ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 18, פרוטוקול מספר 612, 2012-05-15 09:00

אלכס מילר: שלום, אני פותח את ישיבת הוועדה.

אלכס מילר: אני מכנס את הישיבה בעקבות גל האירועים שהיה לאחרונה בקרב בני הנוער.

אלכס מילר: הסכינאות משתוללת, ואנחנו ממש בעליית מדרגה מבחינת הקושי של אותם האירועים שאנו עדים להם בזמן האחרון.

אלכס מילר: אפשר להסתכל על זה מההיבט של תעסוקת הנוער בזמן החופשי שלהם מחוץ המסגרת החינוכית, וגם אם מדובר על אירועים שהיו בתוך מערכת החינוך – בתוך בתי הספר, ברגע שאנחנו מסתכלים על התמונה הכללית זה נראה רע מאוד.

אלכס מילר: אנו צריכים לפעול בנחישות כדי למצוא פתרונות יצירתיים למניעת אותם אירועים, שהם מצמררים מאוד כאשר אנו רואים את התוצאות: אנשים נהרגים.

אלכס מילר: הנוער נמצא בסכנה יומיומית: בפארקים ובתוך המסגרות שאין עליהן שום שליטה.

אלכס מילר: צריך לחשוב על הפתרון מכל ההיבטים: באכיפה, בשינוי המנגנון ההסברתי בתוך מערכת החינוך – מודעות לכל אותן הסוגיות: ענישה פלילית וכו'.

אלכס מילר: לדעתי, הדבר החשוב ביותר הוא תעסוקת הנוער במסגרת חינוך בלתי פורמאלי.

אלכס מילר: אמנם מערכת החינוך יודעת בחלק מן המקרים להתמודד עם מה שקורה בתוך בתי הספר, אבל כאשר אנחנו מסתכלים על מערכת החינוך הבלתי פורמאלי אין ספק שהמערכת הזו מאוד בעייתית היום.

אלכס מילר: לא כל הורה יכול להרשות לעצמו לשלוח את הילד שלו לחוגים.

אלכס מילר: זה עולה המון כסף.

אלכס מילר: אם אנחנו מסתכלים על כלל בני הנוער, אנו רואים שדווקא אותה אוכלוסייה שהיתה צריכה להיות במסגרת אותם החוגים – נוער בסיכון וכו' – נמצאת בפארקים עם אלכוהול.

אלכס מילר: בסופו של דבר אנחנו רואים נגזרת של כך בהתפרצות אלימה מאוד בין בני הנוער ובמסגרת אותם אירועים שראינו לאחרונה – תגובה למצבים שהם נתקלים בהם: תגובה אכזרית מאוד בכל הנוגע לפתרון בעיות כאלה ואחרות.

אלכס מילר: הפתרון ההגיוני ביותר הנראה לאותם צעירים, הוא אלימות.

אלכס מילר: קיימנו ישיבות גם בעבר, ושמענו דיווח מגורמי אכיפה: משטרת ישראל ומשרד החינוך, שיש צמצום, אבל התופעות הן מאוד בעייתיות וקשות.

אלכס מילר: הייתי מציע שנשמע את משטרת ישראל בעקבות אותם אירועים שהיו לאחרונה.

אלכס מילר: אנחנו רוצים לדעת, האם יש שינוי מבחינת הפעילות הקשורה לשעות בהן הנוער אינו נמצא במערכות החינוך אלא באותם הפארקים.

אלכס מילר: האם יש שיתוף פעולה עם השלטון המקומי?

אלכס מילר: הרי כולנו יודעים איפה אותם מקומות בעייתיים.

אלכס מילר: זה לא סוד, שבכל עיר יש מקומות בהם יש יותר בעיות ומקומות בהם יש פחות בעיות.

אלכס מילר: כולם יודעים איפה מתכנסות קבוצות כאלה ואחרות.

אלכס מילר: איך מטפלים בזה?

אלכס מילר: יכול להיות במסגרת של פרויקט "עיר ללא אלימות", הצבת מצלמות ופעילות של הרשות למלחמה בסמים ואלכוהול.

אלכס מילר: אני יודע ששם נעשו דברים חיוביים מאוד.

אלכס מילר: חשוב לנו לשמוע, האם הפעילות מתרחבת ויש תוצאות.

אלכס מילר: היינו רוצים לשמוע גם התייחסות לאירועים האחרונים שהיו.

אלכס מילר: נציגי המשטרה, בכל יום אנו שומעים שאתם מצליחים להגיע לאותם עבריינים.

אלכס מילר: בלי שום קשר למה שקורה אחרי האירוע ולהצלחת המשטרה להגיע לאותם עבריינים בפועל, הגיע הזמן שנתחיל לחשוב לא רק מה עושים אחר כך אלא גם מה עושים לפני בשביל למנוע ובשביל שלא נהיה עדים לאירועים להם היינו עדים לאחרונה.

אלכס מילר: אנחנו נתחיל עם משטרת ישראל.

ערן קמין: אני ראש מחלקת נוער במטה הארצי.

ערן קמין: אני אתחיל ואומר: ככלל, יש ירידה בעבריינות הנוער.

ערן קמין: הנתונים הסטטיסטיים מלמדים על ירידה שנמשכת כבר מספר שנים מאז 2004.

ערן קמין: יש ירידה של בין 10% ל-20%, גם בעבירות אלימות, גם בעבירות נלוות לאלימות וגם בעבירות אחרות.

ערן קמין: סטטיסטיקה, כפי שאדוני יודע, אינה חזות הכל.

ערן קמין: אנחנו בטח ובטח לא מנהלים רק מעקב אחר הסטטיסטיקה, אלא דנים ובודקים כל מקרה לגופו.

ערן קמין: צריך לזכור, שמשטרת ישראל מגיעה לטפל במקרים כאשר הם כבר בקצה הרצף.

ערן קמין: כאשר מערכות וגופים אחרים כשלו, משטרת ישראל היא זו שנדרשת לתת את הפתרון.

ערן קמין: סוף השבוע לפני האחרון היה סוף שבוע קשה וחמור.

ערן קמין: צריך לזכור, שלא בכל המקרים היו מעורבים קטינים על פי הגדרתם בחוק.

ערן קמין: גם במקרים האלו המשטרה הגיבה תוך 24 שעות, הביאה לגילוי העבריינים ולמיצוי החקירה וחקר האמת.

ערן קמין: אנחנו נעשה את זה בכל מקום ובכל זמן.

ערן קמין: המשטרה לא יכולה להיות בכל מקום ובכל שעה.

ערן קמין: אנחנו עובדים עם מה שיש לנו, ומה שיש לנו פרוס בשטח במקסימום האפשרי.

ערן קמין: אנחנו כבר עכשיו נערכים לקראת הקיץ ומבצעים את פעילות האכיפה שלנו יחד עם רשויות נוספות: הרשות למלחמה בסמים ואלכוהול, השלטון המקומי, מערכת החינוך ומערכת הרווחה, מתוך כוונה להגביר את החיכוך עם בני הנוער, עם האנשים הנמצאים במוקדי הבילוי ומהווים מטרד לאזרחים, מהווים סיכון לעצמם, מהווים סיכון לשלום הציבור.

ערן קמין: אנחנו עשינו ונעשה את זה ביתר שאת.

ערן קמין: יחד עם זאת, צריך לזכור – ואני אומר את זה כל הזמן - שמדובר במענה רב מערכתי.

ערן קמין: אם מישהו חושב שהמשטרה היא המענה היחידי לאלימות בני הנוער, הוא גם טועה וגם מטעה.

ערן קמין: זה צריך להיות משהו שהוא חוצה משרדים וחוצה מערכות.

ערן קמין: אנחנו משתפים פעולה ככל יכולתנו.

אלכס מילר: מבחינת אותם האירועים שהיינו עדים להם לאחרונה - בכמה מהם היתה מעורבת שתיית אלכוהול?

אלכס מילר: כל פעם אני שומע שצריך להוציא את האלכוהול מכל העניין הזה.

אלכס מילר: בכמה מהאירועים – לפי הנתונים הסטטיסטיים שיש לכם - הסוגיה של האלכוהול משפיעה?

ערן קמין: אין שדה שמזין אלכוהול בתוך התיק המשטרתי.

ערן קמין: יחד עם זאת, אנחנו יודעים שבאירוע בבאר שבע היה מעורב אלכוהול.

אלכס מילר: ברחובות?

ערן קמין: לא בהכרח ידוע לנו על אלכוהול.

ערן קמין: אני חייב לציין, שהפעילות המשטרתית בנושא אלכוהול - כתוצאה מהחקיקה שהבית הזה עשה בתחום הזה החל מאפריל 2010 – היא פעילות שמראה נחישות ופעילות ממוקדת של המשטרה.

אלכס מילר: אם היום שותים אלכוהול בשטח ציבורי: פארקים, גנים וחניות, המשטרה יכולה, על פי החוק, להגיע למקום, לקחת את הבקבוק ולשפוך את האלכוהול.

ערן קמין: קטין ששותה אלכוהול לא עובר עבירה.

ערן קמין: מי שמוכר לו את האלכוהול הוא זה שעובר עבירה.

ערן קמין: יחד עם זאת, ברגע שאנחנו מזהים שסביב האלכוהול יש פעילות המסכנת את שלום הציבור או את ביטחונו, אנחנו רשאים לעקב את הקטין לתחנה, לזמן את הוריו, ובמידה ויש רעש ניתן לתת דוחות חטאים וכו'.

ערן קמין: היום יש לנו סמכות, שלא היתה נתונה בעבר, שבכל מקום שיש שתייה וזה נעשה בפומבי, ניתן לבוא ולהשמיד את המשקה, תוך פגיעה מינימאלית בכבודו של האדם.

אלכס מילר: אנחנו מדברים כרגע על הקטינים.

אלכס מילר: במידה ותהיה הצעת חוק האוסרת בצורה מוחלטת שתיית אלכוהול של קטינים בשטח ציבורי – כמובן שאף אחד לא ייכנס לבתים, ולפי החוק אסור למכור אלכוהול במקומות בילוי – בפארקים וגנים, ששם לא ההורים ולא המוכרים יכולים לעקוב אחרי הדברים.

אלכס מילר: אלכוהול בדרך כלל יוצא מהבית, או שמישהו אחר רוכש עבור הקטינים את השתייה - האם הצעת חוק כזו יכולה לפתור חלק מהסוגיות שאתם מתמודדים איתן?

ערן קמין: אני מבין, שאדוני מציע שקטין שמחזיק אלכוהול יהיה בגדר של עובר חוק, בהנחה שזה נעשה במקום פומבי.

ערן קמין: זו החלטה של הבית הזה.

אלכס מילר: השאלה היא, האם הסוגיה הזו עלתה במסגרת כל הדיונים שעשיתם ביחד עם הרשות למלחמה בסמים ואלכוהול.

ערן קמין: בחוק שנחקק באפריל 2012, המיקוד היה באלה שמוכרים את האלכוהול לקטינים.

ערן קמין: המיקוד לא היה הקטין עצמו, מתוך רצון שלא לתייג אותו כעבריין.

ערן קמין: העובדה שעצם זה שקטין מחזיק אלכוהול במקום כזה או אחר הופכת אותו מיד לעובר חוק, היא בעייתית ויש לה גם משמעויות תקציביות, כלכליות ואחרות, שהבית הזה צריך לתת עליהן את הדעת.

אלכס מילר: איזה משמעויות?

ערן קמין: אנחנו כארגון נעשה כמובן כל מה שהחוק יחייב אותנו, אבל אני לא יודע אם הפתרון הנכון הוא להחליט שכל קטין ששותה אלכוהול הוא עובר חוק.

ערן קמין: אני לא חושב שזה הפתרון הנכון.

ערן קמין: אני חושב, שהפתרון הנכון הוא להילחם, להסביר, למנוע, להסביר את הרעות החולות הטמונות באלכוהול, לפעול כנגד כאלה שמפיצים: סוחרים ומוכרים אלכוהול לקטינים.

ערן קמין: בשנת 2011 היו 1,000 תיקים שנפתחו לבעלי פיצוציות ומועדונים, שמכרו אלכוהול לקטינים.

