרות, אז הספר היה שמונה בעקבות אחד של ימימה אבידר-צ'רנוביץ, שאהבתי אותו אהבת נפש וידעתי בעל פה.

גלילה רון-פדר: אבל מעליו היה הספר תום סויר, של הסופר האמריקאי מארק טווין, שאיך שהייתי פותחת, וגם קראתי אותו הלוך וחזור הלוך וחזור, יותר ממאה פעמים.

גלילה רון-פדר: אני זוכרת שפעם נסעתי ברכבת לתל אביב מחיפה, אני חיפאית במקור והיה לי משמעם, עצמתי עיניים וקראתי את הספר בעל פה.

ציפי חוטובלי: בנות, תלמדו.

גלילה רון-פדר: ואיך שהייתי פותחת את הספר, זה היה כמו להיכנס לעולם של תום סויר.

גלילה רון-פדר: וכמה שהעולם הזה היה יותר מוכר, כך הוא היה יותר חביב וידעתי בדיוק איזה פרקים אני רוצה להיכנס וחייתי את הפרקים ולמדתי.

גלילה רון-פדר: עד היום אני יודעת שאני יכולה לפתוח איזו דלת ולהיכנס לעולם מוכר.

גלילה רון-פדר: בפורים לא הייתה בעיה להכין לי תחפושת.

גלילה רון-פדר: כל שנה הייתי מתחפשת אותו דבר – לתום סויר.

גלילה רון-פדר: רק היה צריך לשנות את הגודל של החולצה עם הטלאים.

ציפי חוטובלי: איך מתחפשים לתום סויר.

ציפי חוטובלי: מה לבשת?

גלילה רון-פדר: לבשתי כובע, כמו הציורים שהיו בספר.

גלילה רון-פדר: עוד הרבה ספרים קראתי.

גלילה רון-פדר: חסמב"ה כמובן.

גלילה רון-פדר: הסופרים של היום כבר לא היו בילדותי, כבר אני הדור הזקן, אבל זה מאד השפיע עלי.

ציפי חוטובלי: כתיבת ספרות ילדים זה הבטחה לנעורי נצח, כי בשבילנו אתם עושים כל הזמן משהו שקשור לדור הצעיר.

ציפי חוטובלי: מתי הרגשת שאת רוצה להיות סופרת?

גלילה רון-פדר: אני התחלתי לכתוב בגיל 9, כי היה נדמה לי שהחיים שלי לא מספיק מעניינים.

גלילה רון-פדר: היו לי המון שאיפות להקים את המדינה, אבל המדינה כבר קמה.

גלילה רון-פדר: היו לי רגשי אשמה, אמרו לנו – אתם הדור שקיבל את המדינה על מגש של כסף ואני רציתי להקים אותה מחדש ואי אפשר היה לפרק אותה, אז התחלתי להמציא סיפורים.

ציפי חוטובלי: עכשיו הדור שלנו משתדל.

גלילה רון-פדר: התחלתי להמציא סיפור מגיל 9, אבל התביישתי בזה שאני כותבת, כי חשבתי שזה מראה שאני בעצם לא חיה את החיים האמיתיים.

גלילה רון-פדר: היה לי מאד חשוב לחיות את החיים האמיתיים, כי הייתי ילדה מאד שובבה והייתי רוב הזמן בחוץ.

גלילה רון-פדר: אז הכתיבה הייתה דבר סודי.

גלילה רון-פדר: עד שסיימתי בית ספר תיכון היה לי ארון עם בגדים שלא היו בו בגדים, אלא 700 מחברות מלאות סיפורים.

ציפי חוטובלי: וואו, אתם שמעתם את זה?

גלילה רון-פדר: ולמעשה בכלל לא התכוונתי לכתוב בבגרותי.

גלילה רון-פדר: כשכבר הבנתי שאני רוצה לפרסם, זה היה רק אחרי שסיימתי את בית הספר התיכון.

גלילה רון-פדר: לא הייתה לי בכלל תכנית לכתוב לילדים ולבני נוער, היעד שלי היה המבוגרים ואת העצה שמובילה אותי עד היום, קיבלתי ממנחם בגין, שאני לא אכנס עכשיו לנסיבות שהכרתי אותו - - -

ציפי חוטובלי: אני מהליכוד, את לא יכולה ככה לדלג.

גלילה רון-פדר: אבל הוא באיזה שהוא אירוע הציג אותי בפני אנשים, אמר הנה הילדה, הייתי בת 21, או 22.

גלילה רון-פדר: הנה הילדה שכותבת לילדים, ולא נעלבתי מזה שהוא אמר ילדה, אבל נעלבתי מזה שהוא אמר כותבת לילדים.

גלילה רון-פדר: אז אמרתי לו, ועוד לא פרסמתי אז – אני לא מתכוונת לכתוב לילדים.

גלילה רון-פדר: ואז הוא אמר לי – תדעי לך שרק הלבבות של הילדים פתוחים ואם את רוצה לכתוב לראש, תכתבי למבוגרים, אבל אם את רוצה להיכנס ללב – תכתבי לילדים.

גלילה רון-פדר: העצה הזאת מלווה אותי עד היום והיא מוכיחה את עצמה כל פעם מחדש, שכשכותבים לילדים ולבני נוער, הקוראים גדלים עליך, וכשכותבים למבוגרים, מבוגרים קוראים אותך.

ציפי חוטובלי: אז צדקתי במה שאמרתי, שאני מרגישה שאתן באמת נכנסתן ללב.

גלילה רון-פדר: צדקת במה שאמרת.

גלילה רון-פדר: ואם שואלים אותי, כשאני גם פרסמתי לילדים, שואלים אותי – מה עלית כיתה?

גלילה רון-פדר: אז אני אומרת – לא, ירדתי כיתה, לכתוב למבוגרים הרבה יותר קל.

ציפי חוטובלי: מעניין.

ציפי חוטובלי: אז בעצם את מרגישה שמי שסלל את דרכך לכתיבת הנוער והילדים זה מנחם בגין?

גלילה רון-פדר: הוא לא סלל.

גלילה רון-פדר: הוא לא עבד וסלל, הוא רק אמר משפט שנכנס למקום הנכון בזמן הנכון.

ציפי חוטובלי: טוב, אז אחר כך אנחנו נגיע גם לנושא של הביוגרפיה, אבל אני משאירה את זה בצד כהקדמה.

ציפי חוטובלי: נעבור אליך, חיה שנהב היקרה, שאני גיליתי בקריאה שלי עלייך ויש לי שאלה לבנות – אתן מכירות את השיר אדון שוקו?

תלמידות: כן, כן, כן.

ציפי חוטובלי: אז חיה כתבה אותו.

ציפי חוטובלי: אתן מכירות את הספר מיץ פטל?

תלמידות: כן, כן.

ציפי חוטובלי: אז חיה כתבה אותו.

ציפי חוטובלי: אני לא יודעת אם אתן מכירות, יש שיר נורא נורא מצחיק ששר אריק איינשטיין, שקוראים לו גברת עם סלים.

ציפי חוטובלי: גם את זה אתן מכירות?

תלמידות: כן, כן.

ציפי חוטובלי: גם את זה חיה כתבה.

ציפי חוטובלי: אז חיה, בואי תספרי לנו מה את קראת או מה הקריאו לך כשהיית ילדה.

ציפי חוטובלי: את אמרת לי שהתחלת לכתוב בגיל מבוגר, אז מתי גילית את הכישרון הזה והרצון לעסוק בזה?

חיה שנהב: קודם כל גם לי לא סיפרו סיפורים לפני השינה, ההורים.

ציפי חוטובלי: זה חינוך לא טוב לבנות.

ציפי חוטובלי: זה להגיד להן שגדלים להיות סופרות בלי שקוראים לכן.

חיה שנהב: ככה זה היה פעם.

חיה שנהב: לא היו לאנשים ספרים בבתים.

חיה שנהב: האנשים היו מאד עניים.

ציפי חוטובלי: גם היום, יש רק טלוויזיה.

חיה שנהב: אז יש בספרייה.

חיה שנהב: אבל לא היו ספרים בבתים, אנשים לא החזיקו ספרים.

חיה שנהב: לא היה להם כסף לדברים אלמנטריים.

חיה שנהב: אני מאד אהבתי לקרוא והייתה תמיד ספרייה שהיינו לוקחים בה ספרים וגם העיתון "דבר לילדים" בזמנו, שהיינו קוראים סיפורים ושירים נפלאים, וחלק מהם היינו לומדים בעל פה.

חיה שנהב: אני זוכרת עד היום שירים בעל פה.

חיה שנהב: לפני השינה לא קראו לי סיפורים, אבל כשאבא שלי היה חקלאי מכפר יהושוע, היה לו משק, אבא ואמא, והיינו מצטטים בדרך שירים.

חיה שנהב: בדרך לעבודה, ביציאה, ליד האוכל.

חיה שנהב: "שלום דוור".

חיה שנהב: אני זוכרת עד היום את השירים שציטטנו ואני חושבת ששירי ילדים וסיפורי ילדים מלווים את האדם עד הקבר.

חיה שנהב: לאורך כל החיים השירים האלה או מתפענחים, או מקבלים חידות אחרות, או מקבלים עצמה אחרת.

חיה שנהב: אבל זה מלווה בשקט, מהתחלה עד הסוף.

חיה שנהב: עכשיו, השירים והסיפורים שבאמת השפיעו עלי, זה הסיפורים והשירים שלא קראתי אותם.

חיה שנהב: אמא שלי לא ידעה עברית, היא ידעה רק גרמנית והיא הייתה קריינית כפייתית, ואני לא ידעתי גרמנית.

חיה שנהב: היא הייתה מקבלת משכנים כל שבוע ספרים ואני הייתי קוראת את העטיפה, את מה שאני רואה, את הציורים, רואה את הלוגו של ההוצאות הגרמניות וחושבת מה כתוב בפנים.

חיה שנהב: מה יש בפנים?

חיה שנהב: והיא בעברית הקלוקלת שלה, המיוחדת, הייתה אומרת לי – שניים שלושה משפטים – ועל זה אני הייתי בונה סיפורים שלמים.

ציפי חוטובלי: מדהים.

ציפי חוטובלי: ממש מדהים.

ציפי חוטובלי: ובאיזה גיל התחלת לכתוב?

ציפי חוטובלי: מתי גילית את הכישרון שלך?

חיה שנהב: קודם כל סיפרתי.

חיה שנהב: סיפרתי לעצמי, סיפרתי לאחרים.

חיה שנהב: בעיקר סיפרתי לתרנגולות, מפני שתרנגולות - - -

ציפי חוטובלי: תרנגולות?

ציפי חוטובלי: איפה היו לך תרנגולות?

חיה שנהב: להורים שלי היה תרנגולות בכפר יהושוע.

ציפי חוטובלי: שלום כבוד יושב הראש.

ראובן ריבלין: זה גלריה.

ציפי חוטובלי: כל ילדותנו כאן נפרשת.

ראובן ריבלין: כמו ספרייה פה.

ציפי חוטובלי: היא באמצע, היא תסיים את הדברים שלה ואז אני אתן לך לברך.

חיה שנהב: אני הייתי ילדה מאד מאד מאד מאד מאד, כמו שכתבתי פעם – ביישנית, והייתי מספרת סיפורים וכדי שלא ישמעו הייתי מחפשת מקום עם רעש, והלול היה מקום נפלא.

חיה שנהב: הייתי לוקחת תרנגולת, מחבקת אותה - - -

ראובן ריבלין: את יכולה לבוא לכנסת.

חיה שנהב: מחבקת אותה ומספרת לתרנגולות.

חיה שנהב: איש לא שמע, רק אני והן.

חיה שנהב: והרבה סיפורים הלכו שם, לא את כולם אני זוכרת.

חיה שנהב: אבל אני רציתי להיות מדענית ובאמת למדתי.

חיה שנהב: במדעי הטבע למדתי מקצוע שעכשיו הוא פופולארי מאד, פעם הוא לא היה פופולארי, זה גיאולוגיה.

ציפי חוטובלי: יש לנו גיאולוג נהדר במפלגה.

חיה שנהב: נכון, בני בגין.

חיה שנהב: אבל באיזה שהוא שלב, כשנולדו כבר הילדים, לא יכולתי לעשות גם דוקטורט כאן וגם לאהוב מאד מאד את הספרות ועזבתי את המכון הגאולוגי ולמדתי ספרות עברית.

חיה שנהב: זה בערך.

ציפי חוטובלי: עד אז לא כתבת, רק סיפרת סיפור?

חיה שנהב: מיץ פטל יצא כשעבדתי בתור גאולוגית במחקרים.

חיה שנהב: ספר השירים יצא שעבדתי בתור גאולוגית במחקרי נפט.

ציפי חוטובלי: מדהים.

ציפי חוטובלי: אז כששואלים אותך מה את, מה את עונה – את גאולוגית או סופרת?

חיה שנהב: אני אומרת שהחברים הכי טובים שלי הם הגאולוגים.

ציפי חוטובלי: יפה.

ציפי חוטובלי: ממש מרגש.

ציפי חוטובלי: אדוני יושב הראש, הגעת לברך ביום החגיגי הזה, אז באמת זאת מסורת שאנחנו מטפחים פה בוועדה, להצדיע לסופרת העברית.

ראובן ריבלין: כן, היום הוא באמת יום חגיגי.

ראובן ריבלין: חברי, חברי הכנסת, רבותי וחברתי ואורחותינו היקרות.

ראובן ריבלין: בכל זאת, 10 חברי כנסת שמגיעים מראה שיש גם כבוד בכנסת ליוצרים.

ראובן ריבלין: אנחנו ביזמתו של חבר הכנסת אורי אורבך, שלצערנו קצת חולה אבל אנחנו מקווים ומאחלים לו בריאות מלאה, חשבנו שאנחנו צריכים לקיים מסורת החל מהכנסת ה-18, שבה אנחנו נקיים את מצוות שבוע הספר ביום מיוחד בכנסת, שייחוד לספרות העברית ולספרות בכלל.

ראובן ריבלין: אנחנו מקיימים בכל יום חגיגי כזה, כינוס מיוחד שבו עולים חברים מכל סיעות הבית ומביאים לידיעת הציבור, לידיעת חבריהם, את הדבר הנבחר בכל פעם בנושא אחר, על ידם לציין את האירוע החשוב של שבוע הספר.

ראובן ריבלין: אנחנו כך נקראים – עם הספר.

ראובן ריבלין: אני בטוח שעמים אחרים רבים מייחסים לעצמם את אותה תכונה, אבל ברגע שאנחנו באנו וקבענו את הייחוד שלנו, אנחנו מחויבים בו מחויבות יתר.

ראובן ריבלין: לצערי הרב לא תמיד אנחנו מוכיחים זאת, ואנחנו היום באמת כמסורת שנרקמה כבר זו השנה הרביעית, אנחנו נקיים את הכינוס באולם שאגל, שבו אנחנו נותנים את פרס וולף, שבו אנחנו מבקשים לציין אירועים מאד מיוחדים.

ראובן ריבלין: אנחנו נותנים את הכבוד שהעם בישראל רוחש לספר, כדבר שהוא מובן מאליו.

ראובן ריבלין: אני חושב שזה אחד הימים באמת החשובים ואם הכנסת מקיימת אותה והיא מתכנסת רק בשביל הציון של הספר, כבר דיינו וכמובן שיש לנו עוד עיסוקים רבים.

ראובן ריבלין: אני שמח להיות אצלך, גברתי יושבת הראש.

