ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 18, פרוטוקול מספר 679, 2012-03-19 13:00

חיים כץ: צהריים טובים.

חיים כץ: היום יום שני בשבוע, כ"ה באדר, 19 במרס 2012 ואני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

חיים כץ: הנושא – הצעת חוק טיפול בחולי נפש (תיקון – אשפוז כפוי למי שלוקה בהפרעה נפשית), תשע"ב-2012, של חברת הכנסת רחל אדטו, הכנה לקריאה ראשונה.

חיים כץ: בבקשה גברתי.

רחל אדטו: תודה רבה אדוני יושב הראש.

רחל אדטו: הצעת החוק הזאת באה לטעמי לתקן מצב בלתי נסבל כרגע, כאשר חולים, ואני אדבר בלשון נקבה כי הרוב הן חולות, כאשר בנות שהן חולות אנורקסיה בשלב שנשקפת סכנת חיים אמיתית לחייהן, על פי קריטריונים רפואיים, מדודים, בדוקים מה זה סכנה

חיים כץ: BMI 22.

רחל אדטו: אנחנו כבר מזמן לא בעניין של BMI.

רחל אדטו: פה הן חולות שהולכות למות, חולות נוטות למות, שלא ניתן כיום לאשפז אותן ולתת טיפול מציל חיים.

רחל אדטו: מדובר בסדרי גודל שמקובלים גם על משרד הבריאות בסדר גודל של 30-35 בנות כאלה מדי שנה, על זה החוק אמור לחול.

רחל אדטו: כרגע המצב הזה בא לתקן מצב בחוק, שבו החוק מתיר אשפוז כפוי לחולי נפש.

רחל אדטו: עכשיו, הפרעות אכילה, האנורקסיה מוגדרת כהפרעה נפשית, לא מוגדרת כמחלת נפש, ולכן בתי המשפט אומרים ידינו כבולות, אנחנו לא יכולים לאשפז אותן כי זו הפרעה נפשית וזו לא מחלה.

רחל אדטו: החוק בא לתקן את המצב הזה ובא להוסיף עוד מילה לחוק חולי נפש הקיים כיום, שיתיר גם לכאלה שסובלים מאנורקסיה את האשפוז הכפוי, בתנאי שקיימים קריטריונים שמצביעים על כך שהן חולות שעומדות בפני מוות.

רחל אדטו: החוק הזה נולד מתוך הצרכים האמתיים של הרופאים המטפלים.

רחל אדטו: יושבים פה רופאים מטפלים שביקשו לעזור להם, לעזור להורים ולמשפחות של החולות, לא לראות את הבנות גוועות בבית מצד אחד וידיהם כלות, גם של הרופאים המטפלים וגם של המשפחות.

רחל אדטו: ולכן, התיקון שלנו בא לומר שאנחנו רוצים את התוספת לחוק לטיפול בחולי נפש, שיאפשר אשפוז לחולות שסובלות מאנורקסיה.

רחל אדטו: יש פה עוד משפט אחד שעליו יש את עיקר הבעיה, וזו השאלה מה עומד מול מה.

רחל אדטו: אם עיקרון קדושת החיים עומד מול הזכות לאוטונומיה.

רחל אדטו: כי אפשר להגיד – זו מחלה שלי, הגוף שלי, אני בגירה, אני יכולה לעשות מה שאני רוצה לעשות עם החיים שלי.

רחל אדטו: יש לזה שתי תשובות, אלף במשפט העברי או בכלל במדינת ישראל, כאשר מעמידים את עיקרון קדושת החיים זה ערך עליון.

רחל אדטו: זה בא לידי ביטוי בחקיקה נוספת, בחוקים אחרים ולכן זה בא לידי ביטוי בחוק זכויות החולה שמתיר טיפול בחולה ללא הסכמה, זה מתיר בחוק שלא תעמוד על דם רעך.

רחל אדטו: כלומר, יש מצבים שקדושת החיים עומדת מול עיקרון האוטונומיה.