ערן קמין: אני מדבר על למעלה מ-300 כתבי אישום.

ערן קמין: יכול להיות, אדוני, שהבית הזה צריך להחליט על החמרה במיסוי על אלכוהול, ואולי להפוך אותו למצרך כל כך יקר כך שהנגישות אליו תהיה קשה.

ערן קמין: זה משהו שאפשר לבחון אותו.

ערן קמין: אני לא הייתי הולך על הקצה, של לתייג את כל בני הנוער השותים אלכוהול כעוברי חוק.

ערן קמין: הייתי שם את הנושא הזה ב"צריך עיון".

אלכס מילר: אנחנו מדברים גם על הנגזרת של זה.

אלכס מילר: במידה ויש איסור לגמרי על שתיית אלכוהול של קטינים, מערכת החינוך יכולה גם כן להתמודד.

אלכס מילר: היו מקרים שקרו בטיולי בתי הספר.

אלכס מילר: היום על פי החוק אסור – אלא אם יש מידע מוצק על אותם חבר'ה המביאים את הבקבוקים לטיול.

אלכס מילר: ברגע שזה יהיה אסור, זה יפתור בעיות אחרות שאנחנו רואים בתוך המערכת.

אלכס מילר: אני הייתי מציע למשרד לביטחון פנים ולשאר הגופים לבחון את הסוגיה הזו.

ערן קמין: אין בעיה.

אלכס מילר: אתה צודק שאנחנו רואים ירידה במספר האירועים, אבל דרגת החומרה של אותם האירועים מבטלת את אותה עבודה שנעשתה לאחרונה להפחתת המספר.

אלכס מילר: כאשר אנחנו רואים שנרצחים אנשים, אין כבר על מה לדבר.

אלכס מילר: בנוגע למקומות בהם מתכנסים בני הנוער – בכל עיר ועיר המשטרה והשלטון המקומי יודעים איפה הם המקומות הבעייתיים יותר ואיפה הם המקומות הבעייתיים פחות.

אלכס מילר: יכול להיות שצריך לעשות מיפוי של כל אותם מקומות בעייתיים.

אלכס מילר: יש תקציב למשטרה במסגרת פרויקט "עיר ללא אלימות".

אלכס מילר: אולי הגיע הזמן שאת המצלמות האלו תציבו במקומות שאתם מכירים כמקומות בעייתיים.

אלכס מילר: אני שומע שיש בכל מיני מקומות משמר של הורים שמסתובבים.

אלכס מילר: הם יודעים לאן להגיע.

אלכס מילר: אני יודע שיש את פרויקט "עיר ללא אלימות", ואני שואל: אם ההורים יודעים לאן להגיע - הם הרי לא עוברים בכל פארק ופארק.

אלכס מילר: הם יודעים שהם צריכים להגיע לשלוש-ארבע מקומות בהם יש בעיה – אז למה לא לשים שם מצלמות?

אלכס מילר: למה שמים אותן במקומות אחרים, כך שלפעמים זה נראה כאילו מגנים על כל מיני בתי עסק, שיש חשש שתהיה שם פריצה?

ערן קמין: אדוני, אני אגלה לך ולוועדה סוד גלוי: הנושא של מיפוי מקומות בילוי נעשה בעצה אחת עם המשטרה.

ערן קמין: למשטרה יש את הידע איפה מתרכזים בני הנוער, איפה יש הקמות רעש, איפה יש אלימות.

ערן קמין: אנחנו ממפים את האזורים האלה על פי הנתונים הסטטיסטיים הנצברים במשטרת ישראל.

ערן קמין: אנחנו עובדים בשיתוף עם הקהילה, בין אם זה השלטון המקומי, בין אם זה פרויקט "עיר ללא אלימות", בין אם זו הרשות למלחמה בסמים.

ערן קמין: יש חיכוך מתמיד, יומיומי, בסופי שבוע ולא רק בסופי שבוע, במקומות האלה.

ערן קמין: יחד עם זאת, לא בכל רגע נתון המשטרה יכולה להיות במקום, ולא בכל רגע נתון סיירות הורים יכולות להיות במקום.

אלכס מילר: פה לא מדובר על להגיע בפועל.

אלכס מילר: פה מדובר בעניין הרתעתי.

ערן קמין: בחלק מהמקומות יש מצלמות.

אלכס מילר: אני אומר לך, שברגע שהקבוצה הזו יודעת שיש מצלמות באותם פארקים זה מפחית את מספר האירועים שיכולים לקרות באותם המקומות.

ערן קמין: הנושא של המצלמות הוא תלוי תקציב.

ערן קמין: היום הפרויקט של "עיר ללא אלימות" שמכסה את הנושא של "מוקד רואה" פרוס ב-90 יישובים.

ערן קמין: זה לא נותן מענה כלל ארצי.

ערן קמין: יחד עם זאת, הנושא הזה של "מוקד רואה" דורש הרבה תקציב, ולא כל רשות מסוגלת להרים את זה.

ערן קמין: עוד דבר שאדוני צריך לזכור, הוא שכאשר יש מצלמות בני הנוער, מטבע הדברים, נעים למקום שאין בו מצלמות, אין בו תאורה ואין בו גנים.

ערן קמין: בעיר גדולה, כפי שאדוני מתכוון, יש הרבה מוקדי בילוי וקשה לכסות את כולם בשביל להגיע לתוצאה המיטבית.

ערן קמין: אני לא נאחז בסטטיסטיקה, אבל הסטטיסטיקה מלמדת על ירידה.

ערן קמין: תמיד יהיה אירוע כזה או אחר, שיגרום לנו להתכנס, לדון בו ולדבר עליו, וזה בסדר גמור.

ערן קמין: צריך להסתכל גם על התהליך השלם והכולל, המלמד על האפקטיביות של העבודה שלנו ושל גופים אחרים שעובדים איתנו.

עינת וילף: דווקא בהקשר של התהליך הכולל, האם תוכל להגיד מה כן עובד?

ערן קמין: בתחילת הדברים הסברתי, שיש ירידה כוללת בנתוני הפשיעה של בני הנוער.

ערן קמין: הירידה היא בעבירות האלימות, עבירות נלוות לאלימות ועבירות אחרות.

ערן קמין: מאז החקיקה החדשה, במהלך שנת 2010-2011 וגם בשנה הזו, אנחנו עובדים מול אלה שמפיצים ומוכרים אלכוהול לקטינים.

ערן קמין: אנחנו עובדים כדי לתת מענה שלם כנגדם.

ערן קמין: מה זה אומר?

ערן קמין: זה אומר שאנחנו גם פועלים כדי להוכיח את העבירה הפלילית שהם מבצעים, ואנחנו גם מבצעים סגירות מנהליות של עסקים המוכרים אלכוהול לקטינים.

עינת וילף: כלומר, אתה רואה בזה את מוקד הבעיה, כאשר אתה מצביע על הירידה לאורך הזמן.

עינת וילף: אתה רואה את המוקד במכירת האלכוהול.

ערן קמין: הפעילות הזו יוצרת הרתעה אצל אלה שמוכרים אלכוהול לקטינים.

ערן קמין: אנחנו כבר מזהים חשש אמיתי מאימת החוק במקומות בהם נהגו למכור אלכוהול לקטינים.

ערן קמין: יחד עם זאת, זה לא המענה היחידי.

ערן קמין: המענה חייב לכלול גם הסברה, גם מניעה, וגם איזשהו פתרון שיטיל מיסוי ונטל כספי אמיתי על כל אלה שמבקשים למכור אלכוהול ולהפיץ אותו בקרב קטנים.

עינת וילף: אבל עדיין אתה רואה את האלכוהול כמוקד.

ערן קמין: אלכוהול הוא מחולל פשיעה, אבל אסור לנו להתעלם מהעובדה שרוצח – רוצח כדוגמא - תמיד מנסה לתלות את האשם באלכוהול או בסם.

ערן קמין: הרוצח הוא אותו אחד שרצח.

ערן קמין: האלכוהול לא רצח.

ערן קמין: אסור לנו ליפול למלכודת של השימוש הנלוז במשקה כטענת הגנה לרצח.

ערן קמין: הרוצח הוא רוצח.

ערן קמין: אותו אחד שרצח את גדי ויכמן בבאר שבע, הוא רצח אותו ולא האלכוהול.

ערן קמין: במענה לשאלתך, אנחנו כן רואים את האלכוהול כמחולל פשיעה.

אלכס מילר: כך גם כאשר אתה מקבל החלטות בעניין קנסות המוטלים על נהגים שנוהגים בגילופין.

אלכס מילר: במידה ואדם עשה תאונה שבעקבותיה נהרגים אנשים, ברור שהאדם הוא זה שעשה את התאונה.

אלכס מילר: בגלל שהוא היה במצב של גילופין, הוא איבד שליטה.

אלכס מילר: יכול להיות שאם הוא לא היה במצב של שכרות הוא לא היה מגיב בצורה כל כך קיצונית.

ערן קמין: מה שאני מנסה לומר, זה שלפעמים אנו נוטים לוותר לכאלה שנהגו מתוך גילופין.

אלכס מילר: אנחנו לא מחפשים את העניין של שתיית אלכוהול כתירוץ.

ערן קמין: זה לא עניין של תירוץ.

ערן קמין: לעניות דעתי, אנחנו צריכים להחמיר עם אלה שעושים את מה שהם עושים תחת השפעת אלכוהול, ולא לוותר.

עינת וילף: אגב, כבר היום החוק מאפשר להעניש באופן חמור על החזקת סכין.

עינת וילף: האם בכלל עושים בזה שימוש?

ערן קמין: מבחינת הנתונים המספריים, יש ירידה בנושא של עבירות סכין - ירידה שבאה אחרי עלייה מאוד גדולה - בזכות אכיפה משטרתית כנגד נושאי סכין.

ערן קמין: הירידה היא במספר אחוזים.

ערן קמין: העבירה של נשיאת סכין היא עבירה שנאכפת על ידי המשטרה.

אלכס מילר: מה הענישה כלפי קטין שמחזיק סכין?

ערן קמין: הענישה היא תלוית בית משפט.

ערן קמין: אין לי נתונים.

אלכס מילר: האם זו עבירה פלילית שיכולה להגיע למאסר?

ערן קמין: בוודאי.

ערן קמין: זו עבירה פלילית עד מאסר.

אלכס מילר: איך אתה עוקב אחרי זה?

אלכס מילר: זה נראה לי קצת מוזר.

אלכס מילר: נניח שיש קבוצה של נוער שמתכנסת לאירועים של תנועות הנוער, ושם משתמשים בסכינים כדי לחתוך.

ערן קמין: צריך להוכיח שנשיאת הסכין נעשית שלא למטרה כשרה.

אלכס מילר: כלומר, אם אתה מגיע לאותו פארק ומזהה קטין עם סכין שותה אלכוהול, אתה לוקח אותו באותו הרגע.

ערן קמין: לוקח אותו, עוצר אותו, חוקר אותו ומאשים אותו.

אלכס מילר: נציג הרשות, מהן המסקנות שלכם?

אלכס מילר: איזה שינויים צריך לעשות בשביל שאנחנו נוכל להגן?

אלכס מילר: אנחנו לא יכולים למנוע את כל האלימות במדינת ישראל.

אלכס מילר: זה בסופו של דבר יקרה, אנחנו פועלים למען הדבר הזה.

אלכס מילר: אנחנו יכולים לפחות להגן על הקטינים.

אלכס מילר: מה, לדעתכם, ניתן לעשות היום שעדיין לא נעשה על ידי בית המחוקקים: בעניין של ענישה, בעניין של אכיפה, בעניין של הסברה?

אלכס מילר: אני יודע שאתם פועלים בצורה יוצאת מן הכלל בכל המקומות, ואנחנו מכירים את הנציגים שלכם בכל עיר ועיר, שעושים עבודה נפלאה.

אלכס מילר: סוף-סוף יש לכם תקציב נורמאלי.

אלכס מילר: מבחינת הניסיון שלכם, מה כדאי לעשות בשביל להביא לשינוי?

