ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 18, פרוטוקול מספר 236, 2012-02-19 11:00

אברהם מיכאלי: בוקר טוב.

אברהם מיכאלי: אני שמח לפתוח את סיור וישיבת ועדת עליה, קליטה ותפוצות של הכנסת שבעצם היום מתקיים פה בכפר הנוער בן – יקיר.

אברהם מיכאלי: אני מצד אחד שמח להיות פה יחד עם הועדה.

אברהם מיכאלי: אני רוצה פשוט רק לפרוטוקול שלא יהיה מצב שמישהו יתאכזב פה.

אברהם מיכאלי: איפה כל החברי כנסת של הועדה?

אברהם מיכאלי: אני כבר קיבלתי שני טלפונים על שני חברי כנסת שצריכים להיות פה ונמצאים במקום אחר.

אברהם מיכאלי: פשוט בסיור אחר.

אברהם מיכאלי: הם קובעים במקביל כמה דברים.

אברהם מיכאלי: לכן הועדה שמגיעה היא ועדה מגיעה וחבר כנסת 1, 2, 3 אם הגיעו לסיורים זה מצב טוב.

אברהם מיכאלי: אז פה אני מבין יגיעו עוד כמה חברי כנסת לפחות, לפי מה שסוכם, והם ישמחו להשתתף איתנו בהמשך.

אברהם מיכאלי: מטרת הביקור באמת הכירות עם הכפר.

אברהם מיכאלי: גילוי נאות – אני התוודעתי אליו לפני כחודש בערך.

אברהם מיכאלי: הילדה שלי באה פה להתנדב ולעבוד פה ואז יום אחד אומרים לי שיש כפר נוער, לא רק כפר נוער, כפר נוער מסוג מסוים של הסוכנות היהודית.

אברהם מיכאלי: כי אני הכרתי באמת כמה מוסדות של עליית הנוער.

אברהם מיכאלי: גם ביקרנו שם כועדת עליה לפחות ... אני זוכר לפחות, דנה.

אברהם מיכאלי: אז אומרים לי שיש הבדל בין סוג כזה לסוג אחר של כפרי נוער, ואנחנו בוודאי ניכנס בעניין הזה במשך הסיור שלנו פה היום, כדי שגם נבין מה המשמעות של השינוי הזה, ולראות איפה הצרכים השונים שצריך לחזק בכפר נוער כזה.

אברהם מיכאלי: בסך הכל איך שאני כבר מתחיל להבין, עם החברים שישבתי כבר מטעם הסוכנות היהודית במהלך השבועיים האחרונים אחרי שהועדה החליטה לסייר פה.

אברהם מיכאלי: ישבתי עם הסמנכ"ל, מר שוורץ, והוא הסביר לי באמת את התפיסה של הקמת, או יותר נכון, שמירת ארבעה מוסדות יש לכם כאלה עדיין?

אברהם מיכאלי: עוד מעט אני אשמע מכם את כל הסקירה, גם לצורך הפרוטוקול, כדי שנבין מה בדיוק המשמעות של שמירת מוסדות כאלה עד היום.

אברהם מיכאלי: אני רוצה להבין גם אחר כך מה אנחנו עושים כדי לנסות לעזור לכם ככל שאנחנו יכולים ככנסת במובן של שינוי לטובה.

אברהם מיכאלי: מבחינתנו אנחנו ביקשנו היום כמה גורמים שיגיעו לפה מטעם משרדי הממשלה, מעבר לסוכנות היהודית כמובן, כדי שהם גם יגיבו על מספר דברים שיעלו פה במהלך הסיור ואנחנו מקווים שחלק מהדברים שיעלו פה היום זה כבר יהיה במקום, וחלק מהדברים אני מבטיח לכם שאנחנו נמשיך לעקוב כדי שנוכל גם בהמשך לטפל ולראות מה נוכל לעשות.

אברהם מיכאלי: למען הסדר יום, אני הבנתי שאתם ביקשתם כמה וכמה דברים, אבל אנחנו את הפתיחה נעשה פה ואחר כך נחליט איך אתם רוצים בשלב כזה להציג דברים, כל הדברים או איזה שהוא שלב של סיכום ששם נדבר גם בפרטים כל מי שנוכח פה, כדי שיוכל גם להתייחס.