ציפי חוטובלי: אולי תספר לבנות החמודות האלה מאיזו ספרות ילדים אתה הושפעת.

ראובן ריבלין: קודם כל אורי אורבך הוא סופר ילדים שאני מקריא לנכדיי את יצירותיו, מדי פעם בפעם גם את יצירות רעייתו.

ראובן ריבלין: אני מוכרח לומר לכם ילדים, אני הייתי בערך בגילכם כאשר לראשונה אבא שלי, שהיה גם סופר, הוא היה איש רוח במובן זה שהיה מומחה לשפה הערבית, הוא תרגם את הקוראן, הוא תרגם את אלף לילה ולילה.

ראובן ריבלין: דרך אגב, באלף לילה ולילה יש שירה רבה והשירה לא מתורגמת.

ראובן ריבלין: השירה היא יצירתו - - - -

אברהם מיכאלי: אום כולתום.

ראובן ריבלין: לא, זה לא אום כולתום.

ראובן ריבלין: כמה שנים לפני כן היה ארון אל-ראשיד, זו התקופה שלו.

ראובן ריבלין: הספרים הם ספרים מהאלף הראשון ובשלהי המאה השביעית.

ראובן ריבלין: אבל אני מוכרח לומר שהוא כמובן את כל הדברים האלה הוציא יחד עם אחד מהידידים היותר מבוגרים שלו, חיים נחמן ביאליק.

ראובן ריבלין: ואני, כשהייתי בגיל 6, אבא שלי לקח אותי שנים מעטות לאחר שביאליק נפטר, לביתה של רעייתו של ביאליק, בבית ביאליק בתל-אביב.

ראובן ריבלין: בגלל גילי המופלג שכחתי את שמה ששגור על פי.

ראובן ריבלין: מניה ביאליק.

ראובן ריבלין: ואז כמובן כאשר סיימנו את הפגישה ואני אז עדיין לא יכולתי למדוד את גדולת המקום שבו אני נמצא, שאלה אותי מניה, נו, ואנחנו ניתן לך מתנה עכשיו.

ראובן ריבלין: אמרתי, מתנה אני תמיד אוהב לקבל.

ראובן ריבלין: ירושלים נסע לתל אביב אז.

ראובן ריבלין: לנסוע לתל אביב מירושלים היה כמו היום לנסוע מכאן לניו-יורק.

ראובן ריבלין: והיא נתנה לי מתנה והיא הביאה לי את שירים ופזמונים לילדים של חיים נחמן ביאליק.

ראובן ריבלין: אמרתי לה – את המתנה הזאת את נותנת לי?

ראובן ריבלין: לאיזה ילד אין את המתנה הזאת?

ראובן ריבלין: לאיזה ילד אין את הספר הזה.

ראובן ריבלין: ואז היא הביאה לי באמת את הספר של המשוררת מקובנה, שפה קבורה בחלקת הסופרים בהר המנוחות, את לאה גולדברג.

ראובן ריבלין: ומאז אותה יום אני הייתי קורא ורואה ומשנן כל פעם סיפורים.

ראובן ריבלין: אגב, באותם ימים חשבו המורים שלנו שטוב מאד שאנחנו נלמד ונשנן את השירים ונדע אותם בעל פה.

ראובן ריבלין: ואני, כמרדן מטבעי הייתי אומר מדוע אני צריך ללמוד בעל פה מה שהמורה רוצה או המורה רוצה.

ראובן ריבלין: מדוע אני לא אלמד בעל פה מה שאני רוצה.

ראובן ריבלין: ואני מברך את כל מורי ואת כל מורתי לדורותיהם, שהם הכריחו אותנו אז ללמוד בעל פה.

ראובן ריבלין: שכן, אני יודע את שירת דבורה בעל פה, אני יודע את שירת דוד בעל פה, אני יודע את שירת האזינו בעל פה.

ראובן ריבלין: ומשום שבאותה עת אמרו המורים והמורות – בטוח שכשאתה תהיה בגילנו תדע מה אתה צריך לעשות, בשלב זה אנחנו נעזור לך להבין את העניין הזה.

ראובן ריבלין: שירים של אך בתוף והס פן תעיר ושיר הציפור ושלום רב שובך ציפורה נחמדת, כל אותם דברים שאנחנו גדלנו עליהם במדינה שבדרך, הם היו דברים שליוו אותנו והם היו בהחלט המסד התרבותי שעליו אנחנו נשענו.

ראובן ריבלין: היום יש לנו סופרות ומשוררות בצד משוררים וסופרים.

ראובן ריבלין: יש לנו באמת ענקי רוח וענקי יצירה וכולנו מתברכים בכם.

ראובן ריבלין: וחשבתי שזה ראוי לי, זאת אומרת שאני ראוי לאיזו שהיא התייחסות שאני יכול לבוא ולהצטופף בצדכם, כאן בוועדה זאת, ואנחנו מאד מודים לכם בשם הכנסת על כך שבאתם הנה, לציין את הדברים שאתם נתברכתם בכישורים שאנחנו כל כך רוצים גם לעסוק בהם, אבל יכולתנו דלה, ולכן אנחנו מתעסקים יותר בפוליטיקה.

ראובן ריבלין: ולכם ילדים תדעו, פעם לא הייתה טלוויזיה, אתם יודעים?

ראובן ריבלין: לא הייתה טלוויזיה.

ראובן ריבלין: גם לקולנוע, כשהיית הולך, זה היה דבר שלא היה כל כך קל.

ראובן ריבלין: היינו הולכים לקולנוע פעם בשבועיים.

ראובן ריבלין: איך בכל זאת אנחנו ידענו שיש דברים כל כך נפלאים?

ראובן ריבלין: היינו קוראים ספרים.

ראובן ריבלין: ואנחנו לא היינו צריכים יוצרי סרטים כמו במאים ומפיקים שיביאו בפנינו את הסיפור, כי כשאני קראתי את בן חור, אני קבעתי מי הוא הגיבור ולא איזה במאי מהקולנוע קבע לי מי הוא הגיבור.

ראובן ריבלין: כשקראתי את טרזן, או שקראתי את וינטו, או שקראתי את הסיפורים אריה בעל הגוף וכל הדברים האלה, אני קבעתי מי כל אחד ואחד מהאנשים.

ראובן ריבלין: אז לכן אני אומר לכם, לפני שאתם הולכים לקולנוע ולפני שאתם מסתכלים בטלוויזיה, שזה גם מותר, או היום במחשב שאתם יכולים לראות כל דבר, אתם מוותרים על דבר נהדר.

ראובן ריבלין: תדעו שכל הספרים באים רק כדי שאתם ביכולת שלכם לסגור את העיניים ולראות מי זה שמביט בכם מתוך הספר, אלה הם הדברים הנפלאים ביותר.

ראובן ריבלין: תקראו ספרים לפני שאתם רואים את הסרט.

ראובן ריבלין: תקראו ספרים לפני שאתם רואים טלוויזיה.

ראובן ריבלין: תקראו ספרים ותתרשמו מהם בעצמכם ותבנו את המשתתפים בספר, את הגיבורים בספר או את האנשים שעליהם מסופר ואת החוויה שהספר מספר בה, בעצמכם.

ראובן ריבלין: תראו איזה דבר.

אברהם מיכאלי: סליחה, אפשר גם לבדוק את רמת השחקנים, אחרי שקוראים את הספר.

ראובן ריבלין: נכון.

ראובן ריבלין: בדרך כלל כשאתה קורא את הספר וחווה אותו, בדרך כלל שאתה הולך לסרט אחר כך אתה לא מתלהב כל כך.

ראובן ריבלין: אתה חושב שהסרט אכזב במידה רבה.

ראובן ריבלין: ולכן אני בא ביום הספר ואומר לכם – אין דבר יותר נפלא מהספר עצמו.

ראובן ריבלין: כל דבר אחר כך הוא תוצר נוסף שתחילתו והבסיס לו הם ביכולת המופלאה של האנשים הכותבים ושל הנשים הכותבות ונותנות לנו את יצירותיהן.

ראובן ריבלין: תודה רבה לכן, אני מאד מודה לכן.

ראובן ריבלין: לצערי הרב יש לי גם - - -

ציפי חוטובלי: תודה רבה לך.

ציפי חוטובלי: אם תרצה לחכות 5 דקות לשמוע איך הן מספרות על ההשפעה שלהן, אנחנו נשמח.

ראובן ריבלין: ברבע לשתיים עשרה אני חייב להיות בישיבה אחרת, אבל אשמח מאד.

ציפי חוטובלי: תודה רבה.

ציפי חוטובלי: אנחנו היינו באמצע הסקירה.

ציפי חוטובלי: אז אני עוברת עכשיו לרינת הופר, שיש לך בקשה של הדובר שלי, עופר, שאמר שהוא נהנה נורא להקריא את הספרים שלך לילדים שלו.

ציפי חוטובלי: הבאנו לכאן את 'איילת מטיילת' שלך.

ציפי חוטובלי: את בכלל הגעת מעולם האיור, התחלת בעצם כמאיירת של ספרים, למדת בבצלאל ואני מאד אשמח שתספרי גם לנו מה היו מקורות ההשראה שלך, ואולי גם תספרי לנו מתי החלטת לבחור או לא לבחור, או בנוסף לאיור גם להיות סופרת.

רינת הופר: התודעה המוקדמת שלי היא של ילדה מציירת.

רינת הופר: תמיד הייתי הילדה שמציירת, הילדה בוועדות קישוט, הילדה שהוציאו אותה מהשיעורים כדי לקשט את בית הספר.

רינת הופר: אז התודעה הראשונית שלי היא לא של כתיבה אלא של ציור.

רינת הופר: אני חושבת שהרבה מהזיכרונות שלי לגבי ספרות ילדים נורא קשורים למאיירים – שמוליק כץ, נחום גוטמן, דברים מאד ויזואליים שהיו לי בבית.

רינת הופר: וגם זה נכון שאפילו בשנות ה-60 לא היו הרבה ספרים בבתים.

רינת הופר: היו המון בני גילי שגדלו על אנציקלופדיות מצוירות מכל מיני סוגים שהכילו איורים והכילו המון מידע, וזה היה ספר שהורה הרגיש שטוב שיש בבית והילד יכול להסתכל בו גם לבד, בלי שיפריעו לו בערב.

רינת הופר: אני מאד אהבתי אנציקלופדיה שהייתה לי, שקראו לה החבר והיה לה כרך אחד שהיה מלא שירים, שכנראה רובם היו בתרגום של אנדה עמיר ואיורים שבאו מארצות אחרות, מאד מאד מתוקים וחמודים.

רינת הופר: אבל אני חושבת היו מאיירים נפלאים בארץ ועדיין קיימים, שהיו נוכחים מאד בספרות הילדים שאני קראתי.

רינת הופר: התודעה שלי הייתה של ילדה מציירת, שגם מאד אהבה מגיל צעיר שיגידו לי מה לצייר.

רינת הופר: זאת אומרת לצייר לפי הזמנה, זה סימן היכר של מאייר.

רינת הופר: מאד אהבתי שיתנו לי נושאים ואני אאייר לפי הנושאים האלה.

ציפי חוטובלי: ומתי החלטת להוסיף מילים לאיורים?

רינת הופר: זה גם התחיל מאד מוקדם.

רינת הופר: אחרי שהייתי בתיכון, למדתי בתיכון לאומניות, בתלמה ילין והתחלתי לעבוד ב"מעריב לנוער".

רינת הופר: הייתה לי שם "פינת רינת" שבה ציירתי והוספתי לציורים סיפורים.

רינת הופר: אבל זה תמיד בא אצלי במחובר.

רינת הופר: זאת אומרת אני איירתי גם ספרים לאחרים, אבל התודעה שלי של הכתיבה היא מאד מאד קשורה לציור.

רינת הופר: היום למשל בשנים האחרונות ממש קשה לי לכתוב משהו בלי לדעת שאני אצייר אותו.

רינת הופר: אני חושבת שזה יהיה בלתי אפשרי נגיד לכתוב משהו ולתת למאייר אחר לאייר אותו.

רינת הופר: וכבר קרו דברים כאלה.

ציפי חוטובלי: אני רוצה להוסיף שאני חושבת שהאיורים של ספרי הילדים נצרבו בתודעה שלנו לא פחות מהסיפור עצמו.

רינת הופר: ואני גם חושבת שב-20 שנה האחרונות התחילה יותר-, זאת אומרת ככל שהדפוס בארץ נהיה יותר טוב, הספרים נהיו באיכות יותר טובה, יותר צבע, אז נוצר העולם הזה של ספרי תמונה לגיל הרך, שאני אוהבת להיות בעולם הזה והוא עולם שבאמת יוצר מחברים בין תמונות למילים, שמדברים ממש גם לילדים בני שנה אפילו.

רינת הופר: את "איילת מטיילת" קוראים גם לבני שנה.

ראובן ריבלין: גם בעיתונות הפוליטית היום בישראל, אין כתבה פוליטית שהיא מרשימה יותר מכתבה שמתלווה אליה איזה איור, ציור, מה שנקרא קריקטורה, שמבטאת את כל תוכן המאמר בצורה הכי נפלאה, יותר טוב ממה שהכותב כתב, והכותב יודע לכתוב.

רינת הופר: כן, אפשר להתמודד.

רינת הופר: ב"הארץ" כל יום, וינדרמן היום, מה יש להגיד?

ראובן ריבלין: יוצא מן הכלל.

ראובן ריבלין: היה דוש, היו אחרים.

ראובן ריבלין: קרמן גם.

ציפי חוטובלי: מעניין שאין לנו מאיירות קריקטורות בעיתונות.

ציפי חוטובלי: צריך לראות מה קרה עם זה.

רינת הופר: דני קרמן היה המורה שלי.

רינת הופר: הוא האיש הראשון שאמר לי - - - המון דברים הם בזכותו.

רינת הופר: כשהייתי בת 15 הוא אמר לי – את אילוסטרטורית.

רינת הופר: הייתי באה לבית שלו, הוא היה נותן לי שיעורי בית, הייתי חוזרת מראה לו, חוזרת, מראה לו, וזה ממש בזכותו, כי לפעמים זה גם, אני למדתי בבית הספר ציור ואיך שהוא אנשים כמוני הם בין דיסציפלינות.

ציפי חוטובלי: חכי, יש כאן עוד סופרות שהן בהרבה תחומים.

רינת הופר: כן, ספרות ילדים היא בין, וגם איור הוא בין ציור לבין תקשורת.

רינת הופר: זאת אומרת יש מאד בין לבין והוא מאד עזר לי למצוא את הנתיב.

ציפי חוטובלי: אני אשאל אותך שאלה אישית, מי זאת איילת?

ציפי חוטובלי: אני יודעת שכשמרים ילן שטקליס כתבה על דני גיבורי, היא כתבה לדני הילד שלה, אז מי זאת איילת?

רינת הופר: אני התחלתי לכתוב לילדים עוד לפני שהיו לי ילדים גם.

ציפי חוטובלי: חנן ואיילת הן דמויות ממוצעות?

רינת הופר: הן מייצגות משהו.

רינת הופר: אני חושבת שהאמא באיילת היא מאד אמא שלי, זאת אומרת היא מאד אמא כזאת שתמיד - - -

ציפי חוטובלי: אבל אין לך איילת בחיים שאת מכירה.

רינת הופר: לא, אין איילת ספציפית.

אברהם מיכאלי: אולי אפשר רק לבקש משהו, שתעשי משהו עם חברי הכנסת במליאה באיור, או בציור, איך שאתה רואה.