רחל אדטו: הדבר השני, שהוא יותר משמעותי, הוא שהחולות במצבים האלה של חייהן, כאשר הן עומדות בפני מוות, שיקול הדעת שלהם לקוי.

רחל אדטו: הן מסתכלות בראי, מסתכלות על עצמן ואומרות – 'וואו, כמה אני שמנה', כשהיא שוקלת 27 קילו.

רחל אדטו: זאת אומרת, גם היכולת שלה לשפוט מה נכון, מה לא נכון, מה טוב ומה לא טוב, מופרעת.

רחל אדטו: ולכן, אי אפשר להעמיד אותו בתור הזכות לאוטונומיה, שיש לה שיקול דעת, שהיא יכולה להגיד מה טוב לי ומה לא טוב לי.

רחל אדטו: ולכן, מהטעמים האלה, אני מבקשת לאשר את הצעת החוק.

חיים כץ: מאה אחוז.

חיים כץ: תודה רבה.

חיים כץ: פרופסור איתן גור ביקש לדבר.

איתן גור: ד"ר איתן גור.

איתן גור: אני מנהל המחלקה להפרעות אכילה בתל השומר.

איתן גור: קיבלנו הרבה מאד תגובות לכל העניין הזה של תיקון החקיקה, וחשוב לי להבהיר כמה נקודות.

איתן גור: קודם כל, החוק עצמו מיועד כדי לעזור לטפל בקצה הקשה של החולות ואין לו שום נגיעה לרוב רובן של החולות.

איתן גור: יש בארץ אלפי חולות אנורקטיות, אנחנו מדברים על בין 20 ל-30 חולות בשנה, שלהערכתנו החוק יהיה רלבנטי לגביהן.

איתן גור: מדובר בחולות שנמצאות במצב של גסיסה.

איתן גור: אלה חולות שלא עומדות על הרגליים, הן מגיעות אלינו למחלקה בשכיבה, הן לא מסוגלות לקום מהמיטה.

איתן גור: אין להן שום כוונה למות, זו לא איזו דרך להתאבד.

איתן גור: פשוט מאד שיקול הדעת שלהן, השיפוט שלהן, התובנה שלהן היא לקויה לגמרי והן חושבות שהן עדיין שמנות וצריכות לרדת עוד קצת במשקל, כדי להגיע למשקל שבו הן ייראו טוב.

איתן גור: לצורך ההמחשה, מדובר בחולות שנראות כמו אנשים שהיו במחנות, ניצולים מהמחנות.

איתן גור: זה משהו שאנשים רגילים לא רואים בחיי היום יום.

איתן גור: החולות האלה מגיעות אלינו מחוסר ברירה הרבה פעמים, אבל ברגע שהן מתחזקות מעט, הן פשוט קמות והולכות, ובחמש השנים האחרונות יש לי תיעוד של 22 חולות שהיו מאושפזות במחלקה שלי.

איתן גור: ברגע שהן התחזקו מעט הן עזבו את המחלקה ומתו תקופה קצרה לאחר מכן מרעב.

איתן גור: זה לא שאין דרך לטפל בהן.

איתן גור: יש אוכל, אפשר לטפל בהן, אבל הן מתו מרעב, מכיוון שהן הרעיבו את עצמן.

איתן גור: רובן מתו בבית, כי המשפחות לא הצליחו לכפות עליהן להגיע לבית החולים.

איתן גור: הנקודה השנייה היא, שהיום יש דרך שכן אפשר לכפות על חולה כזאת להגיע לבית חולים, וזה דרך מינוי אפוטרופוס.

איתן גור: אבל בידינו אין כוח להחזיק את החולה בתוך המחלקה, גם אם ההורים שלה או האפוטרופוס שלה החליט שהיא צריכה להיות שם.

איתן גור: ולכן החוק הזה גם מחייב את משרד הבריאות להקצות משאבים ולפתוח יחידה ייחודית לטיפול בחולות האלה, שתהיה יחידה סגורה.

איתן גור: זאת לא תהיה יחידה סגורה במחלקה פסיכיאטרית סגורה, אלא תהיה יחידה סגורה במחלקה לטיפול בהפרעות אכילה, ולנו יש את המיומנות גם הגופנית שנדרשת לחולות האלה, וגם את המיומנות הנפשית לטפל במחלה שלהן.