אברהם מיכאלי: אני שמח שנמצא פה לידי האלוף זאבי פרקש.

אברהם מיכאלי: אני הבנתי שהוא עומד פה בראש אגודת הידידים של הכפר.

אהרן זאבי פרקש: הנהלה ציבורית.

אברהם מיכאלי: הנהלה ציבורי.

אברהם מיכאלי: אז אני שמח שהמוסד מצד אחד זכה לאנשים מהסוג שלך שיעמדו לידו וידחפו את העניינים פה.

אברהם מיכאלי: מצד שני – אני אומר לכם כבר, שני אנשים ביקשו לבוא פה היום ואמרו לי ברגע האחרון שהם לא יכולים להיות פה, חבר כנסת זאב בילסקי,

קריאה: ידיד נאמן של הכפר.

אברהם מיכאלי: הוא ינסה פה להיות, אבל הוא אמר לי בסוף ברגע האחרון הוא קבע בעצמו סיור במקום אחר, הוא גם מוביל איזה שהיא שדולה, ואמר לי שהוא בסוף ברגע האחרון לא יכול להיות.

אברהם מיכאלי: כמובן גם חבר הכנסת דני דנון, שהוא היושב ראש הקבוע של הועדה, הם התחייבויות שלו, התנצל ברגע האחרון שהוא לא יכול להיות איתנו פה.

אברהם מיכאלי: אבל תבינו, אנחנו מכבדים כל אחד בקביעות שלו שהוא קובע, ולפעמים הוא גם לא יכול לשנות אותם.

אברהם מיכאלי: לכן אני מבין שאכפת גם לחבר הכנסת בילסקי וגם חבר הכנסת דני דנון שנקבל את הנתונים והרשמים וכמובן הוא כיושב ראש הועדה יגבה אותנו בהמשך לגבי הטיפול האינטנסיבי שאנחנו נטפל בעניין הזה.

אברהם מיכאלי: אז אני רק מבקש למען הפרוטוקול כל אחד יזדהה בשמו, כי הפרוטוקול לא מזהה אנשים, כדי שאנחנו נוכל גם לזכור מה דיברנו ומי אמר מה.

אברהם מיכאלי: אני מבין, רוצים בכמה מילים להציג את הבית ספר.

אברהם מיכאלי: אז השאלה מי מתחיל?

אברהם מיכאלי: מתחיל מנהל בית הספר?

יוסי קרוטהמר: רצינו קודם שהגב' לאה גולן תציג את הסוכנות היהודית, ואת הכפר בתוך הסוכנות היהודית.

אברהם מיכאלי: מבחינת

אברהם מיכאלי: כם אני מרשה לך, תעשה את ההיכרות כי רוב האנשים הם שלך פה, חוץ ממשרדי ממשלה שנמצאים פה ונציגים שנמצאים ממשרדי ממשלה שונים.

יוסי קרוטהמר: אז אולי בבקשה.

יוסי קרוטהמר: [הצגת שמות הנוכחים]

לאה גולן: אני רוצה ממש בכמה מילים לתת עדכון איפה הסוכנות היהודית נמצאת היום.

לאה גולן: אני חושבת שאין צורך סביב השולחן הזה להציג מהי הסוכנות היהודית, אבל כמה מילים על הסוכנות היהודית והכיוונים, המיקוד שלה בשנים האלה, ואיך כפרי הנוער הם חלק מהעשייה.

לאה גולן: הסוכנות היהודית מאז הקמתה מנסה לתת מענה לצרכים של העם יהודי, ולחבר בין העם היהודי למדינת ישראל.

לאה גולן: בשנים הראשונות המאמץ העיקרי היה התיישבות.

לאה גולן: טיפול גדול בנושא העלייה, בשנים האחרונות ההרגשה היא שהאתגר הכי גדול שעומד בפני העם היהודי זה התרחקות הדור הצעיר.

לאה גולן: אני אגדיר את זה, הצעירים בישראל וצעירי העולם היהודי מתרחקים אחד מהשני, ואם אנחנו היום מודדים את רמת החיבור, רמת האכפתיות אחד כלפי השני אנחנו רואים שיש התנתקות מאד מאד מדאיגה, ולכן כשאנחנו מדברים על מה התפקיד העיקרי שלנו, מה חשוב גם למדינת ישראל וגם לעם היהודי זה להבטיח בעצם את החיבור בין צעירי העולם היהודי.