ציפי חוטובלי: הקריקטוריסטים עושים אותנו יפה.

אברהם מיכאלי: לא, משהו יותר מקצועי אני אומר.

רינת הופר: אבל זה מה שכיף להישאר בילדים.

רינת הופר: אתה יכול להתעסק רק עם פרפרים, ציפורים וכו'.

ציפי חוטובלי: תודה רבה.

ציפי חוטובלי: אני עוברת לאחרונה חביבה בסבב של הסופרות, רונית לוינשטין-מלץ, שאת בעצם גם כן כותבת לנוער.

ציפי חוטובלי: קראתי בביוגרפיה שלך שנולדת ביום העצמאות ושזה קצת גרם לך לבחור אולי לעסוק הרבה במדינה ובדמויות שהשפיעו על המדינה.

רונית לוינשטין-מלץ: אני חושבת שזה באופן לא מודע, אבל זה יצא יפה.

ציפי חוטובלי: זה סיפור טוב.

רונית לוינשטין-מלץ: אני גם נולדתי ביום העצמאות תש"כ.

ציפי חוטובלי: הבנתי.

ציפי חוטובלי: כי זה היה נשמע לי לא הגיוני.

ציפי חוטובלי: יפה.

ציפי חוטובלי: אז תספרי לנו מי הם הסופרים או הסופרות שהשפיעו עליך.

רונית לוינשטין-מלץ: האמת שהספרים שהכי השפיעו עלי זה אנציקלופדיות והקנאה שלי באנציקלופדיות של החברות.

רונית לוינשטין-מלץ: כי אצלנו בבית האנציקלופדיה היחידה שהיה מותר להסתכל עליה זו האנציקלופדיה העברית.

רונית לוינשטין-מלץ: כל פעם שהגיע כרך חדש זה היה יום חג.

רונית לוינשטין-מלץ: אבא שלי היה מתיישב בראש השולחן, אבא שלי איש רוח והגות, ואז הוא היה פותח את האנציקלופדיה והקריא לנו - - -

אריה אלדד: השופט העליון מלץ, מבקר המדינה.

רונית לוינשטין-מלץ: היה מקריא לנו ערכים נבחרים, היה מדפדף, היה בוחר איזה ערך שהיה מעניין והיה מקריא לנו.

רונית לוינשטין-מלץ: וכשהיינו רוצים לעשות עבודה, משהו, אז היינו פותחים.

רונית לוינשטין-מלץ: לחברות שלי היה תרבות, אנציקלופדיה עם ציורים וכל כך קינאתי וכל כך רציתי, זה היה כל כך יפה והכל היה מתואר שם בצורה סיפורית, אבל אצלנו הביתה לא תיכנס תרבות כי זה לא תרבותי, זה לא מספיק.

רונית לוינשטין-מלץ: אני לא יודעת אם אבא היה אומר את זה בצורה, או שזה היה כל כך ברור שלא.

רונית לוינשטין-מלץ: אז היום יש לי בבית תרבות ואני אומרת לילדים – כדאי לכם לקרוא, תראו איזה יופי, זה עם תמונה וזה, אבל זה לא.

ציפי חוטובלי: זה לא מעניין אותם.

רונית לוינשטין-מלץ: לא שהם קוראים את האנציקלופדיה העברית במקום.

רונית לוינשטין-מלץ: אז זה בעיקר הציורים שם, וגם מה שקסם לי מאד בתרבות זה תחומי התוכן השונים.

רונית לוינשטין-מלץ: בכל חוברת של תרבות היה קצת היסטוריה, קצת גיאוגרפיה, באמת תרבות, עושר מכל כך הרבה כיוונים.

ציפי חוטובלי: הגרסה הראשונה לדף האינטרנט שיש בו הכל מהכל.

רונית לוינשטין-מלץ: זו חווית הספרים שלי בעיקר כילדה.

רונית לוינשטין-מלץ: אני קודם כל מוכרחה לומר שאני מרגישה פה ילדה קטנה, עולה חדשה ליד כל הסופרות המכובדות כאן.

רונית לוינשטין-מלץ: אני יחסית חדשה בתחום, אני כותבת כ-7 שנים רק.

ציפי חוטובלי: רק שבע שנים?

ציפי חוטובלי: זה נראה שהטביע חותם.

רונית לוינשטין-מלץ: ואמת כל היושבות כאן בשבילי כל אחת מזווית אחרת, איזה דגם שלפיו אני כותבת, אז לכבוד הוא לי פה שהתגלשתי פנימה לידכן.

ציפי חוטובלי: רונית, מה היה העיסוק המקורי שלך, לפני שהתחלת לכתוב?

רונית לוינשטין-מלץ: אני הייתי מורה קודם.

רונית לוינשטין-מלץ: האמת שלא כתבתי אף פעם.

רונית לוינשטין-מלץ: כשאתן אומרות פה מגיל 9, מילדות, אז אני יותר מתחברת עם מה שחיה אמרה, אבל אני התחלתי אחרי גיל 40, לא אחרי גיל 30.

רונית לוינשטין-מלץ: והחלום שלי כילדה לא היה להיות סופרת, החלום שלי היה להיות ספרנית.

רונית לוינשטין-מלץ: זו הייתה ממש תשוקה.

רונית לוינשטין-מלץ: אני גדלתי בתל-אביב, על יד כיכר המדינה והיינו קרובים לספריית בית ליסין.

רונית לוינשטין-מלץ: היום כבר אין שם את הספרייה, אבל ספריית בית ליסין הייתה ספרייה עם ספרים עד לגובה התקרה והספרנים היו עולים בסולמות נוסעים, להוריד ספרים.

רונית לוינשטין-מלץ: והחלום שלי היה שפעם אני אסע על הסולם הזה ואני אוריד ספרים.

רונית לוינשטין-מלץ: ובאמת, להיות ספרנית נראה לי שיא השאיפות.

ציפי חוטובלי: מקסים, פשוט מקסים.

ציפי חוטובלי: תודה רבה.

ציפי חוטובלי: בגלל שיש כאן גם בנות צעירות - - -

אריה אלדד: רק מילה אחת בשביל להרגיז את רונית.

אריה אלדד: אבא שלי ואבא שלה היו בני דודים, אבל לי דווקא הרשו תרבות בבית.

ציפי חוטובלי: טוב, אז אם במקום שאבא שלך יישן אצלם היא הייתה ישנה אצלכם, אולי גם היא הייתה נהנית קצת.

ציפי חוטובלי: בכל מקרה, הבנות החמודות שהגיעו לכאן מכיתה ג' בבית ספר מקור חיים בירושלים, הכינו לנו שאלות, נכון?

ציפי חוטובלי: יש לכן שאלות שאתן רוצות לשאול את הסופרות.

ציפי חוטובלי: ויש כאן חברי כנסת שבטח גם להם יש שאלות, אז אנחנו ניתן לבנות לשאול ולחברי הכנסת לשאול שאלות.

ציפי חוטובלי: המורה שלכן תהילה, את רוצה לבחור בנות שיספרו לנו קצת מה הן קוראות ויוכלו לשאול את הסופרות שאלות.

ציפי חוטובלי: מי רוצה לשאול?

תהילה גרוסמן: הבנות כתבו שאלות לפני כן.

ציפי חוטובלי: מצוין.

ציפי חוטובלי: הן מוכנות?

נועם כלטוב: רציתי לשאול את גלילה רון-פדר אם גם בילדותה היא חשבה שהיא תהיה סופרת.

גלילה רון-פדר: בילדותי רציתי להיות מפקדת חבורה.

גלילה רון-פדר: תמיד הייתי בחבורות ותמיד המפקד היה בן.

גלילה רון-פדר: אז זה היה חלום ילדותי.

גלילה רון-פדר: אני הייתי זאת שנתנה את הרעיונות לחבורה מה לעשות, אבל החלום שלי היה שאני אקום בבוקר ואני אהיה המפקדת.

גלילה רון-פדר: ממש לא רציתי להיות סופרת.

גלילה רון-פדר: יותר מזה, אני חשבתי שזה שאני יושבת בבית וממציאה סיפורים, זה בגלל שאני לא מצליחה לחיות את החיים שהייתי רוצה לחיות.

גלילה רון-פדר: אין לי מספיק הרפתקאות.

גלילה רון-פדר: כי שוב, כמו שאמרתי קודם – את המדינה הקימו בלעדי, אז מה נשאר לי לעשות?

גלילה רון-פדר: אז ממש לא חלמתי להיות סופרת.

נועם כלטוב: רציתי לשאול אם גם המשפחה שלך אוהבת לכתוב?

גלילה רון-פדר: המשפחה שלי, את מתכוונת להורים שלי?

נועם כלטוב: למשפחה.

גלילה רון-פדר: משפחה – את מתכוונת לילדים שלי?

נועם כלטוב: לא.

גלילה רון-פדר: או שאת מתכוונת גם וגם.

גלילה רון-פדר: כי יש ילדים ששואלים אותי מה ההורים שלך אומרים על זה שאת כותבת, אז אני אומרת – לצערי ההורים שלי כבר לא חיים.

גלילה רון-פדר: אבל אבא שלי כתב שירים ושירי אהבה לארץ ישראל, לפני שהוא עלה לארץ, עוד בהיותו נער בפולין.

גלילה רון-פדר: אמא שלי אף פעם לא כתבה.

גלילה רון-פדר: הילדים שלי כותבים מאד יפה, כי מה שנקרא ישבתי להם על הצוואר ותיקנתי להם כל דבר, אבל הם לא כותבים ספרות.

גלילה רון-פדר: הם סתם מתבטאים יפה, מה שחשוב לכשעצמו.

אנסטסיה מיכאלי: האמת שזה לא סתם.

גלילה רון-פדר: זה ממש לא סתם, אני יודעת.

אנסטסיה מיכאלי: הלוואי שכל חברי הכנסת שנכנסים למשכן היו יודעים להשתמש בכלי הזה.

אנסטסיה מיכאלי: זה לא סתם.

אנסטסיה מיכאלי: זה חלק מהדבר שכל אחד צריך לרכוש.

ציפי חוטובלי: אני רוצה לאפשר גם לחברי הכנסת.

ציפי חוטובלי: אריה, אתה הגעת ראשון, אתה רוצה להתחיל?

ציפי חוטובלי: יש לך זכות ראשונים.

ציפי חוטובלי: יש לך שאלה?

ציפי חוטובלי: או תשובה?

ציפי חוטובלי: גם תשובה זה טוב.

אריה אלדד: אני לא בטוח שהבנות, האורחות שלנו יתעניינו בזה, אבל הייתי באמת רוצה לשמוע את עמדתכן לסוגיה שעולה עכשיו לגבי חוק הסופרים.

אריה אלדד: האם אתן בעד המבצעים שמציפים את השוק ומגיעים להרבה יותר ילדים ובוודאי במחיר הכנסותיכן, או לשמור את זה לאוכלוסייה אקסקלוסיבית יותר, ייחודית יותר, ברמת מחירים גבוהה יותר ולשלוח את הילדים לספריות?

אורלי לוי אבקסיס: הלוואי והם היו הולכים לספריות.

גלילה רון-פדר: אני יכולה להתחיל?

ציפי חוטובלי: גלילה את רוצה להתחיל?

ציפי חוטובלי: בבקשה.

גלילה רון-פדר: אתה ממש ניסחת את זה למופת, סליחה שאני נותנת לך ציון.

ראובן ריבלין: אריה אלדד הוא משורר ופרוזאי.

גלילה רון-פדר: אני יודעת, אני מכירה אותו עוד מצעירותו.

אריה אלדד: הדברים הכי טובים שכתבתי בחיים זה רצפטים לחולים.

גלילה רון-פדר: תראה, אני נמצאת עכשיו יום יום בשבוע הספר והיכולת של ילד מבית פחות ממומצע, לצאת מהדוכן עם שלושה ספרים במאה, אין לזה תחליף.

גלילה רון-פדר: אין לזה תחליף.

גלילה רון-פדר: עכשיו, זה לא זילות הספר.

גלילה רון-פדר: אני לא רואה את זה כך.

גלילה רון-פדר: אגב, מי שהכי מפסיד מזה זה הסופרים, ומי שהכי מפסיד מזה זה הסופרים שמוכרים טוב, אני ברוך השם ביניהם ואני מפסידה מזה המון.

גלילה רון-פדר: אבל אני לא יכולה להגיד שכשאנחנו מדברים כל כך הרבה על עידוד קריאה ועושים מהלך שהוא הכי מעודד קריאה שאני יכולה להעלות בדעתי, אני באופן אישי לא יכולה להיות נגד זה.

גלילה רון-פדר: אם רוצים לצ'פר כמו שאומרים את הסופרים, יש דרכים אחרות לעשות את זה, בלי ועדות אגב, יש רעיונות אחרים.

ציפי חוטובלי: מה היית מציעה?

גלילה רון-פדר: אני לא יודעת.

גלילה רון-פדר: פעם אמרו לסופרים נגיד אין הוצאות מוכרות, אז שמס הכנסה יכיר להם כאחוז מסוים מזה כהוצאה מוכרת, למרות שמה סופר צריך?

גלילה רון-פדר: רק את הראש הוא צריך.

גלילה רון-פדר: היום אפילו דפים הוא לא צריך, אז הוא צריך את המחשב.

גלילה רון-פדר: צייר צריך צבעים, צריך נייר, צריך המון דברים.

גלילה רון-פדר: סטודיו וזה.

גלילה רון-פדר: אבל סופר מה הוא צריך?

גלילה רון-פדר: אז יש דרכים אחרות.

גלילה רון-פדר: אני לא יודעת, זה נראה לי קצת מוזר שבתקופה שבה אנחנו מדברים על צדק חברתי, העם דורש צדק חברתי, ורוצים להוזיל את הקוטג', אז זה לא זילות הקוטג' אם מוזילים את הקוטג', ואני חושבת שזה לא זילות הספר, אם אפשר לרכוש את הספר.

גלילה רון-פדר: אגב, יש הרבה ילדים שאין להם נגישות לספרייה והם לא באים מתרבות של ספרייה ולכן הם לא ילכו לספרייה, ואני רואה את הילדים האלה והיום, כשהם מחזיקים שלושה ספרים והם באים הביתה, אז הם קוראים את שלושת הספרים האלה ואחר כך ממשיכים.

ציפי חוטובלי: אז מה שאת אומרת לנו שחוק הסופרים פוגע בקריאה.

גלילה רון-פדר: תראי, חוק הסופרים שהוא מדבר על ספרים שיצאו חדשים, אז אני לא יודעת.

גלילה רון-פדר: אבל אני גם לא רוצה להגיד במה הוא פוגע, אני רוצה להגיד מה הוא מעודד.

גלילה רון-פדר: חד משמעית הוא מעודד, אני עומדת בשבוע הספר ואגב, בשבוע הספר המחירים יותר יקרים מאשר ברשתות.

גלילה רון-פדר: אני עומדת שם ואני רואה שילד לא יוצא עם ספר אחד, הוא יוצא עם יותר כי הוא קורא אותם.

ציפי חוטובלי: תודה.

רינת הופר: אני חושבת שגם אם אני לא אוהבת לראות ארבעה ספרים במאה, נראה לי שהחוק הזה הוא לא הדרך הראשונה לייסד את זה.

רינת הופר: קשה לי תמיד גם עם כל ההסתכלות הזאת על הסופרים שלנו, על כל העמדה הפטרונית הזאת.