איתן גור: אין שום כוונה להחזיק אותן לאורך תקופה ארוכה במצב הזה של אשפוז כפוי, אלא עד שהן יצאו מסכנת חיים.

איתן גור: וברגע שייצאו מסכנת חיים, אף אחד לא יפעיל נגדן את החוק, הן יוכלו ללכת הביתה כרצונן, ואם ירדו במשקל שוב ועוד פעם אם יגיעו למצב שמסכן את חייהן, נטפל בהן שוב.

איתן גור: אבל אין פה שום כוונה ואף אחד לא טוען גם שהטיפול הזה יגרום להחלמתן המלאה.

איתן גור: הוא יציל אותן ממוות.

חיים כץ: תודה רבה.

חיים כץ: אנה סליאנין ביקשת לדבר?

חיים כץ: אם את לא מבקשת, לא צריך.

אנה סליאנין: אני רוצה לדבר.

אנה סליאנין: עלינו ארצה בשנת 1995.

חיים כץ: תגידי לפרוטוקול מי את.

אנה סליאנין: אני אמא לחולת אנורקסיה, ויקטוריה סליאנין.

אנה סליאנין: היא הייתה בטיפול בבית החולים תל השומר לפני שנה.

אנה סליאנין: כשעלינו ארצה בשנת 1995, היא הייתה בת 12, היא הייתה חברותית, עליזה, מלאה שמחת חיים, אהבה ללכת לים ולנסוע לטיולים.

אנה סליאנין: היא למדה בבית ספר אליאנס והיא לא הסתדרה עם התלמידים בכיתה.

אנה סליאנין: הם כינו אותה – 'שמנה', 'פרה'.

אנה סליאנין: גם ברוסיה ילדים אמרו לה – 'שמנה'.

אנה סליאנין: היא סבלה מזה מאד.

אנה סליאנין: אז היא החליטה שהיא צריכה לרדת במשקל והתחילה לעשות דיאטה.

אנה סליאנין: אחרי בית ספר היא התגייסה לצבא ומישהו אמר לה שבצבא כולם עולים במשקל והיא עשתה דיאטה יותר קשה.

אנה סליאנין: כתוצאה מזה נפסק המחזור שלה והיא נכנסה לדיכאון.

אנה סליאנין: היא לא מבינה שהיא בזוועה.

אנה סליאנין: היא אומרת – 'העיקר שאף אחד לא יגיד שאני שמנה', ככה היא אומרת עכשיו, כשהיא נורא רזה.

אנה סליאנין: לפני שנה היא כמעט נפטרה, המשקל שלה היה 27 קילו, 27 קילו על גובה .

אנה סליאנין: רגליים נפוחות, היא לא הייתה מסוגלת ללכת.

אנה סליאנין: אז היא הסכימה להתאשפז והייתה בבית החולים תל השומר חודש וחצי והיא מפחדת עוד פעם, מפחדת פחד מוות לעלות במשקל, אנורקסיה.

אנה סליאנין: אז היא אמרה – 'מספיק לי, אני רוצה להשתחרר'.

אנה סליאנין: היא השתחררה עם משקל 33 קילו ו-.

אנה סליאנין: כבר 10 שנים היא לא הולכת לים, לא נוסעת לטיולים, לא יודעת מה קורה בארץ, בעולם.

אנה סליאנין: שום דבר לא מעניין אותה.

אנה סליאנין: בבית היא קנתה מאזניים אלקטרוניים והיא שוקלת פרוסות לחם, ככה היא אוכלת.

אנה סליאנין: היא לא אוכלת בשר ודגים בכלל.

אנה סליאנין: לא ירקות, לא פרות, לא מרק ולא שמנת, חמאה.

אנה סליאנין: נורא.

אנה סליאנין: למעשה היא גוססת.

אנה סליאנין: בדיקות הדם שלה רעות.