יוסי הראל: אני גם המדען הראשי של הרשות למלחמה בסמים ובאלכוהול, ואני גם יושב כראש תוכנית המחקר הבינלאומי על בריאות הנוער, שמלווה את ארגון הבריאות העולמי בנושא התנהגויות סיכון של הנוער הישראלי מתחילת שנות התשעים ועד היום.

יוסי הראל: אלה הנתונים העדכניים ביותר.

יוסי הראל: כמו שאדוני יודע, הרשות עובדת בשיתוף פעולה מאוד הדוק עם המשטרה, עם משרד החינוך ועם המשרדים הרלוונטיים האחרים.

יוסי הראל: יחד איתם אנחנו מובילים את התוכנית הלאומית בנושא של אלכוהול.

יוסי הראל: אנחנו בפירוש רואים את האלכוהול כהתנהגות סיכון מאוד ליבתית, מבחינה זאת שהיא מחוללת את אותם מצבים מעוררי אלימות או נמצאים ברקע להסתברות הרבה יותר גבוהה לסוג כזה של התרחשות, כמו שראינו.

יוסי הראל: התוכנית הזו היא תוכנית מאוד מערכתית.

יוסי הראל: זו תוכנית התוקפת את הבעיות מכל כיוון אפשרי בעת ובעונה אחת, בצורה המשולבת עם מסרים אחידים, כאשר כל השותפים שותפים לה.

יוסי הראל: ישנו סנכרון מלא בין הפעילות של פרויקט "עיר ללא אלימות", משטרת ישראל, המתאמים שלנו בישובים והתוכניות בשטח.

יוסי הראל: התוכנית הזו הולכת ומשתפרת, ואנחנו תוך כדי ריצה לומדים.

יוסי הראל: כמו שאדוני יודע, בשנתיים הראשונות של התוכנית, שהסתיימו בסוף 2011, רשמנו בפעם הראשונה בהיסטוריה של ה-15 שנים האחרונות בהן היתה תקופה של החמרה רצינית בשתייה מופרזת של אלכוהול בקרב נוער וצעירים, ירידה בשיעורי השתייה הבעייתית של האלכוהול, בעיקר מגיל 11 ועד סוף התיכון.

יוסי הראל: בגילאים המבוגרים יותר אנחנו עדיין ממתינים לראות ירידה יותר משמעותית.

יוסי הראל: ההתחלה נתנה סימנים שאנחנו בדרך הנכונה.

עינת וילף: איך אתם מודדים עלייה או ירידה?

יוסי הראל: יש מספר מערכות מחקר מדעיות גדולות.

יוסי הראל: זו שאני מתייחס אליה כרגע זה הסקר האפידמיולוגי הגדול של בני הנוער, של ארגון הבריאות העולמי, שנעשה ב-50 מדינות, כולל בישראל.

יוסי הראל: אנחנו מקבלים בכל שנתיים תמונת מצב על בסיס מדגם מייצג ארצי של הנוער, ואת תמונת המצב הזו אנחנו מנטרים.

יוסי הראל: בנוסף, יש עוד כמה מאמצים.

יוסי הראל: יש את הסקר האפידמיולוגי של הרשות למלחמה בסמים.

יוסי הראל: שם יש את הנתונים האחרונים של מדד האלימות של משרד החינוך, שעשה מדגם בקרב 23,000 תלמידים.

עינת וילף: על בסיס שאלונים.

יוסי הראל: כן.

יוסי הראל: אני מדבר על דיווח עצמי של הילדים- דיווח עצמי אנונימי עם המדדים הכי תקפים ומהימנים שמוכרים בספרות המדעית ועקביים לאורך השנים מבחינת היציבות שלהם.

יוסי הראל: כלומר, אין לנו היום שום יסוד, אפילו הקטן, להניח שיש לנו עיוותים בנתונים הללו.

יוסי הראל: אלה נתונים שבכל העולם משתמשים בהם להתוויית מדיניות.

יוסי הראל: כמו שערן אמר, מאז 2004 אנחנו מתחילים לראות התחלה של ירידה גם במדדים של אלימות.

יוסי הראל: גם זה בפעם הראשונה בעשור וחצי האחרונים.

יוסי הראל: הירידה הזו היא בעיקר בקרב הילדים בגילאים היותר נמוכים.

יוסי הראל: בגילאים הגבוהים יותר הירידה היא קצת יותר מתונה.

יוסי הראל: אנחנו עדיין רוצים לראות את העסק הזה מעמיק.

יוסי הראל: אין ספק – ואת זה אני אומר כמדען המלווה את התחום הזה כבר שלושים שנה, גם בארץ וגם במקומות אחרים בעולם – שאנחנו רואים בשנים האחרונות התחלה של שיפור, בעיקר בבסיס של הפירמידה של אותן התנהגויות יומיומיות, בנאליות, של אלימות, אלימות מילולית, נשיאת נשק – שזה לא בנאלי כמובן – והשתייה הבעייתית של אלכוהול.

יוסי הראל: הירידה הזו אומרת לי כמדען, שהיא מנבאת בשנים הקרובות ירידה בהסתברויות של המקרים היותר קיצוניים ויותר חמורים של אותן אוכלוסיות קצה, שניזונו מזה שלפני שנתיים- חמש שנים הן היו בבסיס של הפירמידה והגיעו לנקודות הקצה הללו.

יוסי הראל: זה דיון קצת אקדמי, אבל כדאי שנלמד מהחלק הזה של ההצלחה.

יוסי הראל: יש דברים שנעשים בסדר, ואנחנו צריכים להעמיק אותם ולהמשיך אותם.

יוסי הראל: משרד החינוך נכנס בצורה מאוד מאסיבית, גם לגילאים הנמוכים של כיתות ה-ו'.

יוסי הראל: שם אנחנו רואים את ההצלחה מאוד מהר.

יוסי הראל: לגילאים המבוגרים יותר, בעיקר אחרי תקופת התיכון, הצבא ואחרי הצבא, הרבה יותר מורכב להגיע, כי הם לא בתוך מסגרות כמו אל של משרד החינוך.

יוסי הראל: אנחנו ברשות מאמינים, שהקהילה חייבת לקחת פה אחריות הרבה יותר גדולה.

יוסי הראל: אנחנו כארגונים ומוסדות לאומיים נותנים את ההכוונה, המשאבים והדחיקה - וזה חייב להיות - אבל הקהילה חייבת לקחת אחריות.

יוסי הראל: הרבה שנים אנו אומרים את הסיסמה שלמדנו מג'וליאני בניו יורק: Zero tolerance– "אפס סובלנות" לאלימות.

יוסי הראל: אני טוען, שאפס סובלנות לא צריך להיות רק כלפי מקרי אלימות.

יוסי הראל: "אפס סובלנות" צריך להיות גם כלפי מצבים שנמצאים שם ומעוררי אלימות.

יוסי הראל: לדוגמא, לא ייתכן מצב שקהילה מאפשרת בתוכה שבאופן קבוע תהיינה קבוצות של אוכלוסיית קצה, שבשעות הקטנות של הלילה הן מסתובבות עם סכינים בכיסים וכמויות אדירות של אלכוהול בפארקים ציבוריים.

יוסי הראל: Zero tolerance צריך להיות מופעל במצבים הללו, ולמצוא את החלופות, גם חלופות של הזירות שבהן החבר'ה האלה יכולים להסתובב בבטחה, גם חלופות של פעילויות מותאמות לאוכלוסיות הללו, חלופות שיתנו להן את הצרכים שהן צריכות בצורה בטוחה, ושיפנו אותן למקומות בונים ולא למקומות הרסניים.

יוסי הראל: גם פיקוח צריך להיות: הנושא של מבוגרים משמעותיים בקהילה, הנושא של המסרים האחידים לרוחב כל הקהילה.

יוסי הראל: אלה העקרונות שגם עומדים מאחורי התוכניות של עיר ללא אלימות והתוכניות של המתאמים שלנו בתוכנית אלכוהול.

יוסי הראל: את העקרונות הללו אנחנו חייבים להעמיק.

יוסי הראל: אירועים כל כך טראגיים, כמו שקרו לנו בשבועות האחרונים, הם אירועים שיכולים לעזור לנו אם ננסה לקחת את החלק החיובי – אם יש בכלל דבר כזה באירועים כל כך קשים.

יוסי הראל: הפן החיובי הוא שזה עוד פעם מזכיר לנו שיש נקודות אפלות שאנחנו צריכים לשבת ולחשוב איך לחדור אליהן יותר לעומק.

יוסי הראל: כאשר אני מסתכל על מגוון הפעילויות והכיוון של הפעילויות בצורת העבודה של השנתיים האחרונות, של הקואליציה הזו של שיתוף הפעולה, החשיבה המשותפת והתרגום של זה לשפת המעשה, ההערכה המדעית שנעשית בשטח כדי ללמוד האם אנחנו מצליחים או לא, אנחנו באמת בדרך הנכונה.

עינת וילף: העלית את הנושא הזה של האווירה שלפני.

עינת וילף: לאחרונה, מגיעים למשרד שלי יותר ויותר דיווחים על אוטובוסים אליהם עולים בני נוער עם מוסיקה – משתמשים באייפונים וכדומה להשמעת מוסיקה רועשת.

עינת וילף: כאשר פונים אל הנהג, הנהג מסרב להתערב, לא רוצה בכלל לגעת בזה.

עינת וילף: יושבים אנשים לאורך כל הנסיעה באוטובוס, כאשר קבוצה קטנה של שניים שלושה מרשה לעצמה להתנהג בצורה המפרה את הסדר הציבורי.

עינת וילף: אין שום התייחסות, שום סנקציה, שום הוראה.

עינת וילף: אף אחד בעצם לא רוצה לגעת בזה ולא רוצה להתערב.

עינת וילף: נראה שיש פער בין אווירה של הפקרות ברמת הסדר הציבורי לבין אירועים של אלימות חמורה.

עינת וילף: השאלה היא מה נעשה בתווך הזה, שהוא במובן מסוים יותר משפיע על תחושת הביטחון של אנשים.

עינת וילף: כלומר, גם תחושת ההפקרות, חוסר ההגנה והאלימות שבאוויר, ובמיוחד שאנשים בעלי סמכות, כגון הנהג, לא מוכנים בכלל לנקוט עמדה בנושא.

יוסי הראל: אנחנו כחברה, ובוודאי אתם כמנהיגי עם, חייבים להבין שהבעיה הזו לא מתחילה בנוער ולא נגמרת בנוער.

יוסי הראל: אוכלוסיית הנוער היא לא אוכלוסייה שהגיעה אלינו ממאדים או ממקום אחר.

יוסי הראל: האוכלוסייה הזו היא בבואה של האוכלוסייה הבוגרת בישראל.

יוסי הראל: מה שאנחנו רואים אצל בני הנוער זו בעצם השתקפות של צורת ההתנהלות התרבותית שלנו.

יוסי הראל: דברים מהסוג של האירועים שאת מדברת עליהם קורים גם בסיטואציות אחרות, והם קורים לאו דווקא באוכלוסיית הנוער.

יוסי הראל: הם מתחילים באוכלוסייה הבוגרת.

יוסי הראל: השינוי צריך לבוא משיח ציבורי בנושא של תרבות בכלל: תרבות אלימה, תרבות התנהלות במקומות ציבור ודברים מהסוג הזה.

יוסי הראל: אני לא חושב, שאותו נהג אוטובוס, שהסמכות שלו היא להסיע את הנוסעים בבטחה ממקום למקום, צריך לתת את הפתרון לבד.

יוסי הראל: בנושא הזה אין אף גוף – לא המשטרה ,לא משרד החינוך, לא הרשות ולא עירייה מסוימת – שיכול לפתור את הבעיה לבד.

יוסי הראל: זה חייב להיות תהליך מערכתי, תהליך של שיתוף פעולה של כל הגורמים.

יוסי הראל: כמו שאמרתי, הקהילות חייבות להיות שותפות.

יוסי הראל: מדובר על לחולל מהפיכה תרבותית, לחולל שינוי תרבותי שיוקיע סוג כזה של התנהלות.

יוסי הראל: במידה וההתנהגות הזו לא היתה התנהגות אינית-לא היתה התנהגות מקובלת בקהילה של החבריה שהם חיים בה, זה לא היה מתחולל.