רינת הופר: סך הכל זה כן שוק חופשי וכל סופר עומד לעצמו וכל אחד עושה את השיקולים שלו ולסופרים יש גם יחסים ארוכי טווח עם ההוצאות שלהם ויש להם יכולת לעבור בין הוצאה וכן יש להם איזו שהיא עמדת מיקוח.

רינת הופר: שוב פעם, יש קשרי אמון ואם אני נגיד לא רוצה שספר יהיה במבצע אני יכולה להשפיע על זה.

רינת הופר: זאת אומרת ההתייחסות הפטרונית הזאת אל סופר כאל מישהו שלא יודע לעשות מתמטיקה, היא קצת מצחיקה.

רינת הופר: גם יש בזה איזו שהיא היתממות.

רינת הופר: זאת אומרת, נגיד מדפיסים היום מהדורות של ספרים, 2,000 ספרים.

רינת הופר: גם אם עבדתי על ספר שנה נגיד וסופר עבד על ספר שנה והספר יצא לאור ובאותו יום יקנו את ה-2,000 עותקים, דבר שלא יקרה.

רינת הופר: ממש יעמדו בחנות ויחטפו.

רינת הופר: אז זה אומר שחצי שנה אחרי הוא יקבל על זה או 2,000 שקלים או תכפילי את זה ב-3, 6,0000 שקלים, על עבודה של שנה.

רינת הופר: בכל מקרה הוא יוכל לקנות מזה פיצה.

רינת הופר: זאת אומרת זה לא משהו שכאילו, אז יש כאן איזה משהו במתמטיקה שיש רווחים שגם אם אתה מכפיל אותם פי חמישה, לא בגלל זה אנשים כותבים כנראה.

רינת הופר: אלה שמצליחים לפרוץ את המחסום הזה, אני חושבת שאני ביניהן וחלק מהסופרות שפה הן ביניהן, אז יש להן כן איזו שהיא עמדה של קשר ארוך, של אמון, של מיקוח, של יכולת לנהל חוזה אישי, שזה כבר משהו אחר.

רינת הופר: ויכול להיות שחלק מהדברים שאני עושה תומכים אולי בסופרים צעירים, כמו שאני הייתי צעירה אז תמכו בי ואולי הוציאו ספר שלי במחיר שהיה במחיר הפסד וכן הוציאו אותו לאור.

רינת הופר: זאת אומרת נגיד ספר שהוא יקר וכן הוציאו אותו ואולי רווחים של סופר אחר מימנו אותו.

רינת הופר: יש כאן איזה שהוא שוק.

רינת הופר: הייתי רוצה לראות שספרים לא נמכרים ב-25 שקלים, אבל גם לא הייתי רוצה לראות ספר ילדים נמכר ב-80 שקלים.

ציפי חוטובלי: שזה מה שקורה בדרך כלל.

רינת הופר: אין לזה סיבה.

רינת הופר: מחירי הדפוס ירדו, המון מחירים.

רינת הופר: אין סיבה שזה יקרה.

רינת הופר: למשל זה היה נחמד אם המבצעים לא היו בהכרח 4 במאה, אלא פר ספר אולי.

רינת הופר: או למשל שתהיה יותר אחידות של המחירים, אבל בטח לא בצורה של חוק, כי החוק תוקע את כולם ולא נותן אפשרות - - -

ציפי חוטובלי: ולמה לא הרמתם קול צעקה בעצם?

ציפי חוטובלי: הכנסת עושה מהלך פטרוני שהוא ממש מפריע לכם בעצם.

רינת הופר: אבל אני רואה שאחוז גדול, זאת אומרת המון סופרים כן בעד החוק, אז אני - - -

אורלי לוי אבקסיס: אבל אלה בעיקר סופרים שמוכרים בכל מקרה.

אורלי לוי אבקסיס: בוא נדבר על עמוס עוז ועל אחרים - - -

ראובן ריבלין: הם לא נמצאים בארבעה במאה.

אורלי לוי אבקסיס: לא, לא, עמוס עוז כן נמצא בארבעה במאה.

אורלי לוי אבקסיס: אני יכולה להגיד לכם, השבוע הלכנו עם הילדים, גם קניתי את בן חברים וקניתי גם ספרים אחרים, זה גם בארבעה במאה.

אורלי לוי אבקסיס: אבל בסופו של דבר וסליחה על ההתפרצות, אני באה מבית שאחד הדברים שלי כילדה נתנו לי את המעוף, אז גלילה אני גם חייבת להגיד על הסיפור של ציון, שהוא בכלל חשף אותי לעניין הזה של אומנה ומה זה אומנה.

גלילה רון-פדר: הוא גם בא מבית שאן.

אורלי לוי אבקסיס: ובא מבית שאן, זה משהו שמאד דיבר אלי.

אורלי לוי אבקסיס: אבל הנושא הזה של ספרות לפעמים זה הכרטיס כניסה של ילדים לעולמות אחרים, בעיקר כאשר הם מגיעים ממקומות קשים.

אורלי לוי אבקסיס: מה הסיכוי של ילד מבית שאן באותה תקופה להפליג למחוזות אחרים ולדמיין וממש להרגיש כמי שנכנס לתוך הספר, הוא חש את זה.

אורלי לוי אבקסיס: אני חייב להגיד שיש לי שתי בנות שהן כבר קוראות באופן עצמאי.

אורלי לוי אבקסיס: אחת מהן היא ממש תולעת ספרים.

אורלי לוי אבקסיס: אני גם עושה לה לפני כן מן בדיקה של ספרים שאני מביאה, כי היא כבר קוראת ספרים מאד מתקדמים, אז אני צריכה לקרוא את זה קודם כדי לבדוק שאין שם מסרים או חומר שצריך לעבור איזו שהיא צנזורה, וזה משפיע עליה מאד גם בשפה היומיומית, כמו שהבת שלי הגדולה אומרת עליה שהיא חופרת, כי היא מביאה את הסיפור מסביב.

אורלי לוי אבקסיס: היא רוצה לספר חוויה, אז איך העצים נראו, איך הרוח נשבה, איזה ריחות היו באוויר, כדי להגיד שאכלנו אצל סבתא איזו שהיא ארוחה ובדרך היינו צריכים לנסוע.

אורלי לוי אבקסיס: זה באמת מעשיר את הלשון.

אורלי לוי אבקסיס: אני חושבת שאנחנו צריכים לחשוב על אותן אוכלוסיות חלשות, שללא המבצעים האלה, וקחו למשל אימהות חד הוריות ואחרות שחיות מהכנסה - בשבילן זו חגיגה.

אורלי לוי אבקסיס: זו חוויה לאמא ולילד שהם הולכים ביום כזה.

אורלי לוי אבקסיס: אני יכולה להגיד לכם, הילדים שלי חוסכים למשל, כדי שהם יבינו מה הערך, זה מכסף שלהם, הם הולכים ובוחרים.

אורלי לוי אבקסיס: והמקום הזה, שהם יושבים בין המון המון ספרים ומתחילים לקרוא את התקצירים ולבחור איזה ספר יכול לעניין אותם ואיזה לא, אני חושבת שיש לה ערך מוסף, וסליחה אם זה בא קצת על חשבון הסופרים, אבל בסופו של דבר סופרים שלא נמצאים, שגם ככה מוכרים, שהשם שלהם מוכר עוד לפני היצירה שלהם, בלי חלילה וחס לזלזל ביצירה שלהם, צריך לזכור שלפעמים זה כרטיס הכניסה של הסופרים לעולם הקוראים.

אורלי לוי אבקסיס: שללא המבצעים האלה הקושי שלהם להגיע למדפים ולקנייה באמת ולציבור הקוראים, הוא יותר קטן.

אורלי לוי אבקסיס: וכמו שאמרת, אני גם חושבת שלסופרים יש מספיק את האינטליגנציה כדי להחליט מה מתאים לי ומה לא מתאים לי ועל מה אני הולך ועל מה אני לא הולך.

אורלי לוי אבקסיס: יש דרכים אחרות, כמו שאנחנו מעודדים מצוינות ונותנים כל מיני מלגות ואחרים, ובסגנון אחר כדי לצ'פר סופרים וסופרים מצטיינים וכדומה.

אורלי לוי אבקסיס: יש אפשרות לעשות את זה, אבל בואו לא נפיל על הדרך את הילדים שמבחינתם - - -

ציפי חוטובלי: אני רוצה לאפשר - - -

גלילה רון-פדר: רגע, אני רוצה להגיד לך שאני כן דיברתי עם שרת התרבות ואמרתי לה שאני עומדת ורואה איך קונים את תום סויר.

גלילה רון-פדר: עכשיו יצאו תרגומים.

גלילה רון-פדר: יש כאלה שאומרים אם כבר שלושה או ארבעה במאה, ניקח את הכי עבים.

גלילה רון-פדר: אז הם לוקחים, כי זה יותר משתלם.

גלילה רון-פדר: אז הם לוקחים קלאסיקות.

ראובן ריבלין: אני מוכר לומר לכן שאני עד היום מתלבט בעניין זה.

ראובן ריבלין: אפילו לפני שהגעתי הנה הייתה לי שיחה עם הוועדה ששוקדת עכשיו על כל הנושאים של הגבלים עסקיים וכל הדברים שצריכים לרסן אותם במשק, מבחינת היכולות להשקעות והיכולות להשתמש בכספי הציבור לצורך מינוף ודברים כאלה או אחרים.

ראובן ריבלין: צריך להבין שהמערכת, כאשר היא מדפיסה ספר, ה-200 ספרים הראשונים הם שעולים את ההוצאה העיקרית.

ראובן ריבלין: לאחר מכן כל ספר הוא רק נייר וכריכה, הוא כבר לא הוצאה.

ראובן ריבלין: הכל נבלע באותם 200 עותקים ראשונים, או 200 או 2,000, אני רק אומר את זה לצורך הצגת העניין.

ראובן ריבלין: אני תמיד, אתה יודע, פעם היו אומרים חתימה של בן גוריון.

ראובן ריבלין: כשאנחנו היינו ילדים אז היינו הולכים על יד הכנסת בבית פרומין, לאסוף חתימות מחברי כנסת שיוצאים.

ראובן ריבלין: אז היינו יודעים שחתימה אחת של בן גוריון זה חמש חתימות של בורג.

ראובן ריבלין: הואיל והילדים נמצאים פה ואני לא רוצה לחנך אותם כבר לדברים שהם מעבר ליכולת אפילו של הילד הכי נפלא לדמיין ולייצר במוחו, אלה הם דברים שהם ילמדו תוך כדי החיים.

ראובן ריבלין: השאלה באמת איפה אנחנו מותחים את הקו בין כמות לאיכות, האם כמות הופכת לאיכות.

ראובן ריבלין: העובדה שילדים מתוודעים לספרים היא חשובה ביותר, אבל לא הייתי אומר – אני אקרא את שלושה כהן ווילד, תמורת מארק טווין אחד.

ראובן ריבלין: לא היה דבר כזה אצלנו.

ראובן ריבלין: או שלושה קרל מאי לעומת חיים נחמן ביאליק אחד.

רינת הופר: השאלה היא למה לבודד דווקא ספרות.

רינת הופר: למה אפשר למכור דיסק של מוסיקה ב-10 שקלים?

ראובן ריבלין: את צודקת במאה אחוז.

ראובן ריבלין: לכן זכויות היוצרים הם גם דברים שצריך להגן עליהם.

ראובן ריבלין: אני עדיין ממש אומר לכם, לא גיבשתי עמדה.

ראובן ריבלין: אני מאד מעריך את שרת התרבות ואני מעריך את ראש הממשלה, אבל בכל זאת, פעמים אתה חושב ויכול להיות שאתה צודק ויכול להיות שאתה גם לא צודק.

ראובן ריבלין: מי שמכן מתפרנסת מהספרות היא לא תוכל להתפרנס מדבר אחר, מלבד היכולת שלה לשווק את יצירתה.

ראובן ריבלין: אני חלילה לא אומר מרכולתה, אבל מבחינת הכסף – זה דבר שבלעדיו אָין.

ראובן ריבלין: זאת אומרת, אם היינו באים ואומרים שאנחנו יוצרים איזה שהן חצרות שבהן מסתופפים אמנים וכותבים את המוסיקה הכי טובה, אבל הם שייכים כל אחד לדוכס אחר וכולנו פטרונים הופכים, זה דבר חמור ביותר אם תהיה צנזורה כזאת או אחרת על היצירות.

ראובן ריבלין: ואני חושב שהדרך היחידה של סופר להתפרסם, או לפרסם, הוא יכול להיות פרופסור גם, לעסוק מלבד ביצירותיו הנפלאות, כפי שהן באות לידי ביטוי פעמים רבות מעל במת הכנסת, ואני ממש נפעם, אני מתפעל.

ראובן ריבלין: אני הכרתי את אבא שלו ואני אומר תשמע, אבא שלו היה.

ראובן ריבלין: אתה יודע, אנחנו ראינו את הסרט של ההורים והבנים כל אחד, סרט שהיה מועמד לאוסקר.

ציפי חוטובלי: איזה סרט?

ציפי חוטובלי: הערת שוליים?

ראובן ריבלין: הערת שוליים, נו בוודאי.

ראובן ריבלין: כל הדברים האלה, ההורים שלנו כשלא יכלו להתפרנס מספרות, אז היו נהיים גם רופאים או פרופסור באוניברסיטה, אתה מבין?

אריה אלדד: פשט הדחק.

ראובן ריבלין: פשט הדחק.

גלילה רון-פדר: אבל קפקא היה פקיד וכתב את מיטב היצירות.

ראובן ריבלין: אין ויכוח, אבל הוא התפרנס כפקיד.

ראובן ריבלין: הוא התפרנס לא טוב, אבל הוא התפרנס כפקיד.

ראובן ריבלין: פה אנחנו מדברים - - -

אריה אלדד: תראי מאיזה דיכאון הוא כותב.

אנסטסיה מיכאלי: דרך אגב, פושקין גם עבד.

ראובן ריבלין: אני בטוח.

ראובן ריבלין: עד שהלך לדו-קרב אז הוא עבד.

ראובן ריבלין: לכן אני אומר, הדברים האלה, אני מזמין אתכם לבוא לדיון הציבורי שיתקיים פה שהוא באמת דיון חשוב ביותר.

ציפי חוטובלי: אני ממש מודה לחבר הכנסת אלדד שהעלה את הסוגיה הזאת, כי חלק מההצדעה שלנו לכן זה לא רק להתמוגג בנוסטלגיה, אלא גם לשאול בעצם איך אנחנו יכולים לקדם את הסופרים העבריים.

ראובן ריבלין: אני חשבתי שרק על זה נדון פה היום.

ראובן ריבלין: לא ידעתי שיבואו ילדי בית ספר, אז אני מודה לך שאתה בכל זאת העלית את זה.

ראובן ריבלין: אני מתנצל שאני מישיבה מרתקת זו צריך להתנתק, אבל מה אפשר לעשות?

אריה אלדד: כמה אני מתנצל.

ציפי חוטובלי: תודה רבה שכיבדתם אותי.

ציפי חוטובלי: לכו לענייני היום שלכם.

ציפי חוטובלי: אני ממש שמחה באמת שהנושא הזה עלה.

ציפי חוטובלי: אני אמשיך את הדיון הזה גם לאפשר כמו שאמרתי לבנות לשאול וגם לחברי הכנסת.

ציפי חוטובלי: תודה גם לך, אורלי על ההערה החשובה.

ציפי חוטובלי: את רוצה להעיר את ההערה שלך?

עינת וילף: בהקשר הזה.

ציפי חוטובלי: כן.