לאה גולן: מתוך כך, מתוך הבנה שזה האתגר המרכזי, וכמובן לא מוריד כהוא זה מכל האתגרים הקודמים, אבל אם מסתכלים קדימה זה בעצם הדבר העיקרי שאיתו אנחנו מתמודדים.

לאה גולן: נקבעו בסוכנות היהודית כמה מוקדי עשייה, אחד מהם זה הנושא של אקטיביזם חברתי בישראל וניתובו לטובת אוכלוסיות שזקוקות לסיוע מיוחד, והשני זה כל העולם של חוויות והתנסויות בישראל, ובעיקר יצירת מפגשים בין צעירי ישראל לבין צעירי העולם היהודי, לא באינטרנט, לא ברשתות חברתיות אלא בעשייה משותפת.

לאה גולן: התפיסה שלנו שככל שיהיו יותר הזדמנויות לצעירים לעשייה משותפת זה מחזק את האכפתיות של צעירי ישראל לעולם היהודי ומחזק את ההזדהות של צעירי העולם היהודי עם ישראל.

לאה גולן: בעולם תוכן של אקטיביזם בישראל אנחנו מטפלים בעיקר במענה לאוכלוסיות של ילדים ונוער בסיכון, כאשר בתוך העולם הזה של ילדים ונוער בסיכון יש לנו שתי תכניות דגל מרכזיות: 1 – "פותחים עתיד".

לאה גולן: זה תכנית שנותנת מענה ב – 32 רשויות לילדים ונוער בסיכון באמצעות אנשים צעירים שמחויבים לעבוד עם ילדים במודל מאד מאד מיוחד.

לאה גולן: התכנית היום פועלת ב – 32 רשויות.

לאה גולן: מתרחבת עכשיו גם לבני ברק בהזמנת ראש העיר.

לאה גולן: בכניסה שלנו למגזר החרדי היא תיקוף מאד משמעותי לאופן הפעולה.

לאה גולן: התכנית מעסיקה כ – 400 צעירים בתפיסת עבודה בעצם של שליחות חברתית, על אף שזו משרה מלאה.

לאה גולן: התכנית של "פותחים עתיד" מתחילה בגילאים 8, 9 והמטרה העיקרית שלה זה לתת מענה לילדים בסיכון בתוך הקהילה שלהם.

לאה גולן: אבל אנחנו גם מבינים שחלק גדול מהילדים לא יכולים לקבל מענה, ילדים בסיכון, ילדים ונוער בסיכון בתוך הקהילה.

לאה גולן: לכן ההתעקשות שלנו, לשאלתך, להמשיך להיאחז בארבעת כפרי עליית הנוער, מתוך ההבנה שככל שנעשה עבודה משובחת יותר וניתן מענה מקדים לילדים ונוער בסיכון, אולי, בסופו של דבר באמת לא יהיה צורך בכפרים.

לאה גולן: לרוע המזל, עם כל המאמצים התכנית של "פותחים עתיד" היא סך הכל תכנית של 6, 7 שנים, אולי תוך 20 שנה לא יהיה צורך בכפרים.

לאה גולן: נכון להיום יש הרבה מאד ילדים ונוער שלא מצליחים לקבל מענה בתוך הקהילה, על אף כל המאמצים לתת מענה, ואני יודעת שיש את תפיסתו של פרופ' שמידט ואחרים.

לאה גולן: ארבעת הכפרים שהסוכנות ממשיכה להחזיק, על אף היציאה שלה מכפרי עליית הנוער לפני 10 שנים הם כפרים שמנקזים לתוכם את הילדים החלשים ביותר בתוך מערכת החינוך.

לאה גולן: האגף לחינוך התיישבותי מסווג את הילדים ל – א', ב', ג', ד' כמדומני, ותסכימו איתי שהילדים שמגיעים לקריית יערים, לבן – יקיר, להדסה נעורים ורמת הדסה הם ילדים שמסווגים כ – ד', ד' מינוס, הם בעצם הילדים החלשים ביותר.