אנה סליאנין: המוגלובין נמוך, יש בעיות עם הכליות, יש ורידים על הרגליים, היא לא מסוגלת לשתות כוס מים.

אנה סליאנין: היא חיה בלי טלוויזיה ותנור, כי מבחינתה אין צורך בתנור וטלוויזיה.

אנה סליאנין: זהו.

חיים כץ: תודה רבה.

חיים כץ: רצה לדבר עורך הדין דניאל רז ממשרד המשפטים.

דניאל רז: כן, עורך דין דניאל רז, אני באגף לסיוע משפטי במשרד המשפטים, ואני מנהל את נושא תחום ייצוג המאושפזים בכפייה במחוז ירושלים והדרום.

דניאל רז: אני קראתי את הצעת החוק של חברת הכנסת ד"ר רחל אדטו.

דניאל רז: קודם כל אני מצטרף מילה במילה לדברים שנאמרו על ידי ד"ר גור.

דניאל רז: ראשית, קודם כל יש פתרונות משפטיים היום למצב הנתון, שבתי המשפט באמת מממנים אפוטרופוסים בלא מעט מקרים, שזה הפתרון שכרגע שבתי המשפט, בגלל הבעיה שהצבעת עליה, של ההגדרה של אנורקסיה, אז בתי המשפט בעצם משתמשים בסמכות שלהם למנות אפוטרופוס, ואותו אפוטרופוס רשאי במינוי ספציפי, לאשפז את אותה גברת בדרך כלל, בבית חולים פסיכיאטרי, ולא דרך חוק לטיפול בחולי נפש.

דניאל רז: אלא מה היא?

דניאל רז: אני בהחלט חושב שהצעת החוק היא בהחלט ראויה.

דניאל רז: הבעיה שלי, וד"ר גור הצביע עליה בצורה מפורשת.

דניאל רז: ברגע שהצעת החוק, אם תעבור, המסגרות היום שיש לאותן חולות אנורקסיה הן ממש מספר מועט של מסגרות.

דניאל רז: אנחנו מדברים למעל גיל 18, מדובר לכל היותר, אם אני לא טועה, ותתקן אותי ד"ר גור, על שתי מסגרות היום בתל השומר ובבית החולים הדסה.

דניאל רז: עכשיו, לאשפז מישהי שסובלת מאנורקסיה בבית חולים פסיכיאטרי, במחלקה אחרת, זה בעייתי מאד, זה יכול לגרום לה נזק של ממש, כי לא תמיד יש למחלקות הפסיכיאטריות בבתי חולים אחרים את הכלים לטפל בהן.

דניאל רז: וברגע שאנחנו נעביר את הצעת החוק הזאת, אז יכול להיות מצב שבאמת - יותר יאושפזו - אבל מצד שני לא יהיו לנו מסגרות.

חיים כץ: לא יכול להיות מצב אחר.

דניאל רז: סליחה?

חיים כץ: יש את הצעת החוק ויתחילו להילחץ – יביאו תקציב.

דניאל רז: אני כולי תקווה שזה המצב.

דניאל רז: אני בהחלט חושב שהצעת החוק ראויה, אני רק אומר, הפחד שלי שאותן אנורקטיות, אם עכשיו זה יעבור, יגיעו למחלקות.

דניאל רז: במחוז שלי יש לנו תיקים של אנורקטיות שאין להן מסגרות טיפול לא בהדסה ולא בתל השומר.

חיים כץ: תגיד לי, שמעת את האמא הזאת שדיברה?

דניאל רז: שמעתי, בהחלט שמעתי.

חיים כץ: מה זה משנה המסגרת?

חיים כץ: יש לה חי-מת שם.

דניאל רז: המסגרת שדיברה האמא זו מסגרת של בית החולים תל השומר.

דניאל רז: לבית החולים תל השומר יש את הייחודיות בטיפול בזה.

חיים כץ: זה בבית.

איתן גור: אני רוצה לתקן משהו.

איתן גור: החולות שאנחנו מדברים עליהן הן חולות שמצבן הגופני הוא כזה שהן לא יכולות להיות בבית חולים פסיכיאטרי.