ציפי חוטובלי: רק אחרי שעינת תשאל את השאלה שלה, אני באמת אוסיף את השאלה שלנו – מה אפשר לעשות לא בסגנון של חוק הסופרים, כי אני מבינה שזה באמת מפריע לכן כי זה פוגע ברצון שלכן שילדים יקראו את הספרים.

ציפי חוטובלי: מה אפשר לעשות כדי כן לתגמל סופרים.

ציפי חוטובלי: אני מוסיפה הערה נוספת, כולכן סופרות מפורסמות, כבר אפשר להגיד את זה על כולכן.

גלילה רון-פדר: לכן זה לא פוגע בנו.

ציפי חוטובלי: אולי הסופרים הצעירים שזקוקים לסוג מסוים של פריצה תודעתית, אולי בהם זה פוגע אפילו יותר.

עינת וילף: תודה רבה ותודה לכן.

עינת וילף: כיוון שהחוק אמור להגיע לוועדת החינוך והתרבות והחל ממחר אני גם יושבת ראש הוועדה, אז אני גם אשמח לשמוע אתכן, כי אגב ביום חמישי בערב בתשע בערב אנחנו עושים ישיבה חגיגית של הוועדה בשבוע הספר, בנושא הזה, בהשתתפות סופרים בכיכר רבין.

עינת וילף: אני חושבת שהדבר שהחוק הזה כן מביא זה שיש התעניינות גם ציבורית וגם של הכנסת, ב-איך להגן על הספרות העברית.

עינת וילף: ואני חושבת שצריך להבדיל בין ההגדרה שאנחנו רוצים להגן על ספרות עברית ועל יצירה עברית מתחדשת ועל סופרים צעירים; ואנחנו רוצים להגן לא על הוצאות ספרים כארגון עסקי, אבל על נקרא לזה יצירה עברית שקיימת בתוך הוצאות הספרים, וצריך להבטיח שהיא תמשיך להתפרסם ככל הניתן.

עינת וילף: ובמקביל, ערכים של נגישות הספרים לכולם ושכמה שיותר - - -

אורלי לוי אבקסיס: השאלה היא, אם באמת אנחנו נוריד את הרשימה של הסופרים הישראלים מהארבעה במאה, בסופו של דבר מי שיתפוס, הרי ואקום לא יהיה, הרי מי שייכנס לשם אנחנו נעודד ספרות זרה.

אורלי לוי אבקסיס: כי בסופו של דבר אם יש תחרות למשל בין צומת ספרים, סטימצקי ואחרים, אז ימצאו איך למשוך את הקוראים, רק שאותם קוראים לא יקראו את החוויות של אותם סופרים שמדברים עליהם ומביאים את החוויות המאד מיוחדות שלנו פה.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו נעודד ספרות זרה וזה יהיה הפסד לכולנו, אני חושבת.

ציפי חוטובלי: טוב, זה נשמע כאילו כולם כאן בקונצנזוס נגד חוק הספרים.

עינת וילף: לא, אני לא אומרת נגד החוק.

עינת וילף: אני רק אומרת, אנחנו צריכים להבדיל בין המטרות שאנחנו רוצים להשיג והאיזון ביניהן של הנגישות לקריאה וכל הדברים האלה, לבין המנגנון.

עינת וילף: ואני חושבת שאנחנו יצרנו מן חיבור כזה של בין המטרות לבין המנגנון.

ציפי חוטובלי: חיבור קומוניסטי קצת.

עינת וילף: אז ההישג הוא שאנשים מסכימים היום על המטרות ועל הצורך להשיג אותן.

עינת וילף: איך בדיוק יהיה המנגנון, האם להגן שנה על מחיר, האם מלגות, האם שכר מינימום, האם הכרה.

עינת וילף: אני חושבת ששאלת המנגנון צריכה להידון בנפרד מההסכמה על המטרות וצריך פשוט לבדוק את המנגנון, לא ברמה אידיאולוגית אלא האם הוא משרת את המטרות – כן או לא.

ציפי חוטובלי: תודה רבה.

ציפי חוטובלי: אני חוזרת שוב בהמשך, כמו שאמרה חברת הכנסת וילף, אנחנו רוצים כולנו לקדם את הסופרות העבריות והמנגנון כאן לא ברור.

ציפי חוטובלי: אולי יש לכן מנגנון אחר להמליץ לכנסת איך לעזור לסופר העברית.

ציפי חוטובלי: או רונית, או רינת, או דתיה או חיה שעוד לא דיברו.

רינת הופר: אני חושבת שקרנות ופרסים.

רינת הופר: אני חושבת שבסך הכל אם מסתכלים על עולם התיאטרון, עולם הקולנוע, אז יחסית לספרות, אני בטוחה גם שכמותית יש פחות כספים שניתנים לקרנות, לתמיכה בסופרים, הוצאה לאור אולי של פרויקטים שהם יוצאי דופן.

רינת הופר: אז אולי בצורה הזאת ולא בצורה של התערבות בשוק שכן חלים עליו והוא כן שוק תוסס וחי ובנוי כן על חוזים אישיים והסכמות.

רינת הופר: וגם באמת תמיד נשאלת השאלה של למה דווקא הספרות נראית כך.

רינת הופר: למה מוסיקאים צריכים למכור דיסק ב-10 שקלים ועל זה אף אחד לא ידבר.

רינת הופר: איפה אתה מעביר את הגבול.

רינת הופר: למה מעצב ישראלי ימכור שמלה ב-40 שקלים, למרות שהוא עבד עליה חודשים ואיפה אתה מגדיר.

רינת הופר: למה דווקא ספרות היא פה ומוסיקה היא פה.

רינת הופר: איפה אתה חותך את הגבול וכיוון שהגבולות הם ערטילאיים קצת, זה כאילו מטיל על הסופרים איזו שהיא עמדת קדושה כזאת, שאני אישית לא מרגישה איתה נוח.

רינת הופר: אז זה גם לא משהו שאתה רוצה לעודד.

ציפי חוטובלי: מבחינת הבנות החמודות.

ציפי חוטובלי: אני בטוחה שהנושא הזה הוא נושא שקצת מוזר לכן, כי אתן לא מכירות אותו.

ציפי חוטובלי: הן באו כדי לשמוע סיפורים ובאו כדי לשמוע סופרות.

ציפי חוטובלי: אז הפכנו את זה לדיון אקטואלי, בצדק.

ציפי חוטובלי: אני חושבת שהנושא הזה הוא מאד חשוב.

ציפי חוטובלי: אני אעשה הפסקה מתודית בכל זאת, כדי שהדור הצעיר כן יוכל להנות מהשאלות.

גלילה רון-פדר: תרשי לי להעיר משהו?

ציפי חוטובלי: כן, ממש הערה קצרה.

גלילה רון-פדר: אני לא חושבת שצריך לעודד את הכתיבה.

גלילה רון-פדר: אנחנו עם הספר לא בגלל שאנחנו קוראים הרבה, אלא בגלל שכל אחד כותב ספר היום.

גלילה רון-פדר: צריך לעודד את הקריאה, אבל לא את הכתיבה.

גלילה רון-פדר: כולם כותבים.

ציפי חוטובלי: אז גלילה, אני בעצם שומעת בדברים שלך שיש זילות של כתיבה.

גלילה רון-פדר: אני לא אומרת זילות.

גלילה רון-פדר: אני אומרת הרבה כותבים וזה יפה מאד שהרבה כותבים.

ציפי חוטובלי: לא, אבל אולי באמת הרמה של הסופרים, שכל אחד חושב שהוא סופר, אולי צריך - - -

גלילה רון-פדר: תשמעי, מה אנחנו יודעים מה זה רמה?

גלילה רון-פדר: כשאני באתי להוציא בפעם הראשונה את כתב היד של הספר "אל עצמי", אז קיבלתי מהוצאה גדולה ומכובדת במדינת ישראל, מכתב שככה לא כותבים ספרים.

גלילה רון-פדר: אז מה אנחנו יודעים מה זה רמה?

גלילה רון-פדר: מי קובע מה זה רמה?

גלילה רון-פדר: מה שהיום רמה נמוכה מחר הוא קלאסיקה.

חיה שנהב: מיץ פטל היה אותו דבר.

ציפי חוטובלי: באמת?

חיה שנהב: אותו דבר.

ציפי חוטובלי: מה אמרו לך על מיץ פטל?

חיה שנהב: העורך קיבל מכתב נזיפה מהמערכת, איך אתה הוצאת את הספר שיכניס את ההוצאה שלנו לגירעונות כאלה.

חיה שנהב: כן, עושים טעויות.

ציפי חוטובלי: מדהים.

חיה שנהב: ראה ערך הארי פוטר, הרי זה אותו סיפור.

ציפי חוטובלי: אני קודם אאפשר לבנות.

ציפי חוטובלי: רק שתי בנות ישאלו ברצף שאלות ואז אנחנו נחזור לדיון הכללי.

ציפי חוטובלי: השואלת הבאה שתציג את עצמה, גם תספר לנו איזה ספר ילדים היא הכי אוהבת.

גלילה רון-פדר: הרסת אותה.

גלילה רון-פדר: תגידי שהיא לא חייבת.

ציפי חוטובלי: איך קוראים לך?

אביה און: אביה.

ציפי חוטובלי: אז את לא חייבת.

ציפי חוטובלי: את יכולה לשאול את השאלות.

אביה און: דבר ראשון רציתי לשאול גם את גלילה רון פדר.

ציפי חוטובלי: רגע, אתן יכולות לשאול את כולן, לא דווקא מישהי מסוימת.

תהילה גרוסמן: אבל יש לה שאלה מסוימת.

ציפי חוטובלי: מה השאלה?

אביה און: רציתי לשאול איך תרצי לקרוא לספר הבא שלך.

אורלי לוי אבקסיס: יש ספר בדרך?

גלילה רון-פדר: עכשיו מתחילה לצאת לאור סדרה חדשה שלי, סדרה גרפית עם איורים ובועות דיבור בכל עמוד והפעם היא ההיפך ממנהרת הזמן.

גלילה רון-פדר: מנהרת הזמן הילדים של היום חוזרים אחורה בזמן לכל מיני אירועים.

גלילה רון-פדר: אז פה ילד מתקופת התנ"ך מגיע לתקופה שלנו, כי בעולם המתים יצאו במבצע של נופשונים וטיולים מאורגנים ודילים, להגיע לעולם שלנו.

גלילה רון-פדר: והוא מסתכל על החיים שלנו, שלכם, של הילדים, מזווית של תקופת התנ"ך, והרבה דברים מאד מצחיקים אותו.

ציפי חוטובלי: זה אדיר.

גלילה רון-פדר: לסדרה הזאת קוראים השקופים, כי רוחות רפאים בבסיס שלהן הן שקופות.

ציפי חוטובלי: וואו, בנות, גמרתן לה לחשוף כאן מידע ממש חשוב.

ציפי חוטובלי: כל הכבוד.

ציפי חוטובלי: עוד מישהי מהבנות, הבאה בתור?

אביה און: יש לי עוד שאלה.

אביה און: האם בעצם הסופרות ימשיכו לכתוב עוד הרבה זמן.

גלילה רון-פדר: את שואלת אותי?

ציפי חוטובלי: את מי שרוצה, זה פתוח.

רינת הופר: אני אישית לא יכולה להפסיק.

רינת הופר: זו גם עמדת מיקוח רעה מאד וזה לעולמים יישאר, שיוצרים רוצים להמשיך ליצור בכל תנאי בעצם, וכמה שאתה לא תנסה להתמקח על מעמדך הכלכלי בעולם, הצד השני יודע את זה.

רינת הופר: אז זה שאי אפשר, זה כוח.

רינת הופר: מי שחשוב לו ליצור אני חושבת שזה כוח מאד חזק וזה לא משהו שאפשר לנהל אותו או לסגור אותו.

רינת הופר: זה גם השמחה שבזה והקושי שבזה.

ציפי חוטובלי: אני רוצה לאפשר לחברת הכנסת אנסטסיה מיכאלי שביקשה.

אנסטסיה מיכאלי: קודם כל רציתי להודות ליושב ראש הוועדה שיזמה את הדיון והזמינה לכאן סופרות, שבטח מאד עסוקות ועוד בשבוע הספר במיוחד, כשצריך להיות בדוכן ובעצם נוכחת ולראות את כל האנשים שמגיעים ולחתום על ספרים.

אנסטסיה מיכאלי: בדרך כלל סופרים, עד כמה שאני מכירה את העולם הזה מחוויה אישית, תוך היכרות עם כמה סופרים שהם בעצם היו האנשים שלימדו אותי עברית.

אנסטסיה מיכאלי: ריקה ברקוביץ היא אחת מהן, שהיא גם סופרת ילדים, ובזכותה בעצם אני הכרתית את הסדנה לכתיבה ואחד הבנים שלי אפילו היה עם הסיפור שלו בספר לכבוד 60 שנה לארץ ישראל, בספר הסיפורים של ילדי ישראל.

אנסטסיה מיכאלי: זה באמת היה כבוד גדול גם להיות בטקס מסוג זה.

אנסטסיה מיכאלי: אני מכירה שבעצם מה שאתם עושים אתם כותבים, יושבים בבית וכותבים.

אנסטסיה מיכאלי: כשאת אמרת, גלילה, שבעצם מה צריך סופר – הוא כבר עט ונייר לא צריך, אבל לדעתי הסופר צריך חוויות בשביל לכתוב וללמוד הרבה דברים.

אנסטסיה מיכאלי: וגם לפעמים הרבה מאד סופרים מגיעים למקום מסוים בשביל לראות אותו, אז גם הוצאות דלק זה גם סוג של חוויה.

אנסטסיה מיכאלי: כשאתה עוד מערבב סיבוב בין לאומי, אז מן הסתם אתה גם צריך כרטיס טיסה להגיע למקום וגם מלון.

אנסטסיה מיכאלי: ובעצם רוב הסיפורים הם עדיין השקעה וצריך באמת לבדוק מבחינת החזר מס, שאני לא ידעתי שאין לכם החזר מס על הוצאות, כמו אצלנו בזמנו, כשעבדתי בשואו ביזנס, אז תמיד נגיד ביגוד או נעליים, כשאתה צריך לצאת מהבית, זה גם הוצאה.

אנסטסיה מיכאלי: אתה לא יכול להגיע לדוכן לחתום על ספר ולהיות לבוש במשהו מאד פשוט.

אנסטסיה מיכאלי: איך אתה נראה – ככה אתה גם מתקבל בעולם מסוים של אנשים שיכולים גם להשקיע בפרויקט הבא.

קריאה: כן, הבגדים שלך הם בגדי העבודה שלך.

אנסטסיה מיכאלי: בהחלט, ולא צריך הרבה לצאת, מן הסתם.

אנסטסיה מיכאלי: תלוי באיזה מקום.

אנסטסיה מיכאלי: אז אני רציתי להעלות את הסוגיה הזו מבחינת ההוצאות ולבדוק את זה מבחינת החקיקה, כהצעה אפשר לעשות את זה כחקיקה משותפת.

אורלי לוי אבקסיס: מה, על תחקירים לפני ספרים בעצם?

אנסטסיה מיכאלי: זה גם.

דתיה בן דור: לפי דעתי זה קיים.

דתיה בן דור: צריך אולי לשכנע קצת את מס הכנסה ואולי קצת להתמקח, אבל עקרונית - - -

גלילה רון-פדר: יש איזה רואה חשבון של אגודת הסופרים שהוא כל הזמן מייעץ בתחומים האלה.