אברהם מיכאלי: המוסדות האחרים שיש לכם היום במסגרת עליית הנוער, אני מבין הם גם תחת הפיקוח שלכם?

לאה גולן: כולם תחת הפיקוח של האגף - - -

אברהם מיכאלי: לא, לא של האגף להתיישבות.

לאה גולן: הם בבעלות שלנו.

אברהם מיכאלי: בבעלות שלכם.

אברהם מיכאלי: לדוגמא: ימין אורד אני זוכר טוב את הדוגמא הזאת.

לאה גולן: ימין אורד כבר לא שלנו.

לאה גולן: יש את קריית יערים.

אברהם מיכאלי: ארבע אלה אני הבנתי.

אברהם מיכאלי: חוץ מזה יש לכם עוד מוסדות כאלה?

לאה גולן: חוץ מזה לא.

אברהם מיכאלי: מוסדות עליית הנוער שאתם מחזיקים היום?

לאה גולן: לא.

לאה גולן: ההחלטה שלנו היתה במודע להתרכז באותם כפרים שמרכזים את האוכלוסיות היותר חלשות, מתוך הבנה שאלה הילדים שזקוקים למעטפת טיפולית וחינוכית מעמיקה ומשלימה.

לאה גולן: יש לנו גם המודל המאד מצליח של בן – יקיר, שיוסי ידבר עליו כמה מילים.

לאה גולן: רק לסבר את האוזן, רמת הדסה, אחד הכפרים שלנו בצפון לוקח ילדים בכיתה ז' שחלקם מגיעים אלינו ללא קרוא וכתוב, ויש לנו אחוזי בגרות, מסיימי בגרות מלאה מעל הממוצע הארצי.

לאה גולן: אחוז גבוה מאד של חניכים שלנו שמתגייסים לצבא מסיימים את השירות הצבאי כשאנחנו ממשיכים ללוות את החניכים שלנו אחר כך מי שזקוק ללימודים במוסדות להשכלה גבוהה ואנחנו יודעים שאין אבא, אמא ומשפחה תומכת, אנחנו גם מספקים מלגות להשכלה גבוהה עבור הילדים.

לאה גולן: בעצם התחושה שלנו שבאמצעות המעורבות של העולם היהודי אנחנו יכולים לתת לחניכים מעטפת טיפולית חינוכית משלימה שאחרת הם לא יוכלו לקבל.

לאה גולן: יש, בהקשר הזה, דיונים הלוך ושוב האם זה נכון והאם ראוי שהעם היהודי, הפילנתרופיה תמשיך להיות מושקעת בהיקפים כספיים כל כך משמעותיים כאשר בעצם על פניו זו אחריות של מדינה.

לאה גולן: אלה דיונים שאני לפחות מתמודדת איתם יותר מפעם אחת מול תורמים בעולם היהודי.

לאה גולן: אז אני אומרת: נכון, זו אחריות מדינה, אבל בהינתן מה הילדים האלה זקוקים, כנראה שאין ברירה אלא לגייס משאבים נוספים.

לאה גולן: השאלה היא כמובן שאלת התמהיל, הפרופורציות.

לאה גולן: בדומה לרצון הטוב שאלוף פרקש הסכים, בהיותו יושב ראש ההנהלה הציבורית, יש לנו הנהלות ציבוריות לכל אחד מהכפרים.

לאה גולן: בהדסה נעורים.

לאה גולן: גם כאן בעמק חפר היושב ראש שלנו הוא שלמה אהרונישקי, מי שהיה מפכ"ל המשטרה.

לאה גולן: בקריית יערים זה אבי נאור וברמת הדסה זה אבי נאור.

לאה גולן: אנחנו הצלחנו, וזה באמת בזכותה של החברה הישראלית, להביא לתוך הכפרים, לתוך ההנהלות הציבוריות, באמת את מיטב האנשים: פרופ' חיים אדלר משרת בשתי הנהלות כפרים, גם בקריית יערים.

לאה גולן: כשאני אומרת – לשרת – זה כמובן הכל בהתנדבות.

לאה גולן: כמות הזמן שפרקש ואהרונישקי משקיעים כמתנדבים בכפר היא לפעמים דומה לזה של מנהלי הכפרים, אנחנו מעריכים את זה בצורה בלתי רגילה, כי הילדים שלנו זקוקים.