יוסי הראל: זה שום מחזיר אותי אל אותה נקודה, שאנחנו חייבים, בכוחות משותפים, בתוך הקהילות, לפתח את אותן אלטרנטיבות של פעילויות בשביל אותם ילדים, כדי שההתנהלות שלהם תהיה נורמטיבית ולא התנהלות כזו הרסנית.

יוסי הראל: זה משהו הרבה יותר רחב ממשהו נקודתי.

יוסי הראל: אחת הבעיות שחווינו בהרבה מדינות אחרות, באותה תקופה שבה הן לא הצליחו לחולל שינוי, זה שהן הלכו ועשו כיבוי שריפות.

יוסי הראל: יש בעיה באוטובוסים – מטפלים בבעיה של האוטובוסים.

יוסי הראל: כך, למעשה, אתה עושה טיפול סימפטומטי במקום ללכת צעד אחד אחורה ולטפל בתופעה עצמה.

יוסי הראל: אותן מדינות, כמו בארצות הברית וכמו באירופה, בהן כן התחולל שינוי בשנים האחרונות, השינוי התחולל בעקבות עבודה מאוד מעמיקה ומאוד רב מערכתית, שהתחילה בצעדים קטנים אבל הצליחה לחולל שינוי בתופעה ולא רק שינוי בסימפטומים.

אלכס מילר: נציג משרד החינוך, בבקשה.

איציק תומר: בהמשך לדברים שנאמרו, אני רוצה להדגיש שיש לנו מחקר של הרשות הארצית למדידה והערכה בחינוך.

איציק תומר: תיכף אני אפרט חלק מהנתונים שהיא פרסמה.

איציק תומר: אני רוצה לומר, שאנחנו רואים בקידום אקלים בטוח וצמצום אלימות יעד מרכזי.

איציק תומר: כבר משנת תש"ע המשרד קבע יעד מרכזי של צמצום האלימות ב-10% וצמצום צריכת האלכוהול ב-10%.

איציק תומר: המשרד הקצה לעניין תקציב ייעודי של עשרה מיליון שקלים.

איציק תומר: עינב שיושבת לצדי תרחיב לגבי תוכניות ספציפיות.

איציק תומר: אני רוצה לחזור למחקר הערכה, שביצעה הרשות הארצית בתשס"ט ובתשע"א, והראתה ירידה במספר משתנים שהיא בדקה.

איציק תומר: אני רוצה לציין בין היתר את הנושא של שתיית אלכוהול, גם בכיתות ד-ו, גם בכיתות ז-ט, גם בכיתות י-י"א.

איציק תומר: יש ירידה גדולה מאוד של שתיית אלכוהול בגילאים הצעירים ד-ו.

איציק תומר: זו אמנם ירידה של 45%, אבל עדיין יש קרוב ל-11% שימוש באלכוהול בגילאים האלה, וזה מבחינתנו שימוש די גבוה.

איציק תומר: אנחנו עדיין עושים מאמצים על מנת להוריד את היקף השתייה.

איציק תומר: כנ"ל בחטיבות העליונות.

איציק תומר: אנחנו צמצמנו את ההיקף ב-15% במהלך השנתיים האלה, אבל עדיין ציבור גדול של תלמידים בגילאים האלה צורך אלכוהול.

איציק תומר: אנחנו עדיין מקדמים תוכניות בעניין הזה.

איציק תומר: יש הנחיה ברורה לבתי ספר יסודיים – יש כ-600 בתי ספר יסודיים בתוכנית מערכתית: כל חטיבות הביניים וחלק מהחטיבות העליונות.

איציק תומר: התוכנית היא כזו שכל בית ספר צריך לפתח תוכנית בית ספרית לצמצום האלימות, לצמצום שתיית אלכוהול.

איציק תומר: מבחינתנו, זה יעד מרכזי.

איציק תומר: צר לי, שמקרים נקודתיים כאלה ואחרים מעיבים על המאמץ הכולל והכללי שאנחנו עושים על מנת לצמצם בשנים האחרונות את תופעות האלימות ואת תופעות השתייה, כולל שימוש בסמים.

איציק תומר: עינב תרחיב.

עינב לוק: בהמשך לדברים שאמר מר איציק תומר, אני רוצה לומר שמכיוון שזה יעד מרכזי של המשרד, הוקצב לזה תקציב ייעודי.

עינב לוק: הוכשרו אנשים שמדריכים בבתי הספר.

עינב לוק: לקחנו את הנושא, וטיפלנו בו לעומק בהרבה מאוד היבטים.

עינב לוק: ישנה תוכנית מערכתית שפועלת בהרבה מאוד בתי ספר.

אלכס מילר: אני בזמנו העליתי את הסוגיה של הסברה לבני נוער על האחריות הפלילית החל מגיל 12.

עינב לוק: אני אתייחס לזה.

עינב לוק: יש לנו תוכנית מערכתית שפועלת בבתי הספר, וחשוב להגיד שהתוכנית היא ארוכת טווח.

עינב לוק: אנחנו לא חושבים שהרצאה אחת מסוימת או פעילות חד פעמית תעשה את ההבדל.

עינב לוק: אנחנו מאמינים בזה שבתי הספר צריכים באופן שיטתי לעבוד על התוכניות, לבנות תוכנית התערבות, להעביר שאלונים לתלמידים, ולבחון כל פעם על מה צריך לעבוד ומה קורה בקרב הילדים.

עינב לוק: התוכניות הן תוכניות מערכתיות ארוכות טווח.

עינב לוק: יש תוכנית של כישורי חיים, תוכנית מפתח הלב, תוכנית לימודי הליבה בכיתות העל יסודי.

עינב לוק: אני רוצה להגיד, שהשנה, בכל התוכניות האלה, שמנו דגש רציני על הנושא של התפקיד של הילדים בקבוצה, ועל הנושא של העומדים מן הצד.

עינב לוק: באירועים האחרונים ראינו את ההתנהלות של בני הנוער: הם לא מדווחים, הילדים רואים אירועים וחוששים לספר, לא מתערבים ולא עושים דבר כדי למנוע את האירוע.

עינב לוק: אנו דנים עם הילדים על כל הסוגיות ועל כל המורכבויות שעומדות מאחורי הנושא של עמידה מן הצד.

עינב לוק: אחד הנושאים המאוד משמעותיים שאנחנו עוסקים בהם השנה בתוכניות שלנו, זה עבודה עם הורים.

עינב לוק: אנחנו רוצים לרתום יחד – הורים ומורים – להתמודד עם המציאות המורכבת הזו: מה תפקיד ההורים, מה התפקיד שלנו, איך אנחנו משתפים פעולה ואיזה מסרים אנחנו מעבירים יחד לילדים.

עינב לוק: אנחנו מכינים ערבים משותפים לתלמידים והורים ביחד עם המורים, כדי להטמיע את המסרים והעקרונות עליהם אנחנו עובדים בתוך בית הספר.

עינב לוק: דבר נוסף שאנו עוסקים בו בשנתיים האחרונות בצורה מאוד אינטנסיבית, זה פיתוח תוכניות לטיפול בתלמידים עם בעיות התנהגות קשות – ילדים המאופיינים בבעיות אלימות קשות.

עינב לוק: אנחנו יודעים שעל אף התוכניות המערכתיות המשמעותיות שאנחנו עושים בכיתות, המסרים והתכנים שאנו מעבירים, עדיין קיים אחוז מהילדים, שהם ילדים שאנו מזהים אותם כילדים בסיכון וילדים המאופיינים בבעיות התנהגות.

עינב לוק: לכן, חלק נכבד מההשקעה התקציבית היום הולך לטיפול בילדים האלה.

עינב לוק: יש לנו שתי תוכניות עיקריות: האחת מתבצעת בתוך בתי הספר, כאשר יועצים, פסיכולוגים ומדריכים מפעילים קבוצות לילדים עם בעיות התנהגות.

עינב לוק: זו תוכנית שפותחה באוניברסיטת תל-אביב ולוותה מחקרית.

עינב לוק: אנחנו רואים שינוי משמעותי אצל הילדים האלה.

עינב לוק: התוכנית לילדי קצה נמצאת בשירותים הפסיכולוגיים ברשויות המקומיות.

עינב לוק: היא נמצאת כרגע בפיילוט, והיא תתרחב בשנה הבאה.

עינב לוק: הטיפול בילדי הקצה כולל עבודה עם הילדים עם בעיות התנהגות, הדרכה פרטנית להורים שלהם – כי אני חושבת שההורים זקוקים פה לליווי מאוד צמוד – והדרכה לצוות החינוכי איך להתמודד עם הילדים עם בעיות ההתנהגות.

עינב לוק: כל התוכניות שלנו משולבות בעבודה עם גורמים נוספים בקהילה.

עינב לוק: חברנו גם לפרקליטות המדינה וגם לסנגוריה הציבורית, שמגיעים לבתי הספר.

עינב לוק: כחלק מהתוכנית המערכתית הם נותנים הרצאות בכיתות הגבוהות יותר על משמעות החוק, על משמעות העבירה, מה קורה כאשר היית עד לאירוע, מה המשמעות החוקתית של זה.

עינב לוק: זה בעצם משלים את העבודה החינוכית שאנחנו עושים בכיתות, לצד הסברה והבנה של משמעות החוק.

עינב לוק: כמובן שאנחנו עושים עבודה משותפת ביחד עם פרויקט "עיר ללא אלימות" והרשות למלחמה בסמים ואלכוהול, ומשתפים את בני הנוער כמובילים ביחד איתנו את השינוי.

עינב לוק: היום בני הנוער חוברים ביחד עם תנועות הנוער לעבודה אחר הצהריים – עבודה של הסברה מתוך בני הנוער.

עינב לוק: מאוד חשוב שהתוכניות לא ייצאו רק ממערכת החינוך והמבוגרים.

עינב לוק: אנחנו מגייסים ביחד איתנו את ההורים ואת בני הנוער להיות שותפים.

אלכס מילר: חה"כ חנין, בבקשה.

דב חנין: תודה על הדיון.

דב חנין: אני מצטער על הנוכחות.

דב חנין: יש פה שלושה חברי ועדה ושחקן חיזוק אחד.

אלכס מילר: אתמול בנושא של נגבה היו כל מי שיכולת לחשוב עליו.

דב חנין: וגם מי שלא יכולתי לחשוב עליו.

דב חנין: זה קצת מאפיין את מה שקורה אצלנו בכנסת – וחבל.

דב חנין: הנושא הזה הוא נושא שמעסיק את הציבור – ובצדק.

דב חנין: אני חושב, שמעורבותה של ועדת החינוך היא חשובה.

דב חנין: אני לא מקבל את הניסוח של המשנה למנכ"לית משרד החינוך, שאנחנו עוסקים במקרים נקודתיים שמעיבים על המאמץ הגדול שמשרד החינוך עושה.

דב חנין: אני מסכים איתך, שמשרד החינוך עושה מאמץ גדול, אבל אני לא מסכים איתך שאנו עוסקים במקרים נקודתיים.

דב חנין: אנחנו עוסקים במקרים נקודתיים המשקפים תופעה הולכת ומתרחבת, מדאיגה ומסוכנת.

דב חנין: התופעה הזו מחייבת התמודדות רוחבית ומערכתית.

דב חנין: חלק מההתמודדות צריכה להיעשות על ידי המשטרה וחלק על ידי משרד החינוך.

דב חנין: חלק נמצא גם במעגלים יותר רחבים.

דב חנין: אני מסכים עם חה"כ וילף, שאחת הבעיות היא אותה אווירה של הפקרות במרחב הציבורי.

דב חנין: זה לא מתחיל ונגמר בילדים ובבני נוער.

דב חנין: ישנה אווירה של הפקרות במרחב הציבורי, וכאשר יש אווירה של הפקרות במרחב הציבורי כך נראה המרחב וכך מתנהלים אנשים במרחב הזה.

דב חנין: זה קשור לנערים, זה קשור למבוגרים, זה קשור לאייך מתנהלים ולאן מתגלגלים ויכוחים של אנשים על מקומות חנייה או על כל מיני שאלות טריוויאליות אחרות.

דב חנין: זה בהחלט קשור גם לסדרי עדיפויות של המשטרה בפעילותה.