דתיה בן דור: לפעמים עבודה על ספר היא ממושכת ויכולה להימשך שנתיים ואז הכסף יבוא בבת אחת והמס ישולם בסוף השנה הזאת, למרות שעבדו על הספר שנתיים.

גלילה רון-פדר: יש כל מיני הסדרים שאגודת הסופרים מטפלת בהם.

אורלי לוי אבקסיס: בהחלט יש הרבה פרצות ששם אפשר לטפל.

אנסטסיה מיכאלי: אפשר לבדוק את זה באמת כאופציה לחקיקה או תקנות לחוק קיים, כי לדעתי למשל אני מכירה כמה סופרות מרוסיה, שיש להם צוות של תחקירנים, צוות שעובד בשבילם.

אנסטסיה מיכאלי: יש שלושה אנשים מינימום שעובדים בשביל ספר אחד.

אנסטסיה מיכאלי: בנושא אחר.

אנסטסיה מיכאלי: מבחינת הדיגיטציה של ספרים.

אנסטסיה מיכאלי: גם בכנסת הזו אני הובלתי את אחד הנושאים החשובים, בגלל שגם כאמא הייתי מעורבת בו, זה נושא של ספרי לימוד לילדים בבתי ספר, שזו גם הוצאה מאד גדולה להורים, תקציב מאד של משפחה.

גלילה רון-פדר: צריך שלושה במאה לספרי לימוד.

אנסטסיה מיכאלי: הלוואי.

אנסטסיה מיכאלי: ואני כאן רוצה לברך, זאת הזדמנות בשבילי לברך את חברת הכנסת עינת וילף.

אנסטסיה מיכאלי: מחר יש לנו טקס בוועדת החינוך, התרבות והספורט, של החלפת ראשי ועדת החינוך, התרבות והספורט, ואלכס מילר מסיעתי פורש ונכנסת לתפקיד עינת וילף.

אנסטסיה מיכאלי: ואני עכשיו בהזדמנות הזו מברכת אותך, ואני מצפה מאד שאנחנו נשים את הנושא על סדר היום הלאומי של הכנסת, לבדוק גם את מחירי ספרי הלימוד וגם את המחירים של הספרים.

ציפי חוטובלי: תודה רבה, אבל לא נערבב שמחה בשמחה.

אנסטסיה מיכאלי: לא, לא, אבל זה מאד קשור.

אנסטסיה מיכאלי: אני לא מערבבת, זה מאד קשור כי זה גם ספר וחוויה של ספר.

אנסטסיה מיכאלי: עוד דבר קטן, הדבר השלישי.

אנסטסיה מיכאלי: מכיוון שהעולים רץ מבחינת הטכנולוגיות וההזדמנויות והאפשרויות, אני אישית משתמשת הרבה בספרים דיגיטליים, וגם בספרים לשמיעה, מכיוון שבעולם המודרני, אצל אימהות.

אנסטסיה מיכאלי: אורלי לוי, הופתעתי ממך לשמוע שאת הספקת לקרוא את הספרים לילדים, לפני שהילדים קראו את הספר.

אנסטסיה מיכאלי: אני אישית לא מספיקה כאם לשמונה ילדים.

אורלי לוי אבקסיס: אני קוראת מהר.

אנסטסיה מיכאלי: לא, תלוי מה כל אחד עושה אבל זה לא פשוט לאמהות לתפקד, ואני מציעה לכם לעשות מן בדיקה משותפת ולהקליט כמה שיותר ספרים גם לשמיעה.

אנסטסיה מיכאלי: אין הרבה ואני בדקתי את השוק.

אנסטסיה מיכאלי: אני חולה על הורדות ספרים לשמיעה והרבה מאד ספרים של רם אורן למשל, ספר המטכ"ל הוא בשמיעה ויש עוד אגדות של אנדרסון מוקלטות על ידי עמליה, העיתונאית מידיעות אחרונות.

גלילה רון-פדר: יש עכשיו מפעל כזה – ספר קלטת.

אנסטסיה מיכאלי: כן.

אנסטסיה מיכאלי: אז אני גם מציעה לבדוק ברמת הפיקוח, שתהיה לכם אופציה, שלא יהיה קרטל כמו שיש לנו בהוצאות ספרי הלימוד, אלא שתהיה לנו עוד אופציה של כמה חברות, שיוכלו להציע לכם שירות של הקלטת הספרים שלכם.

אנסטסיה מיכאלי: למשל הספר חמישה בלונים, זאת חוויה באייפד שהיא חוויה לא רק של שמיעה, גם נגיעה.

אנסטסיה מיכאלי: ואז הילד הקטן בן ה-3, על פי הספר הזה למד את כל הצבעים בעל פה, בגלל הבלון שהתפוצץ.

אנסטסיה מיכאלי: אבל הוא היה אדום או ורוד ושאר הדברים.

אנסטסיה מיכאלי: אז את החוויה הזאת אפשר לעשות כחוויה של לימוד קריאה, עידוד קריאה וגם לימוד בעתיד של הנושא.

ציפי חוטובלי: תודה רבה על ההערה.

ציפי חוטובלי: בנות צעירות, יש לכן טלוויזיה בבית?

תלמידות: כן.

ציפי חוטובלי: מה עדיף – לקרוא ספר או לראות טלוויזיה?

תלמידות: לקרוא ספר.

תלמידות: לראות טלוויזיה.

ציפי חוטובלי: אני רוצה לספר לכן.

ציפי חוטובלי: אתן מכירות את התכנית פרפר נחמד?

תלמידות: כן.

ציפי חוטובלי: יש כאן אישה מקסימה שקוראים לה דתיה בן-דור, שהיא כתבה הרבה מאד שירים לתכנית הזאת וגם סיפורים שהקריאו בתכנית הזאת.

ציפי חוטובלי: אני חייבת להגיד לכן שבדרך כלל מציגים את התחרות בין הטלוויזיה לבין הקריאה, אבל פתאום בביוגרפיות שלכן ראיתי שהרבה מכן מאד נעזרו בכלי החשוב הזה שנקרא טלוויזיה.

ציפי חוטובלי: אז אני רוצה לשמוע מכן, ואולי נתחיל ממך דתיה.

ציפי חוטובלי: קודם כל תספרי לנו קצת איך היה החיבור הזה בינך לבין פרפר נחמד.

ציפי חוטובלי: אני יכולה להגיד לך שהרבה מהספרים שלך אני הכרתי דרך התכנית הזאת, ועד היום יש לי אחיינים, אז הם צופים בזה דרך יוטיוב וכל מיני אמצעים טכנולוגים אחרים.

ציפי חוטובלי: תגידי לי את מה את חושבת על איך אנחנו מעודדים קריאה וגם מצד שני מכבדים גם את הטלוויזיה, שהשתלטה על חיינו, או היום אולי זה כבר האינטרנט.

דתיה בן דור: אני רוצה להגיד לך שאני ממש מרגישה אסירת תודה לתקופה שאני חיה בה.

דתיה בן דור: כי פשוט היא מזמנת לי כל כך הרבה כלים וכלים כל כך מבורכים, שיש בהם פוטנציאל וכל החכמה היא להשתמש בפוטנציאל שישנו בכלי ולא להשתמש בכלי ככלי.

דתיה בן דור: אמנם אומרים שהמדיום הוא המסר, אבל אני לא מאמינה בזה, דרך אגב.

דתיה בן דור: אני מאמינה שהתוכן הוא המסר ולא המדיום הוא המסר.

דתיה בן דור: זאת אומרת טלוויזיה זה לא טוב וזה לא רע, זה תלוי מה אתה מכניס לתוכה .

דתיה בן דור: זה בסך הכל כלי.

דתיה בן דור: וזה באמת היה האתגר הגדול שלי, כשהתחלתי לכתוב לטלוויזיה.

דתיה בן דור: דרך אגב, התחלתי לכתוב בקישקשתא, לא בפרפר נחמד.

דתיה בן דור: ובכלל אז אנחנו בארץ המצאנו את הכל.

דתיה בן דור: המצאנו את הטלוויזיה, המצאנו הכל וגם המצאנו אז איך כותבים בכלל טלוויזיה לילדים.

דתיה בן דור: ולמזלנו הטוב, הטלוויזיה לילדים נמסרה אז לידיה הנאמנות של הטלוויזיה החינוכית ולא הטלוויזיה המסחרית, כי אם הטלוויזיה שלנו הייתה נולדת וצומחת בטלוויזיה המסחרית – אז אוי לנו.

דתיה בן דור: אז באמת נוצרו פה איזה שהן אושיות ראשוניות של טלוויזיה לילדים, מאד מאד טובות ומשובחות, שדרך אגב למרות שיש היום זילות בילדים ובתכנים לילדים, מה שכן נותר מהטלוויזיה של אז, נותר קנה המידה.

דתיה בן דור: הטלוויזיה החינוכית יצרה איזה שהוא רף שעד היום כל מה שנוצר היום לילדים משווים מיד לטלוויזיה החינוכית.

דתיה בן דור: זה בעיני כבר דבר מאד חשוב, כי ברגע שיש לך איזה שהוא קנה מידה להשוות אליו, אז אתה יודע מה טוב ואז אתה גם יודע מה לא טוב.

דתיה בן דור: כי אם אין לך את הטוב, אז אתה לא יודע שהלא טוב הוא לא טוב.

דתיה בן דור: אז זה באמת היה האתגר שלי כבר בקישקשא.

דתיה בן דור: והאתגר היה, הרי הכתיבה לטלוויזיה היא כתיבה רב תחומית.

עינת וילף: והיום יש את זה ב-HOT VOD, אז אפשר לחזור ולראות.

דתיה בן דור: נכון.

דתיה בן דור: עכשיו, הכתיבה שלי, בכל אופן כך התייחסתי אליה, לתכניות ילדים חינוכיות בטלוויזיה החינוכית, היא למעשה כתיבה רב תחומית.

דתיה בן דור: אתה גם מחנך, אתה גם צריך להיות איש משכיל, גם איש קורא, אתה צריך גם להכיר ולהבין בילדים ולהיות מורה ומחנך, ולדעת פסיכולוגיה התפתחותית של הילד ולהיות מחובר לילד וכו' וכו'.

ציפי חוטובלי: ואני מוסיפה עוד משהו שהוא התחום הראשוני שלך – המוסיקה.

דתיה בן דור: כן.

דתיה בן דור: אבל אני רוצה להוסיף עוד.

דתיה בן דור: אתה צריך להיות מצוין בלשון העברית, כמובן ויש הרבה מאד התמודדות גם בכתיבה לטלוויזיה, התמודדות לשונית.

דתיה בן דור: באיזו מדיניות שפה את צריכה לנקוט, מתי להשתמש בסגנון שהוא רלבנטי לך נניח מבחינת הדרמה, אבל אולי יש פה איזו שהיא בעייתיות מבחינת התרבות או מבחינת השפה כערך.

דתיה בן דור: הרבה מאד התלבטויות.

דתיה בן דור: ונכון, יחד עם זה אני באמת באתי מתחום המוסיקה.

דתיה בן דור: ודרך אגב, אני לא מבדילה בכתיבה שלי בין הכובעים השונים, אם אני כותבת ספרות או שיר או תסריט, או מחזה או מוסיקה, הכל בא מאותו מקום.

דתיה בן דור: זאת אומרת שואלים אותי איך אתה יכולה גם לכתוב מנגינות וגם דברים אחרים.

דתיה בן דור: בשבילי לכתוב מנגינה או לכתוב את המילים שלה – זה אותו דבר – אין בין הדברים האלה הבדל.

דתיה בן דור: ולהיפך, ולכן אני גם אדם מאד של היי-טק, של טכנולוגיות, מאד מאד.

דתיה בן דור: אני רק מצפה כל יום לטכנולוגיה החדשה שתבוא ויהיה לי צעצוע חדש לשחק בו.

דתיה בן דור: ובאמת עכשיו אני מאד נלהבת מהמדיום של האפליקציות, כי אני חושבת שיש בהן פוטנציאל נפלא.

דתיה בן דור: ולהיפך, הרי האייפד היום זה כלי של ילדים.

אנסטסיה מיכאלי: אנחנו משתמשים בזה.

דתיה בן דור: אתם כן, אבל ילדים?

עינת וילף: הילדים עוד יותר, זה לגמרי נכון.

ציפי חוטובלי: זה אמור להיות כלי אינטואיטיבי.

דתיה בן דור: זה של הילדים היום.

דתיה בן דור: זה הכלי של הילדים.

דתיה בן דור: אז אם הוא כבר בידיהם והם אוהבים אותו, הוא יוצא מן הכלל, הוא נפלא.

ציפי חוטובלי: אז את מוכנה לוותר על חווית הדפדוף והכריכה?

דתיה בן דור: קודם כל איזה חוויה זה דפדוף?

עינת וילף: אגב, אני יכולה להעיד מהבית שהם אוהבים גם וגם.

עינת וילף: את דירה להשכיר הוא אוהב לדפדף והוא אוהב לעשות גם באייפד, בשניהם.

דתיה בן דור: בדיוק.

דתיה בן דור: אז אני רוצה להגיד לכם ככה, הטעות היא של האנשים השמרנים, אולי הקצת טכנופוביים, שאומרים לא, אני צריך את הריח של הספר והדפדוף.

גלילה רון-פדר: תחשבי על זה שכשהתחיל הדפוס אז גם זה היה איזה מן מהפכה.

דתיה בן דור: נכון.

דתיה בן דור: ראו בזה קללה לאנושות, בוודאי.

גלילה רון-פדר: בכלל, הספר היה על אבן.

ציפי חוטובלי: בעצם אולי עוד 5 שנים אנחנו בכלל נדבר על ספרים אלקטרוניים וכל הארבעה במאה - - -

דתיה בן דור: לא, אני לא בטוחה.

דתיה בן דור: אחד, הוא לא במקום השני.

דתיה בן דור: זאת אומרת הוא לא מחליף ולמי שירצה את חווית הדפדוף אז יהיה לו את הספר.

דתיה בן דור: לפי דעתי בסופו של דבר באמת החוויה האלקטרונית תנצח, כי גם שם יש חוויה.

דתיה בן דור: יש שם חוויה נפלאה, ואתה כיוצר צריך ליצור את החוויה.

דתיה בן דור: זאת אומרת זה לא מספיק שיש לך איזה גימיק שכשאתה לוחץ על משהו אז הוא מסתובב או משמיע קולות.

דתיה בן דור: העניין והחכמה היא באמת להשכיל להשתמש במדיות האלה בצורה מושכלת, לא כגימיק, ואני בהחלט מתכוונת לעשות את זה.

דתיה בן דור: אני בהחלט כבר בונה.

ציפי חוטובלי: אז בעצם את חיה בעולם שבו הספרות היא ממש לא הדבר הגבוה הזה שעושים כשיושבים עם הספר, אלא זה חלק מעולם טכנולוגי שלם - - -

דתיה בן דור: לא, הוא גבוה בכל מקרה.

דתיה בן דור: הרי תפקידה של הספרות להיות גבוה, לרומם.

גלילה רון-פדר: בזכות הסיפור, מה שבתוך הספר.

דתיה בן דור: הספרות היא הספרות.

דתיה בן דור: הספרות היא הבית הרוחני בעצם.

ציפי חוטובלי: בכל זאת הערה קטנה.

ציפי חוטובלי: את מכירה את זה שהיום הטלוויזיה המרכזית שמנהלת את חיינו היא טלוויזיה מסחרית ולא טלוויזיה חינוכית.

דתיה בן דור: רע מאד.

ציפי חוטובלי: רע מאד.