לאה גולן: הם זקוקים לחיבור הזה שכל ילד של מי שיושב כאן כשהוא צריך להגיע לצבא, או כשחלילה הוא מסתבך עם המשטרה, יש מי שיודע לחלץ אותו, לילדים שלנו אין גב והעובדה שיש לנו הנהלות ציבוריות כל כך משמעותיות הולכות מגבות, היא סופר משמעותית.

אברהם מיכאלי: בואי תסבירי רגע עדיין במסגרת עליית הנוער.

אברהם מיכאלי: האם מסגרת עליית הנוער עדיין ממשיכה חוץ מארבעת הכפרים, שהם תומכים היום גם אפילו במוסדות כמו ישיבות תיכוניות אני מכיר, יש עדיין תמיכה שם.

אברהם מיכאלי: יש גם מוסדות אחרים שעליית הנוער תומכת.

אברהם מיכאלי: תסבירי רגע, כרגע בתקצוב שאתם נותנים כסוכנות בין אלה לבין הכפרים האלה.

אברהם מיכאלי: או איך שיטת התקצוב על ידי מדינת ישראל ואתם כסוכנות, אני מבין שיש איזה שהוא הסכם ישן שכבר - - -

לאה גולן: שפג תוקפו אבל לא בא לידי ביטוי.

אברהם מיכאלי: זה מה שאני רוצה לשמוע כרגע.

לאה גולן: מדינת ישראל מקצה לכל חניך בכפרי הנוער שלה סדר גודל של 10,000 דולר, משהו כזה.

לאה גולן: משהו כמו 47,000 שקל לשנה.

לאה גולן: עלות של חניך אצלנו היא בין 86,000 שקל ל – 100,000 שקל.

לאה גולן: משרד החינוך מזכה את הסוכנות ב – 23,000, 24,000 שקל.

לאה גולן: כלומר, ילד, חניך בכפר נוער של הסוכנות היהודית מקבל 50 אחוז מהיקף התקצוב שמקבל נער חניך בכל כפר אחר, למרות וחרף העובדה שאלה הילדים החלשים ביותר בתוך מערכת החינוך והאגף לחינוך התיישבותי מודע לחלוטין לפרופיל של הילדים שהם מנתבים לכפרים שלנו.

לאה גולן: מילה נוספת, מאחר ומדובר, אנחנו יושבים כאן בהרכב של ועדת העלייה והקליטה, אחוז גבוה מאד מהילדים שלנו בכפרים הם בני עולים חדשים.

לאה גולן: ייצוג גבוה מאד לבני הקהילה האתיופית בכפרים שלנו, גם כאן, גם בקריית יערים, גם בהדסה נעורים וגם ברמת הדסה.

לאה גולן: הרבה מאד בני עולים מחבר מדינות העמים.

לאה גולן: יש גם, לצערי, גם לא מעט ישראלים שאנחנו מגדירים אותם כדור שלישי למצוקה.

לאה גולן: העובדה שהכפרים האלה מספקים מעטפת תומכת לילדים 24 שעות בעצם, היא יכולת שלנו לתת מענה לילדי העולים החדשים שלא תמיד ההורים בהתמודדותם עם קשיי הקליטה מצליחים להתפנות ולתת לילדים.

לאה גולן: כשדיברתי על בני ישראלים של דור שלישי, אמרתי: לצערי, כי אם לגבי בני העולים אנחנו יכולים להניח שזה אולי עניין של דור ואחר כך תהיה השתלבות ולא תהיה בעיה, כשאנחנו מדברים על בני ישראלים שהם אוכלוסייה חלשה, אנחנו בעצם רואים שבלי השקעה אדירה שלנו הסיכוי של הילדים האלה להיחלץ ממעגל העוני והמצוקה הוא קטן יחסית.

אברהם מיכאלי: עכשיו, באחוזים את יכולה היום להסביר לי בעצם בתקצוב הכוללני של כל מוסד כזה, אז אחוז שלכם כמה הוא בערך?

אברהם מיכאלי: של הסוכנות היהודית?

לאה גולן: הסוכנות היהודית שני שליש, תורמים ישראלים, תורמים מחו"ל.

אברהם מיכאלי: לא משנה.