דב חנין: כאשר המשטרה יכולה להקצות מאות רבות של שוטרים כדי למנוע הפגנות מחאה, זה אומר שיש לה סדר עדיפות מסוים.

דב חנין: אותם מאות שוטרים לא נמצאים בחניון גן העיר כדי לשמור על ביטחון בסיסי ומינימאלי.

דב חנין: המשטרה צריכה להחליט מה סדר העדיפויות שלה.

דב חנין: לדעתי, סדר העדיפות של המשטרה צריך להתמקד ביצירת אווירה יותר בטוחה ויותר אפשרית במרחב הציבורי שלנו.

דב חנין: למרבית הצער, המרחב הציבורי שלנו נמצא במגמה של התדרדרות.

דב חנין: אני חושב, שעד לפני כמה שנים תל-אביב היתה אחד המקומות הבטוחים בעולם.

דב חנין: לא היתה לי שום בעיה שהילדים שלי יסתובבו עד מאוחר בלילה.

דב חנין: רציתי שהם יחזרו קצת יותר מוקדם, אבל לא חששתי מבחינת הביטחון האישי שלהם.

דב חנין: אני חושב, שהמצב הזה הולך ומשתנה.

דב חנין: תל אביב היא דוגמא אחת, אבל יש דוגמאות למקומות אחרים בהם המצב הוא הרבה יותר קשה.

דב חנין: איך צריכה להיות ההתמודדות?

דב חנין: קודם כל, ההתמודדות צריכה לכלול גם אפקט של הרתעה.

דב חנין: פקחים ושוטרים המסתובבים במרחב הציבורי זה דבר חשוב וזה דבר נכון.

דב חנין: אני לא בטוח שהפתרון צריך להיות בהרחבה של אחריות פלילית על בני נוער.

דב חנין: אני לא מאמין גדול בהפללה של קטינים.

דב חנין: אני לא חושב שזה ערוץ נכון.

דב חנין: אני חושב, שככל שאנו נלך באפיק הזה אנו עלולים ליצור נזקים הרבה יותר גדולים מאשר תועלת.

דב חנין: גם כאשר אנחנו אומרים שהאפיק הפלילי איננו האפיק המתאים, זה לא אומר שאין במה לטפל.

דב חנין: אם בני נוער צורכים אלכוהול, אז אולי אני לא אפתח להם תיק פלילי, אבל אני צריך לטפל בנושא במנגנונים ובערוצים נוספים.

אלכס מילר: יכול להיות קנס, יכולה להיות ענישה מנהלית.

דב חנין: בדיוק.

דב חנין: קודם כל טיפול, קודם כל התייחסות, קודם כל בדיקה איפה הבעיה: אצל הנער, אצל המשפחה, בבית הספר ואולי שילוב של כל הדברים האלה.

דב חנין: הדבר הזה מחייב היערכות ברמה אחרת.

דב חנין: אנו צריכים פריסה לגמרי אחרת של עובדים ועובדות סוציאליות בתוך המערכות החברתיות שלנו.

דב חנין: לא הכל ניתן לפתרון בכוח.

דב חנין: מבחינת מערכת החינוך – אדוני המשנה למנכ"לית, אני עוקב קצת אחרי העבודה שלכם, ואני מברך עליה.

דב חנין: אני בהחלט מברך על הפעילות שלכם, אבל אני חייב לומר לך שיש לי ויכוח הרבה יותר גדול עם הכיוון הכללי שמשרד החינוך הולך בו.

דב חנין: במקום לחזק את מערכת החינוך כמערכת מחנכת, לחזק את מעמד המורה, את סמכותו, את מקומו בכיתה - חה"כ וילף עוסקת רבות בנושא הזה - אתם מתעסקים בפרמטרים אחרים: פרמטרים של מדידה, כל מיני מספרים, מבחנים למורים ומבחנים לתלמידים.

קריאה: זה לא מנוגד אחד לשני.

דב חנין: לטעמי, זה מנוגד אחד לשני.

דב חנין: בשנה האחרונה למדתי לעומק את הניסיון הפיני בתחום החינוך.

דב חנין: הניסיון הזה הוא מאוד מעניין.

דב חנין: זו מערכת חינוך מאוד מצליחה עם מעט מבחנים ומעט מדידות.

דב חנין: הם עושים דברים אחרים: הם מחזקים מאוד את מעמדו של המורה, והם נותנים לו משקל ומקום בכיתה.

דב חנין: אז המורה הופך להיות לדמות מחנכת ומשפיעה.

דב חנין: מעבר למה שקורה בבית הספר – ואני בהחלט בעד שינוי במה שקורה בבית הספר - אני חושב שגם בית הספר מוגבל.

דב חנין: בית הספר היום הוא לא הגורם המחנך הראשון של הילדים שלנו, אולי האחרון אפילו.

דב חנין: הרבה יותר השפעה יש למה שרואים בטלוויזיה, לתרבות הלא פורמאלית וליחסים מחוץ לכיתה ומחוץ לבית הספר.

דב חנין: פה, אנחנו כחברה צריכים לבנות מחדש ולחזק את מערכות החינוך הלא פורמאלי: תנועות הנוער, למשל.

דב חנין: אני בטוח, שבערים שבהן יש פעילות משמעותית של תנועות נוער אתם תראו פחות אלימות, פחות שכרות של נערים, יותר התנדבות לשנת שירות ולכל מיני פעילויות חברתיות אחרות מועילות.

דב חנין: בני נוער מחפשים מסגרות.

דב חנין: בני נוער צריכים מסגרות.

דב חנין: אם אנחנו לא נעודד, נתקצב ונתמוך בצורה מאוד מאסיבית במערכת הזו של תנועות הנוער, אנחנו לא נוכל להתמודד עם הדברים האלה.

דב חנין: לצערי, לאורך השנים האחרונות תנועות הנוער לא משגשגות מבחינת התמיכות הכלכליות שהן מקבלות, וגם זה דבר שצריך לתקן ולשנות.

לילי הלפרין: דווקא האוכלוסייה שאנו רוצים שתבוא לתנועות הנוער לא מגיעה לתנועות הנוער.

לילי הלפרין: זה הביצה והתרנגולת.

דב חנין: אני מדבר מתוך היכרות את הפעילות ההתנדבותית אצלנו במעגלי המשפחה.

דב חנין: בני המשפחה שלי התנדבו במסגרות עם אוכלוסיות הנמצאות במצב לא פשוט.

דב חנין: כאשר נותנים מסגרת, כולנו יכולים להיות מופתעים מהנכונות של אנשים להגיע אליה, להצטרף אליה ולהתלהב ממנה.

אלכס מילר: מסגרת מחייבת.

דב חנין: מסגרת מושכת.

דב חנין: אם יש משהו שימשוך אותם, לא צריך לחייב.

אלכס מילר: אני יכול לתת לך דוגמא.

אלכס מילר: נניח שיש מסגרת וולונטארית, ויש ילדים שמגיל קטן הרגילו אותם ללכת לתנועות הנוער.

אלכס מילר: בסופו של דבר נמצא אותם גם לקראת התיכון נמצאים במסגרות האלה.

אלכס מילר: לעומתם, יש כאלה שאף פעם לא היו שם, זה לא מעניין אותם וכמה שלא תסביר להם על חשיבות של התנדבות ומעורבות חברתית, אתה לא תמצא אותם שם.

אלכס מילר: יש אפשרות, שלגבי אותו נוער שמסתבך, במקום לפתוח תיקים תהיה מסגרת מחייבת של תנועות נוער.

אלכס מילר: יגידו להם: אתם מחויבים ללכת לתנועת נוער כזו אחרת במשך שנה.

אלכס מילר: לדעתי, בסופו של דבר, כאשר הם יהיו שם ייפול להם האסימון וזה ימשוך אותם.

דב חנין: אגב, אנחנו בכנסת חוקקנו חוק בכיוון הזה – חוק של ההליכים חלופיים לבני נוער, שהוא לדעתי אחד החוקים החשובים ביותר שהכנסת חוקקה בקדנציה הזו.

דב חנין: הוא חוק שאומר: במקום הליכים פלילים בואו נייצר מסגרות אחרות ומנגנונים אחרים.

איציק תומר: אתה מתפרץ פה לדלת פתוחה.

דב חנין: אני רוצה לומר, שהבעיה שאנו מתמודדים איתה היא בעיה הרבה יותר גדולה.

דב חנין: כל החברה הישראלית נמצאת במשבר ערכי עמוק ורציני.

דב חנין: השאלות הן לא שאלות של בני נוער ושמירת סדר במרחב הציבורי.

דב חנין: השאלות הן אפילו לא שאלות על דמותה של מערכת החינוך הפורמאלית והלא פורמאלית.

דב חנין: החברה הישראלית נמצאת במשבר ערכי, שמתבטא בין היתר בתרבות אלימה ובערכים כוחניים ששולטים בכל הרמות בחברה הישראלית, מהפוליטיקה ועד הטלוויזיה, וכלה בחיי היומיום של נערים.

דב חנין: לכן, ההתמודדות הזו צריכה להיות התמודדות כוללת ורחבה.

דב חנין: כאשר אני אומר את הדברים האלה, אני יודע שלפעמים כאשר שומעים "התמודדות כוללת ורחבה", כל אחד מפרש את זה כאילו זו בעיה של כל המערכת.

דב חנין: בהקשר הזה, יפים הדברים שנאמרו בפרקי אבות: "לא עלינו המלאכה לגמור, אבל לא אנחנו פטורים מלעסוק בה".

דב חנין: זאת אומרת: יש פה התמודדות רחבה וכוללת, אבל היא מחייבת את כל אחד להתגייס באופן מלא ולעשות את חלקו בתוך הפאזל הגדול הזה.

אלכס מילר: נציגי מועצת הילדים והנוער, השאלות מופנות אליכם - אלה הנמצאים בשטח, ששומעים את התלמידים באופן יומיומי.

אלכס מילר: חשוב לנו לשמוע איך אתם רואים את הדברים.

אלכס מילר: בתקופה האחרונה אנחנו רואים אלימות בכדורגל ובאופן כללי: נחשפים לאלימות במגרשים, כאשר רואים שחקני כדורגל, שאמורים לשמש דוגמא, משתוללים והולכים מכות אחד עם השני, שומעים את המאמנים צועקים: "לא משנה אלימות, עדיף כבוד" ולא רואים ענישה בפועל של אותם האנשים.

אלכס מילר: יכול להיות שהצעירים לוקחים דוגמאות מאותם אנשים מעולם הספורט והשואו ביזנס.

אלכס מילר: זה משליך על החברה, וההתנהגות היא נגזרת של כך.

אלכס מילר: אנחנו העלינו כאן כמה סוגיות: אלכוהול, פעילות בלתי פורמאלית אחרי שעות הלימודים, פעילות בשטח בית הספר.

אלכס מילר: עד כמה אפשר להתמודד עם הסוגיות בתוך שטח בית הספר, מחוץ לבית הספר ועד כמה אתם מעורבים בכל הנושאים הללו?

אלכס מילר: אם יש לכם הצעות, אני אשמח לשמוע.

דין זוהר: חשוב לי להתחיל ולומר שהאלימות היא בעיה עולמית.

דין זוהר: זו בעיה הנמצאת בכל החברה ולאו דווקא בקרב בני נוער.

דין זוהר: אסור לנו לייחס את האלימות רק לבני הנוער.

דין זוהר: פרופ' יוסי הראל אמר, שבני הנוער נמצאים בתקופה בה הם בונים את האופי שלהם והם מושפעים מהרבה דברים מסביב, ולכן אנו צריכים להתייחס להרבה דברים מסביב ולאו דווקא לאלימות.

דין זוהר: האלימות היא התוצאה של בעיות כמו אלכוהול ומה שקורה בחברה בכלל.

דין זוהר: בנוגע לאלכוהול - אנחנו בנתניה החלטנו שאנו מתעסקים בנושא האלכוהול מכל הכיוונים.

דין זוהר: שיתפנו פעולה עם כל הגורמים בעיר, כולל מחלקת החינוך, ויצאנו עם פתרונות ומעשים בשטח: מועדון נוער ופעילויות בבתי הספר.