ציפי חוטובלי: אז מה את היית ממליצה כדי שהחיבור היפה שהיה בעבר לפחות, לפני 20 שנה, בין טלוויזיה לספרות, ימשיך להתקיים?

ציפי חוטובלי: היית מעצימה את הטלוויזיה החינוכית או שהיית מעודדת יצירה - - -

דתיה בן דור: תראי, הייתי מעצימה את הטלוויזיה החינוכית, אבל שהטלוויזיה החינוכית תואיל בבקשה לחזור אל המנדט שלה.

גלילה רון-פדר: זה לא יעזור.

דתיה בן דור: אז זה לא יעזור, כי יש מגמות שאתה כבר לא יכול ואין כבר דרך חזרה וזה בלתי הפיך.

גלילה רון-פדר: זה שוק חופשי.

דתיה בן דור: הטלוויזיה החינוכית זה לא שוק חופשי.

גלילה רון-פדר: לא, השוק הוא חופשי.

גלילה רון-פדר: כשאני הייתי בוועדה שרצתה לסגור את הטלוויזיה החינוכית, ראו שטלוויזיה החינוכית יש בערך 0.2 רייטינג וזה הולך ויורד וזה לא יעזור שום דבר.

גלילה רון-פדר: בגלל שמי שיכול להעביר ככה, ברגע שיש לו שלט, אז הוא מעביר לאן שהוא רוצה.

אנסטסיה מיכאלי: האמת שיש יוטיוב עכשיו, וברוב התוכן הילדים גם צופים דרך היוטיוב.

אנסטסיה מיכאלי: אז מהבחינה הזו אני עוד מעט רואה שהטלוויזיה גם הולכת ונעלמת.

ציפי חוטובלי: רונית, רצית להעיר.

רונית לוינשטין-מלץ: אני רוצה להגיד באמת בנושא הזה של חיבורים של ספרות.

רונית לוינשטין-מלץ: אם פעם היו אומרים שהספר הוא נגד טלוויזיה ונגד מחשב, אני גם מרגישה שאפשר פה לעשות הרבה חיבורים.

רונית לוינשטין-מלץ: אני הצעירה שמבניכן, כתבתי סדרה שבינתיים יצאו בה 6 ספרים.

רונית לוינשטין-מלץ: לסדרה קוראים מסע בעקבות שמי, פתחתי אתר אינטרנט שנקרא אותו דבר, ולכל ספר יש את ההמשך של החוויה.

רונית לוינשטין-מלץ: הרגשתי שילדים מתקשרים ושואלים כל מיני שאלות וכשהם גמרו לקרוא הם עוד בתוך הנושא.

רונית לוינשטין-מלץ: הם עוד רוצים להמשיך.

רונית לוינשטין-מלץ: אז יש שם עוד סיפורים וסרטונים ותמונות ודברים שקשורים לנושא של הספר ובעצם זה ממש מרחיב.

רונית לוינשטין-מלץ: מי שלא רוצה יכול להישאר רק ב-, וזה לילדים קצת יותר גדולים מהשירים, אז זה לא משהו שאפשר לעשות אותו אינטראקטיבי כל כך.

רונית לוינשטין-מלץ: אבל בסוף אפשר לנצל את סוגי המדיה השונים ופשוט ביחד לעשות מזה משהו שהוא כן יכול להתפתח.

רינת הופר: רק עוד שתי מילים אחרונות, בכל זאת משהו בשבח.

רינת הופר: אני לא סותרת את הכל, אבל כן יש את המקום הזה שבו ספר הוא ספר.

רינת הופר: הוא נמצא שם, הוא לא זז אליך, הוא לא בא אליך, הוא לא עושה כלום.

רינת הופר: אתה צריך לבוא אליו.

רינת הופר: אני גם מקווה שזה לעולמים יישאר, שאמא תשב עם ילד בן שנתיים והוא לא יהיה בלילה לבד עם האייפד.

ציפי חוטובלי: לא, בכל מקרה הוא יצטרך עזרה בהתחלה.

דתיה בן דור: כי זה שזה באייפד זה לא אומר שהילד יהיה איתו לבד, האמא יכולה לשבת אם האייפד.

דתיה בן דור: זו חוויה חדשה.

דתיה בן דור: זה נפלא.

דתיה בן דור: אמא עם ילד ואייפד, בעיני - - -

רינת הופר: אבל חייב להישאר המקום הזה.

רינת הופר: זאת אומרת את כן חייבת וכל מה שאת אומרת אני מסכימה במאה אחוז, אבל את חייבת לקחת את המקום הזה שבו שברגע שהספר הופך להיות יצירה דיגיטלית, אז הוא כבר מתחרה עם סרטים של דיסני בתקציב של טריליון דולר.

דתיה בן דור: ממש לא.

דתיה בן דור: לחלוטין לא.

דתיה בן דור: אני קוראת ספרים באייפד, אני קוראת המון ספרים.

דתיה בן דור: אז למה שזה לא יהיה כך ילדים?

ציפי חוטובלי: עכשיו אני עושה רגע הפסקה ואני מבקשת מכן סופרות יקרות.

רינת הופר: ספר למבוגרים, גם את תקראי אותו ב... את לא מזיזה אותו.

דתיה בן דור: באמת?

דתיה בן דור: נכון, זה מה שאני אומרת.

דתיה בן דור: אני לא חושבת שספר של ילדים אם הוא באייפד הוא צריך להיות אינטראקטיבי.

רינת הופר: גם אני לא.

דתיה בן דור: יכולים להיות אותם שבספר, עם האיורים.

דתיה בן דור: מה שקורה עכשיו, כל הנושא הזה עדיין בחיתוליו ועדיין עוד לא יודעים ועוד מנסים וכדי להתחנף לקהל אומרים שכדי שתהיה הצדקה לשים את הסיפור הזה באייפד, אז כדאי שכשאני נוגע אז זה גם יזוז.

דתיה בן דור: אבל זה מפריע להמשכיות של הסיפור.

דתיה בן דור: זה בכלל לא רלבנטי, זה לא לעניין.

דתיה בן דור: אבל לפי דעתי אלה מחלות ילדות וירדו מזה.

דתיה בן דור: השוק הזה כל העניין הזה יירגע ואני מבטיחה לך שיהיו ספרים שקטים ורגועים באייפד, בלי אינטראקציה ובגלי קולות ובלי צלצולים.

רינת הופר: אני מאד מקווה.

דתיה בן דור: אין לי ספק בזה.

ציפי חוטובלי: בגלל שאנחנו צריכים להיפרד מהכיתה החמודה שהגיעה לכאן ואני מאד מעריכה גם שהן הגיעו וגם שהן שאלו שאלות מאד חכמות.

ציפי חוטובלי: מתנת הפרידה שלי אליכן, שלא רק נדבר על ספרים, אלא גם נקרא קצת.

ציפי חוטובלי: יש כאן סופרות שכל אחת מהן בחרה קטע שהכי חביב עליה, או מהספרים שלה אולי מספר אחר, ונעשה סבב קצר שתוכלו גם לקחת הביתה איזו טעימה מהספרות שהן כתבו.

ציפי חוטובלי: בבקשה, נעשה סבב.

ציפי חוטובלי: דתיה, את בחרת לנו קטע?

ציפי חוטובלי: בבקשה.

דתיה בן דור: כן.

דתיה בן דור: אני בחרתי בספר ככה זה בעברית.

דתיה בן דור: אתן מכירות את הספר הזה?

תלמידות: כן.

תלמידות: כן.

תלמידות: יש לנו את זה בבית.

דתיה בן דור: בחרתי בספר הזה כי זה הספר הכי חינוכי שלי, אבל אל תגלו לילדים כי החינוכיות פה מאד מאד מוסוות, אז אל תגלו לילדים שמאחורי הספר הזה עומדת מורה בעצם.

דתיה בן דור: בעצם מאחורי הספר הזה עומדת קודם כל מורה, על הכתפיים שלה יושבת היוצרת והיוצרת כותבת את הספר וכך הוא נולד.

דתיה בן דור: אני אקרא לבנות החמודות, ובכלל לכולכם, קטע שנקרא מילים אחיות, ועכשיו נראה איך אתן בעברית.

דתיה בן דור: כולנו בעצם, לא רק הילדות: מילים אחיות יש בעברית מילים אחיות שאומרות אותו הדבר ולמרות שהן אומרות אותו הדבר אף אחת מהן לא מיותרת כי הן אומרות אותו הדבר קצת אחרת ולכן אפשר להגיד נאמר ואפשר לומר נגיד אפשר להגיד חבר ואפשר לומר ידיד אפשר להגיד אילן ואפשר להגיד עץ אפשר להגיד ליצן ואפשר לומר לץ אפשר להגיד גשם ואפשר לומר מטר אפשר להגיד מקום ואפשר לומר אתר האם ידעתן שאתר זה בעצם מקום?

דתיה בן דור: אפשר להגיד חמה ואפשר לומר שמש אפשר להגיד אתמול בערב ואפשר לומר אמש אפשר להגיד נא ואפשר לומר בבקשה אפשר להגיד שקט ואפשר לומר שה, כי הן אומרות את אותו הדבר, קצת אחרת.

ציפי חוטובלי: מקסים.

ציפי חוטובלי: תודה רבה.

ציפי חוטובלי: ראיתן איזה שקט נהיה פה כשמקריאים?

ציפי חוטובלי: גלילה, איזה חלק את בחרת?

גלילה רון-פדר: אני הבאתי את הספר אל עצמי.

גלילה רון-פדר: מי מכירה אותו?

תלמידות: אני.

גלילה רון-פדר: לא, כי חשבתי שאני הולכת לקרוא לבוגרים פה, שמבחינתי הם היו ילדים כשהספר אל עצמי יצא.

ציפי חוטובלי: גלילה, גיליתי עליך שזה מהחיים, שאת בעצמך היית אמא לילדי אומנה.

גלילה רון-פדר: אם אומנת, כן.

גלילה רון-פדר: אני הייתי אם אומנת ל-10 ילדים.

גלילה רון-פדר: הסיפור הוא על ילד ששמו ציון, שעובר לגור במשפחה אומנות והקטע שבחרתי זה הקטע שבו הוא מגיע למשפחה האומנת והוא מאד מבוהל כי הוציאו אותו מהבית שלו והוא מגיע למקום אחר ששם יש בכלל כללים אחרים והכל אחר והוא נורא לחוץ, ושם יש ילד ששמו ניר, שאמור לקבל את פניו: "בבית המתין לנו ניר, ילד בלונדיני כחול עיניים ורזה.

גלילה רון-פדר: יש לו קול מצפצף ורגליים דקות כאלה, שאפילו אם הוא ירצה הוא לא יוכל לשחק איתן כדורגל כמו שצריך.

גלילה רון-פדר: בהתחלה אמרה הגברת שרוני: "זה ניר".

גלילה רון-פדר: ניר חייך ואני שתקתי.

גלילה רון-פדר: אחרי כן גברת שרוני אמרה: "עכשיו ניר יראה לך את החדר שלכם".

גלילה רון-פדר: ניר שוב חייך ואני שתקתי.

גלילה רון-פדר: לבסוף אמר ניר: "בוא", נענעתי בראש אבל שתקתי.

גלילה רון-פדר: החלטתי שאני אשנא אותו.

גלילה רון-פדר: למה?

גלילה רון-פדר: מפני שהוא נקי כזה, מסורק, אין לו שום שריטה לא על היד ולא על הרגל, בעיניים שלו רואים שהוא חושב את עצמו.

גלילה רון-פדר: למשל אחרי שעלינו לחדר וניר הראה לי את המיטה ואת הארון שלי, הוא שאל: "ולנגן על פסנתר אתה יודע?".

גלילה רון-פדר: "מה?" שאלתי בתדהמה, "על פסנתר, אני מתכוון לקונצרטים של קומפוזיטורים, מוצרט, באך, בטהובן".

גלילה רון-פדר: זהו זה.

גלילה רון-פדר: זה בדיוק מה שהרגשתי.

גלילה רון-פדר: הוא חושב את עצמו ולא יותר.

גלילה רון-פדר: לכן הוא אומר מילים כאלה שאני לא מבין.

גלילה רון-פדר: קונצרט, שמונצרט, מוצרט, שמוצרט.

גלילה רון-פדר: מרקו הזהיר אותי במפורש מפני ילדים שידברו בכוונה מילים לועזיות כאלה כדי שאני לא אבין.

גלילה רון-פדר: "אבל אתה לא תיתן לו לשגע אותך", אמר מרקו, "אתה תיתן לו בחזרה מנה אחת אפיים".

גלילה רון-פדר: "אני שוער", אמרתי בגאווה והצבעתי על הכדור החדש.

גלילה רון-פדר: "אני עוצר אפילו את הבעיטות הפגזיות ביותר".

גלילה רון-פדר: ניר פרץ בצחוק, "אני שאלתי על נגינה".

גלילה רון-פדר: הרגשתי שהוא מזלזל בי וחושב שאני שווה פחות ממנו.

גלילה רון-פדר: "פסנתר, חליל, גיטרה, שאלתי אם אתה מנגן על משהו", אמר ניר ונשען על הפסנתר המבריק וליטף אותו בידיו, כאילו הוא בובה.

גלילה רון-פדר: "לא אכפת לי מה ששאלת.

גלילה רון-פדר: זה גם לא מעניין אותי הפסנתרים שלך.

גלילה רון-פדר: אני הייתי השוער הטוב ביותר בכל בית שאן ומרקו הכניס אותי לנבחרת, אפילו שאני קטן ממנו בשלוש שנים.

גלילה רון-פדר: במשחק האחרון, כשהחלוץ המרכזי שלהם הגיע למרחק של מן השער שלי ועל השער שלי בכלל לא הייתה הגנה אז-", ניר לא הקשיב לדבריי כלל וכלל.

גלילה רון-פדר: אצבעותיו דפדפו בספר התווים שלו ועיניו לא הסתכלו בי.

גלילה רון-פדר: כשניר אמר מילים שאני לא מבין – שנאתי אותו.

גלילה רון-פדר: אבל כשאני דיברתי מילים שהוא לא מבין – הוא בז לי.

גלילה רון-פדר: למה?

גלילה רון-פדר: "

ציפי חוטובלי: מקסים.

ציפי חוטובלי: תודה רבה.

ציפי חוטובלי: חיה, מה בחרת?

תהילה גרוסמן: סליחה, אנחנו חייבות לצאת.

ציפי חוטובלי: טוב, אז לכו ללמוד בבית הספר ואל תשכחו את הספרים, ותודה רבה שבאתן לכאן ואני מקווה שלפחות אחת תחליט שהיא רוצה גם לכתוב.

ציפי חוטובלי: או להיות חברת כנסת.

ציפי חוטובלי: כולן יכולות להיות חברות כנסת.

תלמידות: תודה רבה.

תלמידות: תודה.

תלמידות: תודה רבה.

ציפי חוטובלי: חיה, עכשיו תקראי לנו.

חיה שנהב: אני אקרא לגדולים.

חיה שנהב: אז אני בחרתי שני שירים קצרים מספר חדש, כבר שנתיים, שקוראים לו העורב והלימון.

חיה שנהב: ספר שירים.

חיה שנהב: ספר שירים הוא תמיד יותר בעייתי.

חיה שנהב: פחות קונים אותו.

חיה שנהב: פחות רוצים אותו, אבל אחר כך השירים מקבלים חיים או שלא.

חיה שנהב: לשיר הראשון שאני אקרא קוראים שאלות של חצילים.

חיה שנהב: שאלות של חצילים למשל, חציל אחד שאל האם חצי חציל טעים כמו חציל שלם?