איתן גור: הן חייבות להיות בבית חולים כללי, במחלקה לטיפול נמרץ.

איתן גור: כל חולה כזאת מחוברת למוניטור, היא צריכה אמצעי חימום, היא צריכה חמצן.

איתן גור: היא לא יכולה להיות במחלקה סגורה.

איתן גור: ולכן לא תהיה ברירה למשרד הבריאות, אלא לתקצב פתיחת יחידה כזאת.

חיים כץ: מאה אחוז, תודה רבה.

דניאל רז: יש בבית חולים הדסה - - -

חיים כץ: סליחה, סליחה.

חיים כץ: כן, אדוני.

חנן מוניץ: חנן מוניץ מקופת חולים כללית.

חנן מוניץ: אני חושב שהחוק הזה מאד ראוי, והוא בא לענות על בעיה קשה.

חנן מוניץ: בכלל כל ההגדרה של מה זה מחלה נפשית זו בעיה שיום אחד יצטרכו לפתור אותה.

חנן מוניץ: אני, עם כל השנים שאני בפסיכיאטריה, עדיין לא למדתי מה זה.

חנן מוניץ: לגבי הדיון כאן, אני רואה גם לקונה אחת, היות שכמה שאני מכיר את החוק לחולי נפש, הרשות לאשפז בעל כורחו היא בבית חולים פסיכיאטרי, או מחלקה פסיכיאטרית שאיננה בבית חולים ככלי.

חנן מוניץ: אז אני - - -

חיים כץ: כן, אבל אתה יודע, כשיש רק חוק אז עובדים לפי החוק.

חנן מוניץ: לא, לא, החוק הזה לא מאפשר.

חנן מוניץ: אני דווקא בתמיכה עם החוק.

חנן מוניץ: אני אומר, צריך להוסיף שם משהו נוסף שיהיה ברור שהמחלקה להפרעות אכילה תהיה חלק מזה.

חנן מוניץ: זה דבר הכי חשוב שיש.

חיים כץ: אוקי.

חיים כץ: הדר אביאל ביקשה לדבר, בבקשה.

הדר אביאל: אני בחרתי לכתוב, כי חשבתי שאולי אני אתרגש וזו הזדמנות חד פעמית להיות כאן.

הדר אביאל: אני רק מבקשת שלא יפריעו לי באמצע, ואם יהיו שאלות בסוף, אני אשמח ויותר מאשמח לענות.

הדר אביאל: אני הדר, בת 22, לשעבר חולה בהפרעת אכילה.

הדר אביאל: אשפזתי את עצמי במחלקה של ד"ר גור בתל השומר, אני גם בוגרת של הבית השיקומי בהוד השרון, אותו מנהלת שרית.

הדר אביאל: היום אני משתתפת בתכנית של דיור מוגן, המיועדת נקודתית למחלימות מהפרעות אכילה.

הדר אביאל: כאשר שמעתי על החוק הזה בפעם הראשונה, הוא לחץ לי על נקודות לא נעימות.

הדר אביאל: אני חייבת להודות שרוב הזמן הייתי אמביוולנטית לגביו, אך בשורה התחתונה, לאחר שירות ועימותים ואימותים עם עצמי, אני בעדו.

הדר אביאל: בעדו, אם לוקחים בחשבון את קשת השלכותיו.

הדר אביאל: אסביר את עצמי.

הדר אביאל: אומרים שהחוק הזה מהווה אנטגוניזם לחופש הביטוי.

הדר אביאל: בעיני חופש הבחירה נלקח מהבחורה החולה כבר הרבה לפני ששמנו לב.

הדר אביאל: אין כלא גדול מכלא של הפרעת אכילה.

הדר אביאל: כלא של אשמה בלתי פוסקת.

הדר אביאל: כלא שהורג מבפנים ומבחוץ.

הדר אביאל: בכלא הזה הבחירה בבריאות, בחיים, היא כמעט בלתי אפשרית ואת הכמעט הזה, בעיני החוק צריך לקחת לידיים.

הדר אביאל: אתן את עצמי כדוגמא בכדי להבהיר את כוונתי.