דין זוהר: ביחד יצרנו תוכנית למניעת אלכוהול.

דין זוהר: לבסוף זה גם פתר את בעיית האלימות.

דין זוהר: ברגע שבני נוער מגיעים למועדון נוער שהוא בלי אלכוהול, אז הם לא נמצאים בחוץ במקומות מועדים לפורענות.

דין זוהר: אמרו כאן שנדרש שיתוף פעולה.

דין זוהר: לכל מערכת יש תוכנית: לפרויקט "עיר ללא אלימות" יש תוכנית ענקית, למשרד החינוך יש תוכנית עצומה, אבל צריך שיהיה גוף מאחד שיעשה תוכנית מרכזית וגדולה שתטפל בנושא הזה ביחד.

דין זוהר: בנתניה יש את פורום הנוער העירוני – פורום שמגיעים אליו נציגים מכל הגופים האלו, כאשר ביחד אנחנו יוצרים תוכנית כך שבאופן ודאי יהיה פתרון ומעשה שיביא לשינוי.

דין זוהר: לגבי שיעורי חינוך – אנחנו במועצת התלמידים והנוער הארצית מאמינים, שאחד מהדברים החשובים ביותר והנכונים ביותר לפתור בעיות הוא השיח החינוכי והערכי בבתי הספר ובחינוך הבלתי פורמאלי.

דין זוהר: לפני שבועיים היתה ועידה ארצית למועצת תלמידים.

דין זוהר: הגיעו 700 בני נוער מכל הארץ, שדיברו על מעורבות בני נוער, אחריות בני נוער והמחויבות שלנו כבני נוער לסביבה שאנחנו נמצאים בה.

דין זוהר: לצערנו, זה הפסיק פה.

דין זוהר: אין בבתי הספר את השיח על הדברים האלה.

דין זוהר: במשרד החינוך אין עדיין שיח על ערכים בבתי הספר.

דין זוהר: אנחנו מבינים את זה כאשר תעודת הבגרות היא הדבר הכי חשוב בבית הספר.

דין זוהר: אי אפשר להאשים את התלמיד שאין לו ערכים, ברגע שהדבר הכי חשוב בבתי הספר הוא בגרות.

דין זוהר: אני רואה בבית הספר שלי, שתלמידים מעדיפים ללמוד למבחן במתמטיקה מאשר ללכת לסיור בכנסת.

דין זוהר: דבר נוסף הוא להשתמש בבני הנוער.

דין זוהר: כמו שאמרתי, לוועידה הגיעו 700 בני נוער, שמאחוריהם יש 13,500 בני נוער שנמצאים במועצות תלמידים, כל הארגונים וכל תנועות הנוער.

דין זוהר: צריך להשתמש בהם.

דין זוהר: למה אנו מתייחסים בעיקר למקרים האלימים ולנוער הרע, ולא מראים את הצד השני: הנוער הפעיל?

דין זוהר: ברגע שהשיח יהיה סביב הצד החיובי, אנחנו גם ניצור משהו חיובי.

דין זוהר: ברגע שאנחנו מסתכלים על הצד השלילי, זה מה שקורה.

דין זוהר: דבר נוסף הוא החינוך הבלתי פורמאלי – פעילויות פנאי.

דין זוהר: אנחנו מדברים על תחליפים.

דין זוהר: יש הרבה מאוד ראשי ערים שלא נותנים חשיבות לפעילות ערכית וחינוכית בשעות אחר הצהריים.

דין זוהר: עכשיו נכנס חוק הרשויות המקומיות, שרק בעוד 3 שנים נוכל לדעת מה יהיה איתו.

דין זוהר: עדיין, צריך יותר ויותר לחזק את העניין הזה מול משרד החינוך ומול הרשויות המקומיות.

דין זוהר: צריך להכניס את כל מה שקשור לפעילויות פנאי, בשיתוף בני הנוער, בשיתוף הרשות למלחמה בסמים, כדי שנוכל למצוא פתרונות אלטרנטיביים לבני נוער.

עינת וילף: אני מצטרפת לדבריו של חה"כ חנין לגבי הפערים בין הדיונים על הנושאים השונים.

עינת וילף: בנושא אלימות בני נוער, אני חושבת שצריך לזכור דווקא את הצד ההפוך: ברוב המקרים הנוער הוא זה שסובל מהאלימות.

עינת וילף: המחוללים הם מחוללים בודדים ביותר, בין אם זה בבתי הספר שמדובר במתי מעט ובין אם זה במרחב הציבורי.

עינת וילף: הבעיה היא, שכאשר אנחנו לא שמים גבולות לאותה קבוצה קטנה, אז היא זו שקובעת את הכללים, בין אם זה בבית הספר ובין אם זה במרחב הציבורי.

עינת וילף: כך נוצרת התחושה שהנוער הוא אלים, כאשר המצב הוא לא כך.

עינת וילף: ברוב המקרים, גם בבית הספר, הנוער הוא הקורבן של אותה אלימות, כאשר רק מתי מעט הם המחוללים שלה.

עינת וילף: אנחנו מתכנסים כאן על רקע אירועים קונקרטיים, אבל הבעיה בעיניי היא בעיית האלימות הכבושה – אותה הפקרות במרחב הציבורי, אותה הפקרות במרחב הבית ספרי.

עינת וילף: כלומר, התחושה שאתה נכנס למקום, שגם אם לא מתרחש בו אירוע אלים, הדברים נמצאים באוויר ויכולים להתלקח בכל רגע.

עינת וילף: מה שאנחנו צריכים לעשות זה לא רק למנוע את האירוע הנקודתי, אלא לדאוג שיהיה פער מאוד גדול ושהתחושה לא תהיה של התלקחות בכל רגע.

עינת וילף: כלומר, שיהיה מרחב מאוד גדול עד אשר מגיעים להתלקחות.

עינת וילף: כיום התחושה היא שהמרחב הזה מאוד קטן.

עינת וילף: דיברתם על ג'וליאני, אבל עיקר העבודה שלו לא היתה סביב "אפס סובלנות".

עינת וילף: עיקר העבודה שלו היה סביב ה"חלונות השבורים".

עינת וילף: כלומר, לדאוג שהאווירה הכוללת תהיה אווירה לא אלימה ולהתמודד דווקא עם אותם דברים קטנים.

עינת וילף: לכן, אני לא מסכימה עם מה שנאמר כאן.

עינת וילף: המוסיקה באוטובוסים היא חשובה.

עינת וילף: הנהג הוא דמות הסמכות שם.

עינת וילף: אין מה לעשות.

עינת וילף: אני לא בעד שכל אדם יתחיל לחנך את חברו.

עינת וילף: הדברים האלה הם מסוכנים ובעייתיים.

עינת וילף: אנשים דיברו בעקבות הרצח בבאר שבע ואמרו: "עכשיו לא נתערב".

עינת וילף: אני חושבת שראוי שאנשים לא יתערבו במצבים כאלה ויקראו לדמות הסמכות.

עינת וילף: כאשר כל אחד מנסה להיות דמות הסמכות, אנחנו נכנסים לבעיה.

עינת וילף: הנהג באוטובוס הוא דמות הסמכות.

עינת וילף: הוא צריך לדעת שאחריותו לדאוג לאווירת הנסיעה ולא רק לנסוע מנקודה א' לנקודה ב'.

עינת וילף: אחריותו שבמהלך הנסיעה הנוסעים ירגישו אווירה בטוחה.

עינת וילף: אם כולם רואים שיש שניים-שלושה בני נוער שעולים עם מוסיקה רועשת ואף אחד לא מעז להגיד להם שום דבר - כי יש את אווירת ההפקרות והאלימות הכבושה באוויר - הדברים האלה משפיעים גם על תחושת הביטחון הכוללת.

עינת וילף: לכן, אני כן חושבת שצריך להבהיר לדמויות סמכות - בין אם זה הנהג באוטובוס ובין אם זה הסדרן בקולנוע - שהאחריות שלהם היא לא רק לתפקיד הצר אלא גם לשמור על התחושה הבטוחה והכללים באותו מרחב ציבורי.

עינת וילף: רק להם יש את היכולת לבוא בדין ודברים.

עינת וילף: אני חושבת, שבתוך בתי הספר צריך להקפיד על אותם כללים ברורים, ולא לאפשר בכלל את ההתפרצות ואת ההתלקחות.

עינת וילף: לא לתת לאותם מתי מעט של בני נוער, המחוללים את האווירה האלימה, ביטוי במרחב הבית ספרי.

עינת וילף: לא להיכנע להם.

עינת וילף: איך אמרה לי מורה אחת?

עינת וילף: "הרבה אנשים אומרים שזה לא בסדר שמתעקשים על כללים בבית הספר.

עינת וילף: כללים בבית הספר תמיד יהיו, השאלה היא מי קובע אותם: האם נותנים לשניים שלושה בריונים לקבוע את הכללים בבית הספר, או נותנים לדמויות הסמכות לקבוע את הכללים בבתי הספר.

עינת וילף: כללים יהיו".

עינת וילף: אני רוצה לחזק את מה שנאמר כאן על הפיכת בני הנוער לגורם אקטיבי.

עינת וילף: כל מערכת החינוך בנויה עדיין על בני הנוער כגורם פאסיבי.

עינת וילף: הדבר הזה הופך אותה למערכת חינוך נכה.

עינת וילף: תנועות הנוער הן מענה חלקי.

עינת וילף: בעיניי, המענה צריך להיות בבתי הספר.

עינת וילף: בני הנוער צריכים להיות אחראים על פעילויות בתוך בתי הספר בשעות אחר הצהריים.

עינת וילף: אנחנו צריכים להציג יעד מאוד ברור, שבו נשארים בבית הספר עד השעות 16:00-18:00 אחר הצהריים, כאשר שיעורי הבית נעשים בתוך בתי הספר, ספרי הלימוד נמצאים בתוך בתי הספר, ובני הנוער מפעילים פעילויות של חוג דרמה, ספורט וכל דבר שעולה על הדעת.

עינת וילף: לא צריך מבוגרים לצורך העניין.

עינת וילף: בני הכיתות הגדולות יפעילו את בני הכיתות הנמוכות.

עינת וילף: הם יפעילו פעילויות: חוג מוסיקה, חוק תיאטרון.

עינת וילף: צריך לתת לנוער אפשרות להיות אקטיביים במערכת החינוך, אפשרות להפעיל את עצמם ולהפעיל את הצעירים.

עינת וילף: צריך להפוך את בתי הספר למרכזים קהילתיים.

עינת וילף: אני לא חושבת, שזה נכון שהכל הולך למתנ"סים ולתנועות נוער בלתי פורמאליות.

עינת וילף: אני חושבת, שצריך להביא את הדברים לתוך בתי הספר, ושבתוך בתי הספר בני הנוער יהיו גורם אקטיבי.

עינת וילף: לא רק גורם פאסיבי שלומד ועושה בחינות אלא גורם שמפעיל פעילויות בבית הספר.

עינת וילף: אנחנו צריכים להסתכל על הדברים האלה בכל המרחב, אבל בראש ובראשונה צריך להבין שההתמודדות היא עם ההפקרות והאלימות הכבושה, ולא דווקא עם הקצה שבו המצב מתלקח.

עינת וילף: הרבה לפני כן, צריך לחשוב איך נותנים לאנשים בכלל ולבני הנוער את התחושה שבמרחב הציבורי הם פועלים במקום שיש בו כללים, שיש בו סמכות, ובראש ובראשונה דמויות הסמכות מגינות עליהם ולא נוקטות "ראש קטן" בכל פעם שהאווירה לא נעימה.

אלכס מילר: חה"כ מיכאלי, בבקשה.

אנסטסיה מיכאלי: אדוני היו"ר, אני מברכת אותך על הדיון.

אנסטסיה מיכאלי: כל המדינה שלנו מדברת על אלימות, לא רק בין בני הנוער.

אנסטסיה מיכאלי: יש גל של אלימות, ואנו מדברים על התופעה כמה שנים.

אנסטסיה מיכאלי: מדינת ישראל למדה לוותר לעצמה על ערכיה.