אברהם מיכאלי: סוכנות היהודית אתם מרכזים את כל זה?

לאה גולן: וודאי, וודאי.

לאה גולן: בערך שליש.

אברהם מיכאלי: שני שליש ושליש?

לאה גולן: שני שליש ושליש.

קריאה: שליש משרד החינוך?

לאה גולן: משרד החינוך, כן.

אברהם מיכאלי: אני מבין זה משרד החינוך פלוס רווחה.

הדסה בידני: 40 אחוז המשרד נותן.

לאה גולן: פחות.

לאה גולן: פחות.

אברהם מיכאלי: אני אשמע מכם כמה אתם נותנים.

אברהם מיכאלי: כולל משרד הרווחה, לדוגמה.

אברהם מיכאלי: כי יש פה ילדים שמגיעים, אני מבין, ממשפחות שזקוקות לרווחה, בוא נגיד ככה.

לאה גולן: לחלוטין.

אברהם מיכאלי: יש גם משרד הקליטה.

אברהם מיכאלי: יש פה, השאלה היא, חצי מדינה פה, כמה מתבטא היום בתקצוב הכולל?

לאה גולן: המוסדות הפנימייתיים במדינת ישראל נחלקים למוסדות שנמצאים בפיקוחו של משרד החינוך ומוסדות פנימייתיים שנמצאים בפיקוח משרד הרווחה.

לאה גולן: היכולת לייצר סמל מוסד משותף מאד קשה.

לאה גולן: למרות שעוד פעם, אם בוחנים את פרופיל הילדים יש הצדקה מלאה.

לאה גולן: דבר נוסף – המאמץ העיקרי שלנו בשנים הקרובות הוא להפוך את הכפרים גם לתשתית שקולטת מתנדבים צעירים מהעולם היהודי.

לאה גולן: באותה מידה שבתך תורמת כאן את שנת השירות שלה, או שנה, שנתיים.

אברהם מיכאלי: היא כבר אחרי שנת השירות.

לאה גולן: הכוונה שלנו להביא יותר ויותר צעירים שיבואו ויתנדבו ויהיו משמעותיים.

לאה גולן: זה נמצא בשלבים ראשוניים, אבל זה בהחלט המאמץ וכאן הכוונה היא בעצם להרחיב את היכולת הזאת - - -

אברהם מיכאלי: בואי תדגישי במילה אחת גם, אני מבין שמצבכם של הסוכנות היום לא בכי טוב מבחינה תקציבית.

אברהם מיכאלי: השאלה איך זה מתבטא בשנים האחרונות באמת, לאור הקיצוצים שאני שומע ושמעתי את זה בהרבה הזדמנויות שהסוכנות מקצצת.

לאה גולן: הסוכנות היהודית ניזונה רק מכספי תרומות.

לאה גולן: לכן המצב הכלכלי שלה מושפע מהיכולת של אנשים לתרום לה.

לאה גולן: אנחנו היום נמצאים במצב שבו יש לנו פחות תרומות ויחד עם זאת המאמץ שלנו לשמר את היקף ההשקעה בכפרים הוא די סיזיפי, כי עוד פעם, אני אומרת, קשה לנו מאד להסביר למה במציאות שבה יש פחות משאבים אנחנו משקיעים מעל 6 מיליון דולר ב – 4 כפרים?

לאה גולן: סך הכל 1,000 ילדים, זה לא מעט כסף.

לאה גולן: אנחנו מסבירים שלאותם ילדים זה הבדל של יום ולילה.

לאה גולן: אנחנו לוקחים, במונחים אפילו כלכליים, ילדים שאחרת היו עלולים להידרדר ולהפוך להיות לקוחות שלכם והופכים אותם לאזרחים נורמטיביים, משרתים וכדומה.

לאה גולן: לכן גם בהיבט הכלכלי, אני לא מדברת על ההיבט - - -

אברהם מיכאלי: בעצם את אומרת, מצפים שמדינת ישראל תיקח את זה על עצמה באופן מלא.

לאה גולן: אנחנו מצפים שמדינת ישראל תתייחס לחניך שמתחנך בכפרים שלנו כמו שהיא מתייחסת לחניך בכל כפר אחר.

לאה גולן: את הדלתא, את ה"מעבר" אנחנו מבינים שיש צורך לגייס תרומות, כי הילדים האלה זקוקים ליותר.