חיה שנהב: וחציל אחר שאל – כשחציל מסתכל במראה וחושב מחשבה האם גם החציל שבמראה חושב אותה מחשבה?

חיה שנהב: וחציל אחר שאל כשרואים חציל ליד פיל איך יודעים מי פגש את מי הפיל את החציל או החציל את הפיל?

חיה שנהב: חציל אחר שאל הצליל של המילה חציל הוא צליל יפה במיוחד או צליל רגיל?

חיה שנהב: וחציל אחר שאל – חציל, שהצורה שלו משתנה לקובייה לבנה האם הוא נשאר חציל?

חיה שנהב: ככה החצילים שואלים ושואלים.

חיה שנהב: החצילים שואלים שאלות של חצילים.

חיה שנהב: למשל, חציל אחד שאל שאלה שאין עליה תשובה האם כדאי לשאול אותה בכלל?

ציפי חוטובלי: מקסים.

ציפי חוטובלי: תודה רבה.

ציפי חוטובלי: עוד שיר.

חיה שנהב: אני אקרא שיר שנקרא העורב והלימון, גם העורב וגם הלימון ליד הבית שלי.

חיה שנהב: העורב והלימון עורב אחד טעם לימון וזה היה חמוץ כל כך.

חיה שנהב: העורב כל כך נבהל הרים כנפיים וברח.

חיה שנהב: מה קרה, מה קרה?

חיה שנהב: שאלו החברים.

חיה שנהב: היזהרו מלימונים, ידידי היקרים.

חיה שנהב: אבל עורב אחר צעק אני אמיץ, אני גיבור.

חיה שנהב: תנו לי 1,000 לימונים, ואת כולם אני אגמור.

חיה שנהב: מספיק אחד להתחלה, אמרו לו כל החברים.

חיה שנהב: תאכל אחד, ואם תרצה נביא את כל האחרים.

חיה שנהב: העורב טעם לימון, וזה היה חמוץ כל כך.

חיה שנהב: העורב כל כך נבהל, הרים כנפיים וברח.

חיה שנהב: גם הוא ברח, גם הוא ברח, צחקו החברים.

חיה שנהב: היזהרו מלימונים, ידידי היקרים.

ציפי חוטובלי: מתוק מאד.

ציפי חוטובלי: תודה רבה.

ציפי חוטובלי: רינת, מה הבאת לנו?

רינת הופר: אני הבאתי גם שיר אחד מתוך ספר שירים שנקרא "שירים מקופסאות גפרורים" וזה שיר שנקרא אנטיפסטה.

ציפי חוטובלי: זה שלך.

רינת הופר: כן.

רינת הופר: הוא ספר פחות מוכר.

ציפי חוטובלי: כי זה לא עם איורים שלך.

רינת הופר: זה איורים שלי, וכולו עשוי מחפצים בעצם.

רינת הופר: למשל השיר הזה, נקרא אנטיפסטה והוא כולו עשוי מאטריות.

רינת הופר: זה ספר שההשראה שלו הייתה בעצם עבודות שעשיתי מדברים ישנים ואז נכתבו השירים.

רינת הופר: זה שיר שנקרא אנטיפסטה.

רינת הופר: אנטיפסטה מעבר לחופי תל אביב ונתניה ביבשת קטנה ושמה לזניה, קרו המלכה מוצרלה זוקיני ואהובה המלך אלפרדו פטוצ'יני.

רינת הופר: היו להם ארמונות קנלוני וגני ספגטימי, ופוסילי, רגטוני, פנה ולינגוויני.

רינת הופר: היו להם נהרות של רוטב עגבניות ואגמים של שמנת עם פטריות.

רינת הופר: היו להם יערות קנלוני ועצי מקרוני ובכל זאת הם סבלו מרעב ומעוני.

רינת הופר: לא היה להם מה לאכול וממה לחיות כי הם פשוט שנאו אטריות.

ציפי חוטובלי: מקסים, תודה.

ציפי חוטובלי: פשוט יפיפה.

ציפי חוטובלי: רונית, מה בחרת?

רונית לוינשטין-מלץ: אני בחרתי מספר חדש שיצא עכשיו לשבוע הספר, שמספר על עליית יהודי אתיופיה לארץ.

רונית לוינשטין-מלץ: מדובר על מבצע יחסית עלום של המוסד, שהקים בסודן כפר צוללים שתפקד ככפר תיירות וכפש נופש ומכל העולם הגיעו לשם תיירים, ובעצם זה היה סיפור כיסוי לדרך להעלות את יהודי אתיופיה לארץ.

רונית לוינשטין-מלץ: זה טרום מבצע משה ומבצע שלמה וככה עלו בזרזיפים קטנים דרך הים, ואחר כך היו המבצעים היותר גדולים.

רונית לוינשטין-מלץ: אז בספר אני מתארת את העלייה שלהם לארץ.

רונית לוינשטין-מלץ: וכדי להבין את הקטע שאני מקריאה, אני מספרת על משפחה שאם המשפחה הייתה בהריון והייתה אמורה ללדת בארץ, וכנראה בגלל הקושי של הדרך, הם הלכו בדרכים לאורך זמן, אז היא ילדה לפני הזמן תינוקת מאד מאד קטנה, פגה, ובתנאים של מה שהיה שם היא לא הצליחה לשרוד והם החליטו לקבור אותה שם.

רונית לוינשטין-מלץ: עכשיו, מכיוון שביום אסור היה ללכת הם הלכו רק בלילות.

רונית לוינשטין-מלץ: בימים הם התחבאו במערות, אז כשהם קברו אותה זה היה בחיפזון, כדי שלא יראו אותם והם מהר חפרו קבר ונכנסו למערה חזרה.

רונית לוינשטין-מלץ: רק האמא נשארה ליד הקבר, היא רצתה להיות עוד כמה דקות עם התינוקת: "אמא סירבה לעזוב את הקבר.

רונית לוינשטין-מלץ: היא נשכבה על התלולית הקטנה ובכתה.

רונית לוינשטין-מלץ: אבא סימן לכולנו לחזור וביקש מהמדריך לתת לאמא עוד זמן קצר להישאר שם, להשלים עם הפרידה.

רונית לוינשטין-מלץ: המדריך הסכים בחוסר נחת וסימן לארבעת הצופים להישאר במקומם ולהמשיך לתצפת".

רונית לוינשטין-מלץ: (לתצפת שלא יגיעו אנשים).

רונית לוינשטין-מלץ: "אחרי חצי שעה אמר לי אבא לצאת מהמערה וללכת לקרוא לאמא.

רונית לוינשטין-מלץ: "תגיד לה שתבוא, מוכרחים להמשיך.

רונית לוינשטין-מלץ: תגיד לה שכן המשפחה מחכה לה כאן".

רונית לוינשטין-מלץ: ואז בינם, אחרי, קפץ ואמר: "אני אלך".

רונית לוינשטין-מלץ: אני לא יודע למה ויתרתי, אבל עד שהתלבטתי אם לתת לו ללכת או לא, הוא כבר רץ החוצה.

רונית לוינשטין-מלץ: למה הוא תופס לי, התרגזתי בלב, אבל לפני שהספקתי להתרגז באמת, הוא חזר פנימה בריצה, כרוח סערה, חיוור כמו מת ומגמגם: "יש שם שד.

רונית לוינשטין-מלץ: אני ראיתי את השד של המתים".

רונית לוינשטין-מלץ: הוא המשיך למלמל מילים לא ברורות, מסרב להירגע.

רונית לוינשטין-מלץ: אבא רץ איתו החוצה מיד וכולנו אחריו.

רונית לוינשטין-מלץ: אמא עדיין שכבה ליד הקבר, ראשה טמון בכפות ידיה ולידה, במקום הקבר של אחותנו, ראינו את האדמה זזה.

רונית לוינשטין-מלץ: "היא חיה" צעק אבא, ורץ לחשוף את החול מעל הקבר.

רונית לוינשטין-מלץ: אמא הרימה את ראשה והסתכלה בו כלא מאמינה.

רונית לוינשטין-מלץ: כשראתה את החול זז, גם היא נכנס לטירוף וצעקה "מה עשינו לילדה שלנו, קברנו אותה חיים?

רונית לוינשטין-מלץ: " ועזרה לאבא לחשוף את הקבר בפראות.

רונית לוינשטין-מלץ: לא ייאמן, אבל צ'קולש באמת נשמה.

רונית לוינשטין-מלץ: (צ'קולש זה השם שלה, שהמשמעות באמהרית זה – מישהי שמיהרה לבוא, נולדה לפני הזמן).

רונית לוינשטין-מלץ: "צ'קולש באמת נשמה.

רונית לוינשטין-מלץ: היא פרצה בבכי ואמא חיבקה אותה חזק.

רונית לוינשטין-מלץ: נס תחיית המתים.

רונית לוינשטין-מלץ: עכשיו אני יודע איך נראית תחיית המתים.

רונית לוינשטין-מלץ: אבא הסביר לנו אחר כך שהחול החם עושה לתינוקת מה שהאינקובטור עושה בבית החולים.

רונית לוינשטין-מלץ: השמש המדברית חיממה את החול, החול הזרים את הדם בגוף של התינוקת והיא התחילה להתאושש".

רונית לוינשטין-מלץ: הילדה הזאת חיה היום בירושלים, קוראים לה אביגיל.

ציפי חוטובלי: מדהים, מדהים.

ציפי חוטובלי: תראו, אני חייבת להגיד לכם שיש לי אין ספור שאלות שאני לא אשאל בפעם הזאת, כי השארתן לי טעם של עוד, כל אחת מכן.

ציפי חוטובלי: אני נהניתי מכל רגע, התמוגגתי לראות גם את הבנות הצעירות האלה, שהן בכל זאת בכיתה ג' והצליחו להחזיק מעמד פה, באמת בתוך עניין משמעותי וראו שהן מתרגשות, כי הן הבינו שיש כאן בכל זאת משהו מיוחד וחגיגי.

ציפי חוטובלי: אני ממש אסירת תודה לכל אחת מכן שטרחה ובאה ושיתפה.

ציפי חוטובלי: פתחתן לנו צוהר לעולם שלכן, ואני אאפשר לכן את זכות המילה האחרונה, מה אנחנו כאן יכולים לעשות כדי לעודד קריאה או כדי כן לעודד את הנושא הזה של שכר סופרים, שכר סופרות, ואולי אפילו אם יש לכן איזה משהו אישי שחשוב לכן לומר, אז כל אחת מכן מקבלת את זכות המילה האחרונה.

ציפי חוטובלי: אני מקווה שנהנתן.

ציפי חוטובלי: נתחיל, נעשה סבב הפוך.

ציפי חוטובלי: רונית.

רונית לוינשטין-מלץ: לא, לא, אני צריכה לחשוב.

ציפי חוטובלי: רינת.

רינת הופר: הרבה פעמים גם כשמז

רינת הופר: מינים אותי לאירועים וקוראים לי סופרת, אז אני נבהלת מעצמי.

רינת הופר: אני מאד אוהבת שבאנגלית אומרים WRITER, ולא סופר.

רינת הופר: אז כאילו אולי לפעמים זה עוזר גם להבין שספרות היא חלק מהחיים.

רינת הופר: זאת אומרת אני לא רואה את מה שאני עושה שונה.

רינת הופר: את יודעת, יש אנשים שבונים בניינים ויש גם חברי כנסת.

רינת הופר: אז אולי גם להעביר, יחד עם כל החגיגה והשמחה שביצירה, גם איך היא שלובה בחיים שלנו, ולא להפוך ספרות למן משהו, הדבר העבה, שזה באמת, שקשה יותר וקדוש יותר.

רינת הופר: אלא זה חלק מה-, בייחוד גם בהקשר של ילדים.

רינת הופר: ספרות וכל יצירה היא חגיגה, היא חלק מהחיים.

רינת הופר: היא לא עומדת על איזה כן.

רינת הופר: את יודעת, מכינים קצת שניצלים, כותבים שירים.

ציפי חוטובלי: תודה.

ציפי חוטובלי: חיה, מה יש לך להגיד?

חיה שנהב: אני דברנית גרועה, אבל אני רוצה להגיד תודה.

חיה שנהב: אני חושבת שלבוא לכנסת זו חוויה.

חיה שנהב: אני בדרך כלל לא באה לפגישות, אבל לכבוד הכנסת ולכבודתנו, ולהגיד תודה לחברותיי הסופרות.

ציפי חוטובלי: תודה רבה לך.

ציפי חוטובלי: כן, גלילה.

גלילה רון-פדר: אני חושבת שאתם לא צריכים לעשות הרבה, כי דברים נעשים בשטח, אתם רק צריכים לא להפריע.

ציפי חוטובלי: את יודעת, אומרים את זה על כל התחומים, לגבי מה שאנחנו עושים.

גלילה רון-פדר: לא, שוב אני אומרת, לא צריך לעשות למען הסופרים, צריך לעשות למען הקריאה ובבתי הספר.

גלילה רון-פדר: עכשיו, תמיד היו סופרים.

גלילה רון-פדר: בכל העולם זה ככה.

גלילה רון-פדר: יש סופרים שפורצים ויש סופרים שלא פורצים.

גלילה רון-פדר: יש איזו מסננת טבעית שהעולם החופשי מכתיב אותה וכמה שפחות יעשו ועדות שיקבעו מי טוב, מי לא טוב, דברים בולשביקים כאלה, כך ייטב.

גלילה רון-פדר: ואני רוצה להגיד שבתחום שלנו, בתחום של הכותבים לילדים ולבני נוער בבתי הספר, קצת לא מקובל לתת מחמאות, אבל בבתי הספר נעשים דברים נפלאים.

ציפי חוטובלי: מצוין.

ציפי חוטובלי: אני מרוצה מאד לשמוע.

ציפי חוטובלי: תודה.

ציפי חוטובלי: כן, דתיה.

דתיה בן דור: אני חושבת שאולי באמת הטיפול בתחום הזה של עידוד קריאה, אמור בעצם להיות בידיו של משרד החינוך.

ציפי חוטובלי: יש כאן נציגות, נכון?

דתיה בן דור: נכון.

דתיה בן דור: אז אין לי אלא לעודד את משרד החינוך יותר ולהאיץ בכם ולדרבן בכם, אנא עשו לעידוד הקריאה בבתי הספר ונעשים דברים וזה נכון.

דתיה בן דור: אני מבקרת הרבה בבתי ספר ואני רואה שיש שם ספריות נפלאות ובעיקר ספרניות נפלאות שהן חדורות רוח שליחות ונלהבות וסוחפות אחריהן את הילדים ובבתי הספר מקיימים מפגשים ומזמינים סופרים למפגשים עם הילדים, שמבחינת הילד לפעילות הזאת יש חווית חיים והיא יכולה להיות וכדאי שתהיה חוויה מכוננת לחיים וזהו.

דתיה בן דור: ולא נותר לי אלא באמת להודות לך, חברת הכנסת היקרה והחביבה והנחמדה.

גלילה רון-פדר: בשם כולם.

דתיה בן דור: בשם כולנו, ובעיקר בשם הילדים.

ציפי חוטובלי: בשמחה, העונג כולו שלנו.

ציפי חוטובלי: תודה לכן על כל מה שעשיתן, ואני מאחלת לכן בריאות ואריכות ימים ושתמשיכו לכתוב כתיבה פורה, שתגיע לכל הבתים בישראל.

דתיה בן דור: אמן ואמן.

ציפי חוטובלי: זו הברכה שלי, ותודה רבה.