אנסטסיה מיכאלי: אנו רואים כאן אנשים שמייצגים כל מיני משרדי ממשלה: משרד לביטחון פנים, משרד החינוך, משרד המשפטים, משרד תעשייה ומסחר, משרד הרווחה, מרכז השלטון המקומי, המועצה לשלום הילד, הרשות הלאומית למלחמה בסמים, ארגוני הורים, מועצת התלמידים, איגוד מנהלי מחלקות חינוך, ארגוני מורים ורשתות החינוך.

אנסטסיה מיכאלי: יש עוד כמה גופים חסרים לדיון.

אנסטסיה מיכאלי: באחת הישיבות, שהיו המשודרות ביותר, הנושא היה האח הגדול והשימוש בכדורים הפסיכיאטריים.

אנסטסיה מיכאלי: לא שמנו לב, שאחד המשתתפים אמר: "אנחנו יכולנו לשתות שם כמה שאנחנו רוצים.

אנסטסיה מיכאלי: היה שם מלא אלכוהול".

אנסטסיה מיכאלי: אנו צריכים לבדוק, איזה מודל חיקוי אנו בנינו בטלוויזיה.

אנסטסיה מיכאלי: עינת וילף שאלה שאלה מצוינת: מה אומר חוק העונשין לגבי החזקת סכינים?

אנסטסיה מיכאלי: אנחנו כחברה צריכים לשאול: מה חוק העונשין אומר כאשר אנחנו מחזיקים טלוויזיה?

אנסטסיה מיכאלי: יש לנו גופים שונים שלא יודעים לעשות רגולציה כמו שצריך.

אנסטסיה מיכאלי: יש לנו משבר בשוק הטלוויזיה, שלא התחיל בערוץ 10.

אנסטסיה מיכאלי: אחת המחלקות בה יש משבר הוא גוף הרגולציה.

אנסטסיה מיכאלי: אף אחד לא יודע מי עושה את הרגולציה ומי בודק איזה תוכן יש על מסך הטלוויזיה.

אנסטסיה מיכאלי: אני אמא ל-8 ילדים.

אנסטסיה מיכאלי: כאשר אני פותחת טלוויזיה, מתוכניות הבוקר ועד תוכניות הערב, אני רואה מסר אחד: כמה רצחו, כמה אנסו, מה המספר של אנשים שהתאבדו, כמה הם שתו.

אנסטסיה מיכאלי: אנו צריכים להרים גבה ולעצור את זה.

אנסטסיה מיכאלי: צריך להפסיק את התופעה הזו.

אנסטסיה מיכאלי: אני מציעה לעשות שידור חוזר של הישיבה הזו ולקיים ישיבה נוספת, ולהזמין את כל הגופים המתעסקים ברגולציה ותוכן.

אנסטסיה מיכאלי: אני מחבבת כל מיני כוכבים, שמכניסים כל מיני קליפים ואייטמים ליוטיוב.

אנסטסיה מיכאלי: בזמנו היה כוכב ידוע מאוד, עומר, שראיתי את אחד הקליפים שלו.

אנסטסיה מיכאלי: בקליפ רואים כמה אלכוהול נשפך בזמן שהוא שר שיר.

אנסטסיה מיכאלי: הוא לא משווק את עצמו רק בזכות היכולת האומנותית שלו, אלא גם ביכולת השיווקית שלו למכור את עצמו.

אנסטסיה מיכאלי: אנחנו יודעים שהשוק הזה מופרע ואין ממה להתפרנס, חוץ מאנשים שלוקחים חסות על מכירת כמות האלכוהול.

אנסטסיה מיכאלי: בכלכלה העולמית השוק של אלכוהול מבוסס הכי הרבה על הנפשות בעולם.

אנסטסיה מיכאלי: אנחנו כאנשים שחיים במדינת ישראל צריכים לנקוט ביד קשה ולבנות תוכנית לטווח ארוך, כולל רגולציה של התוכן המשודר בערוצי הטלוויזיה המסחריים.

אנסטסיה מיכאלי: יכול להיות שהמדינה צריכה לקחת על עצמה אחריות לאחד את כל הגופים, ולבנות מערכת שעושה רגולציה לטווח ארוך.

דין זוהר: אדוני היו"ר, חשוב שתדע שמועצת התלמידים והנוער הארצית מתכננת עצרת של כלל בני הנוער בארץ בנושא האלימות.

דין זוהר: קיבלנו את ברכת השר על כך.

דין זוהר: בנוסף, ישנן ערים בכל רחבי הארץ שעומדות לעשות עצרות משלהן.

דין זוהר: רחובות, למשל.

אלכס מילר: מצוין.

אלכס מילר: מודעות זה תמיד דבר טוב.

אלכס מילר: חינוך שבא מכם זה טוב.

אלכס מילר: לילי הלפרין, בבקשה.

לילי הלפרין: אני מנחה קבוצות בני נוער בנושא של מניעת האלימות, כאשר קהל היעד שלי היא אוכלוסייה מזוהה בדרך כלל.

לילי הלפרין: לא אוכלוסייה נורמטיבית, אלא אותה אוכלוסיית קצה.

לילי הלפרין: למשל, יש לנו עכשיו פרויקט עם אוהדי ביתר ירושלים.

לילי הלפרין: כל פעם שאני יוצאת מהקבוצה הזו אני אומרת בלבי: "צעיר לעזאזל".

לילי הלפרין: אני רואה כמה פעמים ההתנהגות האלימה שלהם באה מאחריות שלנו בנושאים של חינוך.

לילי הלפרין: אני אדבר על זה בשתי מילים.

לילי הלפרין: רוב האנשים שאני עובדת איתם הם בני נוער בגילאי 12-18, במסגרת פורמאלית או לא פורמאלית, שמעורבים ברמה זו או אחרת באלימות.

לילי הלפרין: מסתבר שלקבוצה הזו יש קשיים רציניים באוריינות – קשיים בקריאה וקשיים בכתיבה.

לילי הלפרין: אנחנו יודעים את זה גם ממצאים של בתי הסוהר.

לילי הלפרין: מי מגיע לשם?

לילי הלפרין: בעלי ליקויי למידה שלא אובחנו, בעלי קושי בשליטה בשפה.

לילי הלפרין: השליטה בשפה זו מכה.

לילי הלפרין: אם לא יטפלו בזה ברמה יחידנית, יאתרו את הילדים האלה כבר מגיל צעיר וילוו אותם על ידי חונך קבוע ולא על ידי מתנדבים שמתחלפים כל שנה, המצב יהיה מאוד קשה.

לילי הלפרין: לרוב האנשים הנוהגים באלימות יש בעיות בקריאה וכתיבה.

לילי הלפרין: זה גורם להם להתבטא לא נכון.

לילי הלפרין: ההתנהגות שלהם גוררת לעג כלפיהם, והם מרגישים מתוסכלים.

לילי הלפרין: הם גם נושרים באופן טבעי, סמוי או גלוי, ממערכת החינוך ונמצאים בשוליים.

לילי הלפרין: לחלק גדול מהם אין רקע של לימודי אזרחות.

לילי הלפרין: אני מציעה להכניס את לימודי האזרחות בשלב מוקדם, ולאו דווקא בשלבים המתקדמים במערכת: בחטיבות ביניים וחטיבות עליונות.

לילי הלפרין: צריך ללמד אזרחות ברמה המתאימה לקהל הצעיר.

לילי הלפרין: כאשר מגיעים אליי לקבוצות, לא רק שהם לא יודעים מה החוק אומר אלא שהרבה פעמים הם גם מתנגדים לו.

לילי הלפרין: למשל, בנושא של התעללות בבעלי חיים הם לא מכירים את החוק.

לילי הלפרין: גם כאשר הם מכירים את החוק, הם אומרים: "בעל החיים הוא שלי, וזכותי לנהוג בו איך שאני רוצה".

לילי הלפרין: גם אם החוק קובע שלא, הם לא מפנימים אותו.

לילי הלפרין: הם נגד החוק.

לילי הלפרין: נושא של לימודי האזרחות הוא מאוד חשוב.

לילי הלפרין: הדבר השלישי, הוא הכישורים הרגשיים – כדאי להתמודד עם מצבי קיפוח, הדרה, כי רוב אלה שנוהגים כך – לפחות אלה שמגיעים אליי לקבוצות – מרגישים קיפוח והדרה מתמשכים, אם כלפי הוריהם, הסביבה הקרובה, המוצא וכו'.

לילי הלפרין: התחושות האלה מביאות אותם להתנהג בצורה תוקפנית.

לילי הלפרין: חלק מהעבודה שלנו היא ללמד אותם איך להגיב שלא בצורה תוקפנית.

לילי הלפרין: אנחנו לא יכולים לשנות את כולם.

לילי הלפרין: הם טוענים: "נהג האוטובוס קרא לאתיופית בשמות, והאוכלוסייה הבוגרת עושה כך וכך".

לילי הלפרין: כרגע אנחנו רוצים ללמד אותם שלא להגיב, שהם ילמדו שכאשר יש עוול מתמשך או עוול קיים הם יכולים להגיב בצורה אחרת.

לילי הלפרין: אני רוצה לסכם ולומר: הדבר האחד הוא הציר הפדגוגי – חייבים להתגבר על העניינים של שליטה בשפה ובקריאה.

לילי הלפרין: שניים – לימודי אזרחות בגיל צעיר יותר.

לילי הלפרין: שלוש – הכישורים הרגשיים.

אלכס מילר: רינה כהן, בבקשה.

רינה כהן: אני מהמועצה הציבורית להורים בישראל.

רינה כהן: אני מברכת על כל הפעולות שנעשות.

רינה כהן: אני רוצה להפנות את תשומת לבם של הגופים הטובים שפועלים ואת תשומת לבה של הוועדה, לכח ולמשאב של הורים.

רינה כהן: צריך לשלב אותם בתוך הפעולות.

רינה כהן: בחלקן הם משולבים, בעיקר ברמה של הורות קהילתית.

רינה כהן: יש היום הורות קהילתית, הורות חינוכית והורות משפחתית.

רינה כהן: יש צורך לחזק את ההורות המשפחתית.

רינה כהן: זה קו הגנה ראשון, קו פעולה ראשון במניעת אלימות.

רינה כהן: האחריות הראשונה לחינוך הילדים היא של ההורים.

רינה כהן: צריך לחשוב איך מסייעים להם, משום שהאלימות הזו היא הנגע הגדול ביותר שמפחיד את כל ההורים.

רינה כהן: יש לשלב אותם, יש לחזק אותם ולחשוב איך אנו מנכיחים אותם, גם מול הילדים ובני הנוער וגם בתוך המערכות שעובדות.

רינה כהן: בשם המועצה הציבורית להורים בישראל אני מברכת על כל הפעולות שנעשות.

רינה כהן: אנחנו יודעים שהחוזק של השרשת תלוי בחוליה החלשה שבה.

רינה כהן: בתוך העניין הזה ההורות מסתמנת כחלשה, ויש צורך לחזק אותה.

אלכס מילר: נציג השלטון המקומי, בבקשה.

זיו בר: נקודת המוצא היא שאלימות משקפת תהליכים רחבים בחברה שלנו.

זיו בר: לא נצליח לבודד את זה לרשות כזו או אחרת, לפעילות בבית הספר, לפעילות אחר הצהריים או למגרש כדורגל, וזה גם לא מונח לפתחו של משרד ממשלתי: משרד החינוך או המשרד לביטחון פנים.

זיו בר: אנחנו ערים לעבודה שנעשית מול משרדי ממשלה.

זיו בר: כאשר אנחנו יוצאים החוצה, אנחנו כל הזמן נחשפים לאלימות במרחב הציבורי.

זיו בר: רק לפני כמה ימים יצאתי עם כמה חברים לשחק כדורסל.

זיו בר: בצד אחד היינו 18 חבר'ה מבוגרים, ובצד השני היה נער אחד בן 14.

זיו בר: היתה הצעה שנשחק ביחד כיוון שזה מגרש ציבורי, אבל הנער עמד על רגליו האחוריות ואמר: אני לא משתף פעולה, ואם רוצים משהו אחר אני קורא למשטרה.

זיו בר: כלומר, יש פה מרחב ציבורי שהוא אלים, והמענה צריך להיות רחב.