הדר אביאל: זוכרת את עצמי בכל לילה נשאבת יותר ויותר למחלה.

הדר אביאל: ככל שעבר הזמן אני נחלשתי והמחלה גברה.

הדר אביאל: לא רק שהיא גברה, היא גם הפכה להיות חלק בלתי נפרד ממי שאני, מהזהות שלי, מהגאווה שלי.

הדר אביאל: כמו וירוס שנכנס למוח ומשעבד אותו לצרכיו שלו.

הדר אביאל: כך הייתי עבד למחלה, ואף פעם לא עבד מספיק טוב.

הדר אביאל: זה היה מקום בו השליטה הגדולה שחשבתי שרכשתי, התגלתה כאיבוד שליטה על כל החלטה שהיא בחיי.

הדר אביאל: המחלה אומרת לעשות צעדה.

הדר אביאל: המחלה אומרת להתחיל לרוץ, המחלה אומרת לאכול מלפפון כי יש בו פחות קלוריות מעגבנייה.

הדר אביאל: המחלה אומרת לאכול חסה, כי יש בה פחות קלוריות ממלפפון.

הדר אביאל: ככל שעובר הזמן הקולות החולים הלכו וגברו ושמעתי את עצמי פחות ופחות.

הדר אביאל: לא היה מקום, תרתי משמע, להדר שאני היום, הדר שהכירו לפני כן חברים ומשפחה.

הדר אביאל: אני, שהייתי במדרון התלול, ממוגנטת למטה, זוכרת כמה קשה היה לי לעצור.

הדר אביאל: אני זוכרת את תחושת חוסר האונים, את אי היכולת לבחור לעזור לעצמי, להיעזר.

הדר אביאל: גם אם היה בי חלק שרצה לעצור את כדור השלג הזה, תחושת האשמה שמא אבגוד במחלה, האפילה עליו.

הדר אביאל: הייתי חייבת שייקחו לי את המושכות מהידיים, או ליתר דיוק – שיחזירו לי את המושכות לידיים – כי המושכות כבר זמן רב היו בידיה של המחלה.

הדר אביאל: הנקודה אותה כל כך חשוב לי להבהיר היא שאשפוז בכפייה הוא לא לקחת חופש לבן אדם, הוא להחזיר לו את החופש שנלקח מזמן.

הדר אביאל: אני מבהירה כי לא מדובר בחוסר שפיות.

הדר אביאל: אלה לא קולות חיצוניים שמדברים אליך, אלה קולות פנימיים שמשתלטים על כל מחשבה הגיונית, תוך אלימות והלקאה עצמית.

הדר אביאל: אם כן, אני בעד החוק.

הדר אביאל: ובכל זאת, אני מנצלת את המעמד כדי לשים על השולחן גם את הבעייתיות והמורכבות שהרגשתי בדבר.

הדר אביאל: במופרעות אכילה התחרותיות היא אחד מחוקי המשחק.

הדר אביאל: מי שיותר רזה, יותר חולה, או במילים מזעזעות – יותר קרובה למוות – היא המנצחת.

הדר אביאל: כשאני החלטתי שלא בכפייה להתאשפז, הייתי כמו בובת אצבע שמסוגלת לחשוב ולהגיד רק דבר אחד – 'אני לא רזה מספיק', 'אני לא ראויה להיות פה'.

הדר אביאל: העובדה שלצדי הייתה מאושפזת אחת שלא מרצון, גרמה לי להרגיש אשמה ואף חרטה על כך שאני זאת שבחרתי לעצמי להחלים.

הדר אביאל: היא בזמנו ניצחה בתחרות, היא הייתה חולה יותר, רזה יותר, היא לא נכנעה.

הדר אביאל: אני מוסיפה את הנקודה הנ"ל, למרות שאני בעד החוק, כי חשוב לקחת אותה בחשבון.

הדר אביאל: החוק יכול להציל חיים ויחד עם זאת, הוא עלול לפגוע.

הדר אביאל: להוות גורם לקנאה, להוות סימון מטרה חדשה, שיא חדש לשבור.