לאה גולן: אבל את הבסיס שמקבל כל ילד במדינת ישראל הציפייה המובהקת שלנו ואנחנו לא מפתיעים את משרד החינוך, אנחנו נמצאים בדיאלוג ארוך גם עם משרד החינוך, גם עם האוצר, אין סיבה שילד שלנו יקבל פחות, זה גם מקשה עלינו להמשיך לנתב תרומות.

לאה גולן: ברגע שהמדינה תוכל לתת לילדים שלנו מה שהיא נותנת לכל ילד אחר, היכולת שלנו גם להמשיך לגייס, ואנחנו אומרים: או.

לאה גולן: קיי.

לאה גולן: אנחנו רק את הדלתא, יש בזה היגיון הרבה יותר גדול.

אברהם מיכאלי: ניכנס עוד מעט גם בהיגיון של משרד החינוך איך הם מתקצבים.

אברהם מיכאלי: סך הכל הם צריכים גם לקבל כסף מהאוצר.

אברהם מיכאלי: הרי הם לא מביאים כסף מהבית.

לאה גולן: ברור.

לאה גולן: זה ברור לנו לגמרי.

אברהם מיכאלי: אני רוצה פה לחשוב ביחד אתכם אחר כך איך אנחנו יכולים לבוא ולעשות, אני הבנתי שאתם כבר מקיימים דיונים בעניין הזה מול האוצר והאוצר אפילו היום הודיעו לי שהם לא רוצים לבוא לפה כי הם מנהלים אתכם משא ומתן.

אברהם מיכאלי: אבל אני לא אתן להם משא ומתן ... תוצאות.

לאה גולן: יום ועוד יום, שנה ועוד שנה.

אהרן זאבי פרקש: זה סגולה לאריכות ימים העניין הזה.

אברהם מיכאלי: זה תשאירי לנו את זה, אנחנו נטפל בזה.

לאה גולן: אז אני מעריכה עוד יותר את העובדה שבאתם.

אברהם מיכאלי: אני מבין, יוסי, תציג לי את הכפר מבחינת מבנה, מבחינת תלמידים.

אברהם מיכאלי: מה הרקע שלהם?

אברהם מיכאלי: מאיפה הם מגיעים?

אברהם מיכאלי: חשוב לי באמת גם לקבל את הדגשים המיוחדים באמת לסוג כזה של כפר הנוער שאתה כבר מנהל אותו, אני מבין, כמה שנים טובות.

יוסי קרוטהמר: זו השנה ה – 13 ברציפות.

יוסי קרוטהמר: אני שמח על ביקור הועדה ואני שמח על כל השותפים פה סביב השולחן.

יוסי קרוטהמר: לכבוד הוא לנו, לכפר הנוער בן – יקיר לארח קבוצה כזאת של אנשי ציבור ועוסקים במלאכת הקודש.

יוסי קרוטהמר: אנחנו בכפר הנוער בן –יקיר השנה מחנכים 110 ילדים.

יוסי קרוטהמר: יש לנו שתי מסגרות חינוך פה בכפר: יש לנו את חטיבת הביניים שמונה 75 תלמידים שלומדים כאן אצלנו בבית הספר והרב נתן גוטמן מנהל בית הספר.

יוסי קרוטהמר: יש לנו עוד 35 תלמידים שגרים פה ומתחנכים פה ולומדים בתו"ם – מרכז חינוכי טכנולוגי - בחרב לאת, במוסד שכן בחטיבה עליונה, ב – י', י"א, י"ב.

יוסי קרוטהמר: כל התלמידים שלנו, כל אוכלוסיית התלמידים שלנו באים ממצוקות, באים מנחשלות, באים מרקעים סוציואקונמיים קשים.

יוסי קרוטהמר: באים ממשפחות מורכבות.

יוסי קרוטהמר: באים עם סיפור חיים מורכב שמהבוקר עד הלילה זו התמודדות אינסופית עם כל אחד מהילדים.

יוסי קרוטהמר: אין לנו ילד אחד בכפר שאנחנו יכולים לפסוק עליו שהוא ילד נורמטיבי, שהוא בא ממשפחה טובה, שהוא בא ממסגרת טובה.