זיו בר: אני אגיד מה אנחנו עשינו במרכז השלטון המקומי.

זיו בר: אנחנו כינסנו את ועת הנוער שלנו.

זיו בר: יש לנו ועדה עם נציגי ציבור וראשי רשויות.

זיו בר: ניסינו לחשוב מה עושים.

זיו בר: כתבנו מכתב לראשי רשויות, וביקשנו ליזום פעילויות, לראות איך ניתן לעודד פרויקטים בתחום הזה.

זיו בר: הגענו למסקנה שזה לא מספיק לעשות עוד מאותו דבר.

זיו בר: זה לא מספיק שרוצים לעשות אקלים חברתי אחר.

זיו בר: החלטנו לכנס מספר ועדות, ולעשות משהו משותף לוועדת חינוך, ועדת נוער וועדה למלחמה באלימות:

זיו בר: ננסח מסמך שימליץ לראשי רשויות איך מתמודדים עם התופעה, כדי שיהיה גיבוי לדבר הזה וכדי שזה באמת יהיה משהו רחב.

זיו בר: זה יעד מרכזי במשרדי החינוך, אבל זה לא תמיד יעד משרדי ממשלה אחרים.

זיו בר: מושקעים הרבה תקציבים, אבל לא תמיד יש את הראייה הכוללת.

זיו בר: אנחנו נקרא לראייה כוללת.

זיו בר: כאשר עושים תוכנית, כאשר אנחנו כרשויות מקומיות ומשרדי הממשלה השונים נתגייס אליה, הדגש צריך להיות על הנוער.

זיו בר: צריך להתחיל עם החינוך בגילאים הצעירים.

זיו בר: הדגש צריך להיות לא מה לא אלא מה כן – איך גורמים לנוער להיות משמעותי, איך גורמים למעורבות שלו.

זיו בר: צריך להשקיע בחינוך הבלתי פורמאלי.

זיו בר: היו"ר התחיל בדברים האלה, ואנחנו שמחים שזה הכיוון.

זיו בר: לגבי התקשורת – כאשר התקשורת מראה הרבה אלימות, אנחנו נהיים חברה אלימה.

זיו בר: לגבי חקיקה בכיוון פלילי - זה מספיק לדבר עם נער על אונס ודברים רציניים אחרים.

זיו בר: לדעתנו, יש לכך יותר אימפקט מאשר הפחד שלו מפני שוטר.

זיו בר: הוא צריך פשוט להבין את ההשלכות.

עפרה הילה מתתיהו: אני לא רוצה לחזור על מה שחבריי אמרו, אבל חשוב לי להדגיש שנעשית פה חבירה משותפת של כלל המשרדים.

עפרה הילה מתתיהו: התוכנית "עיר ללא אלימות" משלבת את המשטרה והמצלמות, את מערכת החינוך - יש לנו את מדריכי המוגנות.

עפרה הילה מתתיהו: גם עם משרד הרווחה יש עשייה משותפת.

עפרה הילה מתתיהו: יש את הרשות למלחמה בסמים, שאיתה אנו פועלים בשיתוף פעולה הדוק, גם בנושא של אכיפה וגם בנושא של מניעה והסברה.

עפרה הילה מתתיהו: פרויקט "עיר ללא אלימות" נמצא בפריסה רחבה ברחבי הארץ.

עפרה הילה מתתיהו: אני רוצה לשים פה גם את מציל"ה על השולחן – אגף חברה ומניעת פשיעה במשרד, שעוסק בעיקר בנוער בסיכון.

עפרה הילה מתתיהו: חשוב להדגיש, שהנושא של הנוער והשילוב שלו, הנושא של מנהיגי נוער שמפעילים יזמויות ברשויות, עומד לנגד עינינו בפרויקט "עיר ללא אלימות", לפחות לנגד עיניי כאחראית על תחום החינוך הבלתי פורמאלי.

עפרה הילה מתתיהו: אנחנו עושים עכשיו עשייה מאוד מרוכזת בתחום כדי לקחת את החבר'ה היצירתיים והטובים, על מנת להפעיל אותם בנושא של "אפס סובלנות" לאלימות.

עפרה הילה מתתיהו: אנחנו עושים עשייה מאוד מאומצת בתחום הזה.

עינת וילף: מה למשל?

עפרה הילה מתתיהו: הרעיון הוא לקחת קבוצות של מנהיגות נוער, להשתמש בכל הכלים האפשריים: תיאטרון, קולנוע – כל האמצעים האפשריים שאנחנו יכולים להשתמש בהם בכדי להוביל את המסרים.

עפרה הילה מתתיהו: הם יחולקו לקבוצות של מנהיגות, וכל אחד ייקח מיזם, בבית הספר וברמת הקהילה, בנושא של חוסר סובלנות לאלימות.

עפרה הילה מתתיהו: אנחנו רוצים גם לשלב את ההורים ואת הצוותים החינוכיים בתוך בתי הספר.

אלכס מילר: אסף, בבקשה.

אסף עם-עד: אני היית עוזר של חה"כ ג'אלב מ'גאדלה, והיום אני עובד ברשות לעסקים קטנים.

אסף עם-עד: אני הבאתי דוגמא קטנה.

אסף עם-עד: העיר בני ברק זו העיר הכי צפופה בישראל – 24,000 תושבים, ובדירוג הכלכלי 2, קצת מעל רהט וטיפה מתחת לצפת וטייבה.

אסף עם-עד: עם זאת, זו העיר עם הכי מעט אלימות בישראל.

אסף עם-עד: אין תקדים בעולם לכך שהעיר הכי צפופה והכי ענייה היא עם הכי מעט אלימות.

עינת וילף: אלימות מדווחת.

אסף עם-עד: תיכף נדבר על העניין הזה של אלימות מדווחת.

אסף עם-עד: קשה לי להאמין שמחביאים את הנרצחים ואת הנשדדים.

אסף עם-עד: ראוי ללמוד ולנסות להבין, איך יש מציאות כזו שעיר הכי צפופה והכי ענייה היא עם הכי פחות אלימות.

אסף עם-עד: יש לי שני סיפורים קצרים.

אסף עם-עד: אני לומד עם בחור חרדי מפונוביץ, והוא סיפר לי על חדשות, על רכילויות שהיו אצלם בישיבה.

דב חנין: חשבתי, שאולי הוא סיפר לך על האלימות שיש שם.

קריאה: מה המסקנה?

אסף עם-עד: הבחור מספר לי על עשרה חבר'ה בני 17 שיצאו באישון לילה לבת ים.

אסף עם-עד: אני מהמקום שלי מבין למה הם נסעו.

אסף עם-עד: מסתבר, שהחדשות הגדולות והרעש הגדול הוא שהחבר'ה נסעו ללמוד ליקוטי שיחות של הרבי מילובביץ.

אסף עם-עד: מרד הנעורים שלהם הוא ללכת ללמוד.

אסף עם-עד: יש לי סיפור קטן נוסף שמסביר את הדברים.

אסף עם-עד: לפני ל"ג בעומר שודרה ברדיו תוכנית של שעה, על האיסור החמור בשימוש בעגלות סופר מרקט עבור איסוף קרשים, כיוון שזה פוגע בבעל הסופר מרקט וזה גזל חמור.

אסף עם-עד: אם רואים עגלה במרחק של 500 מטר, צריך להביא אותה.

אסף עם-עד: במציאות כזו, אם יש אלימות האנשים הופכים להיות מנודים.

אסף עם-עד: לאותם עשרה חבר'ה שהלכו ללמוד משהו עשו כזה סיפור, אז בוודאי אם הם היו מקללים או גונבים.

אסף עם-עד: אתמול התקשרתי לאתר וואלה לגבי פרסום של מוצרים לילדים בני 10 עד 14.

אסף עם-עד: הם הפנו אותי לאתר וואלה-זון.

אסף עם-עד: אני רוצה להקריא לכם כתבות מאותו מדור לילדים בני 10: "גומר עוד לפני שאני מתחיל.

אסף עם-עד: מה לעשות?", "לא נותנת לחבר לגעת בי, בגלל ניסיון אונס שעברתי".

אסף עם-עד: "גילתי שאני הומו, ומאז אני לא מתאוששת".

אסף עם-עד: אלה התכנים לילדים בני 10.

אסף עם-עד: במקום ללכת ללמוד מפינלנד איך מחנכים ילדים, בואו נלמד מבית וגן.

אסף עם-עד: למה מפינלנד?

אסף עם-עד: רק להקשיב.

אסף עם-עד: אדוני, תקים ועדת משנה כדי לבחון איך החרדים מצליחים לחנך את הילדים שלהם בצורה כזו.

אסף עם-עד: אם אחד מחברי הכנסת ייקח את זה על עצמו, אני אשמח לסייע.

מיכאל בן-ארי: אני רוצה לומר משפט אחד: צריך לחזור לחינוך המקצועי בבתי הספר.

מיכאל בן-ארי: הילדים שמגיעים לחוסר מעש ואובדן, זה בגלל שמערכת החינוך המקצועית גוועת בכוונה על ידי משרד החינוך.

מיכאל בן-ארי: אתה כיו"ר ועדת חינוך צריך לשים את הנושא הזה על השולחן.

אלכס מילר: זה היה על השולחן לא פעם אחת.

אלכס מילר: אני רוצה לסכם את הישיבה.

אלכס מילר: אני אעשה סיכום ביניים, כיוון שהנושא הזה ודאי יעלה שוב על סדר יומה של ועדת חינוך.

אלכס מילר: ועדת חינוך רשמה לפניה את כל ההודעות של המשרדים הרלוונטיים: המשרד לביטחון פנים, משטרת ישראל, הרשות למלחמה בסמים ובאלכוהול, משרד החינוך, מועצת תלמידים ונוער וכל יתר הנציגים שייצגו כאן גופים רשמיים.

אלכס מילר: אנחנו שמענו סוגיות שונות שיש להשקיע בהן מחשבה ועשייה: שילוב נוער בכל מה שקשור לפתרונות בלתי פורמאליים.

אלכס מילר: יש קונצנזוס מלא של חברי הוועדה שיש לשלב נוער, אם במסגרת בית ספרית ואם במסגרת חוץ בית ספרית.

אלכס מילר: אנחנו רואים שילוב של נוער במסגרות הקיימות בחינוך בלתי פורמאלי: תנועות הנוער, חוגים במתנ"סים וכל מה שקיים היום במערכת.

אלכס מילר: זה דבר חיובי, אך ללא תקציבים וללא עידוד אנו נראה את אותם ילדים באותם החוגים ודווקא את אותם ילדים שאנחנו רוצים לראות שם – בגלל בעיות כאלה ואחרות - לא נראה.

אלכס מילר: אני חושב, שאני איזום הצעת חוק האוסרת שתיית אלכוהול של קטינים בשטח ציבורי.

אלכס מילר: בעניין הענישה אני לא רוצה ללכת לכיוון הפלילי, אלא ללכת לאותן מסגרות הקיימות בחינוך הבלתי פורמאלי.

אלכס מילר: זה ייתן פתרון ויכניס את אותם התלמידים לתוך המערכות שהיינו רוצים לראות אותם שם.

אלכס מילר: כל חברי הכנסת שרוצים יכולים להצטרף.

אלכס מילר: אני בטוח, שנוכל לראות פתרונות יצירתיים.

אלכס מילר: אין ספק, שיש קשר ישיר בין תופעות אלימות ובין אלכוהול בקרב קטינים.

אלכס מילר: יכול להיות שבמסגרת החוק נוכל לטפל בסוגיה הזו.

אלכס מילר: במידה ויהיה צורך, נקיים ישיבות נוספות.

אלכס מילר: אני חושב, שעל ראש הממשלה להקים ועדה בין משרדית, שתכלול את כל המשרדים הרלוונטיים והרשויות הרלוונטיות בעניין פתרון לאלימות בקרב בני הנוער.

אלכס מילר: ברגע שיהיה סנכרון בין כל הגופים הרלוונטיים: משרדים ממשלתיים, שלטון מקומי והגופים המייצגים את הנוער, אפשר יהיה לבנות תוכניות ייחודית לפתרון האלימות בקרב ילדי ישראל.

אלכס מילר: תודה רבה, הישיבה נעולה.