הדר אביאל: יש לחשוב טוב על הדינמיקה בין המאושפז הכפוי למאושפז מרצון.

הדר אביאל: נקודה נוספת ומסוכנת לא פחות, קשורה למאושפז הכפוי עצמו.

הדר אביאל: יש לחשוב איך המאושפז הכפוי לא נכנס ללופ, שבו הוא מחוסר כל שריר נפשי המאפשר לו זמן הבראה, שלא מכפייה.

הדר אביאל: אני חוששת שהמאושפז הכפוי יקבל את התואר כתואר של כבוד- 'אני מספיק חולה כדי שהחוק ייקח עלי אחריות'.

הדר אביאל: התואר של המחלה, כמו הרבה תארים אחרים בחיים, צועד לפניך ובגדול.

הדר אביאל: אני חוששת שאת התואר הזה יהיה קשה מדי לשחרר, אם לא בכפייה אז בכלל לא, כי הורגלתי שלוקחים עלי אחריות.

הדר אביאל: שורה תחתונה.

הדר אביאל: אני לחלוטין בעד החוק, אך ורק אם מבינים את ההשלכות שלו על כלל אוכלוסיית החולים ועל החולה עצמו.

הדר אביאל: זה הוא חוק שיכול להציל חיים, לתת הזדמנות שאבדה, לבחור אחרת.

הדר אביאל: להחזיר את חופש הבחירה למי שאיבד אותו מזמן ולהוריד את אחוזי המוות מהמחלה.

הדר אביאל: יש לקחת בחשבון שמדובר במחלה בה תחרותיות היא סימפטום.

הדר אביאל: זה משחק באש ויש לשחק בו בזהירות יתרה, תוך הבנה עמוקה של כל הסיכונים שבדבר.

הדר אביאל: לא מדובר כאן בחוק יבש, יש פה טריקיות.

הדר אביאל: טוב יעשה המחוקק אם ישתמש בכל הידע הרפואי והמקצועי כדי להחליט איך להשתמש בחוק ואיך לממש אותו.

הדר אביאל: תודה.

חיים כץ: תודה רבה.

חיים כץ: אנחנו נעבור להקראה.

אייל לב-ארי: הצעת חוק טיפול בחולי נפש (תיקון מספר ___) (החלת הוראות על מי שלוקה באנורקסיה נרבוזה), התשע"ב-2012.

אייל לב-ארי: תיקון מספר 6 בחוק טיפול בחולי נפש, התשנ"א-1991 (להלן – החוק העיקרי), בסעיף 6(א)(1) במקום "וכתוצאה ממחלתו" יבוא "או סובל מאנורקסיה נרבוזה וכתוצאה מכך".

אייל לב-ארי: תיקון מספר 7 בסעיף 7(1) לחוק העיקרי, במקום "וכתוצאה ממחלתו, יבוא "או סובל מאנורקסיה נרבוזה וכתוצאה מכך".

חיים כץ: מי בעד ירים את ידו.

חיים כץ: תודה רבה.

חיים כץ: בעד – פה אחד

חיים כץ: שני חברי הכנסת שנמצאים פה מאשרים את החוק כהכנה לקריאה ראשונה, וזה יעלה במליאה כנראה כבר אחרי הפגרה.

חיים כץ: תודה רבה.

אייל לב-ארי: רק עוד תוספת לגבי העלות התקציבית.

אייל לב-ארי: יש הערכת עלות שהתקבלה מחברת הכנסת אדטו, של כשני מיליון.

חיים כץ: בסדר, אז אין עלות תקציבית.

אייל לב-ארי: נכון, אבל צריך לציין את זה בדברי ההסבר.

אייל לב-ארי: שני מיליון הוצאה חד פעמית, 2.5 מיליון שוטף.

חיים כץ: מאה אחוז.

חיים כץ: אנחנו מקווים שזה יעבור גם במליאה, לפחות בקריאה הראשונה ואז נביא את זה להכנה לקריאה שנייה ושלישית.

חיים כץ: תודה רבה.

חיים כץ: הישיבה נעולה.