יוסי קרוטהמר: כל הילדים הם ילדים טובים.

יוסי קרוטהמר: אנחנו אוהבים אותם אהבת נפש.

יוסי קרוטהמר: ימים ולילות אנחנו עושים פה כדי להביא את הילדים להישגים נורמטיביים, כדי להביא אותם להשתלב בחברה כאזרחים טובים יותר ומועילים.

יוסי קרוטהמר: תודה לאל, בשורה התחתונה, אנחנו מגיעים לזה כשאנחנו בוחנים את התוצאות שלנו, אז יש לנו אחוזי בגרות גבוהים בקרב התלמידים שלנו.

יוסי קרוטהמר: השנה אנחנו מרגישים נחשלים, אבל עמדנו בממוצע הארצי, סביב 50 אחוז, 40 וכמה אחוזי תלמידים שלנו סיימו בגרות מלאה.

לאה גולן: שחלקם מגיעים ללא קרוא וכתוב לכאן.

יוסי קרוטהמר: כולם מגיעים מרקעים מאד מאד קשים.

יוסי קרוטהמר: בוודאי אשר יגיד, הוא יספר את מי משרד החינוך שולח כדי להתחנך פה בכפר.

יוסי קרוטהמר: אם אנחנו מדברים על גיוס לצה"ל – אז יש לנו 100 אחוז גיוס לצה"ל ומציינים פה היום שאחד התלמידים שלנו מתגייס הבוקר ליחידה קרבית.

יוסי קרוטהמר: אנחנו גאים בכל אחד מהילדים שלנו שמתגייסים ומגיעים לגיוס לצבא.

יוסי קרוטהמר: הדרך לא פשוטה ולא קלה לנו.

יוסי קרוטהמר: אני כרגע לחלוטין לא נוגע לנושא של תקציב.

יוסי קרוטהמר: אני נוגע בהתמודדויות.

יוסי קרוטהמר: בדקנו את זה נכון להבוקר.

יוסי קרוטהמר: 58 אחוז מהילדים שלנו הם ילדים ממשפחות אתיופיות, מבני העדה האתיופית.

יוסי קרוטהמר: כשרק 19 אחוז מהם הם ילידי הארץ.

אברהם מיכאלי: זה מה שאני רוצה לדעת: כמה הם באמת בני העלייה החדשים חדשים במובן של שנים?

אברהם מיכאלי: יש לכם ילדים שהגיעו, נניח, 10 שנים אחרונות.

יוסי קרוטהמר: כן.

הילה אלחיאני: כן.

הילה אלחיאני: הרבה מהקבוצה הצעירה שלנו עכשיו, 12 בני העדה, מתוכם 10 נולדו באתיופיה.

אברהם מיכאלי: שזו הקבוצה שהגיעה מגונדר?

לאה גולן: כן, כן.

יוסי קרוטהמר: ילידי הארץ ושאינם בני העדה האתיופית – מדובר על בסך הכל על 20 אחוז מהילדים שלנו.

אברהם מיכאלי: חבר הכנסת מולה, אני מבין שרובכם מכירים, יש לו גם רקע סוכנותי אז הוא בטח יספר לי נתונים שהוא יודע על המוסד הזה מעברו.

אברהם מיכאלי: ברוך הבא.

שלמה מולה: אתה בידיים טובות.

שלמה מולה: אם לאה פה, אתה מסודר.

אברהם מיכאלי: אני בידיים טובות אחרי שאני אשמע היום שיש תקצוב מלא לבית הספר.

יוסי קרוטהמר: אנחנו סביב הילדים 24 שעות ביממה.

יוסי קרוטהמר: אנחנו מתנהלים ככפר נוער.

יוסי קרוטהמר: אנחנו מתנהלים כמסגרת.

יוסי קרוטהמר: אנחנו לא באים במקום ההורים.

יוסי קרוטהמר: אנחנו באים כדי להשלים.

יוסי קרוטהמר: אנחנו שתי שבתות בחודש עם הילדים פה בכפר.

יוסי קרוטהמר: חלק ממועדי ישראל.

אהרן זאבי פרקש: 77 אחוז הם ילדים מאתיופיה.

אהרן זאבי פרקש: בסך הכל כולל.

אברהם מיכאלי: הבנתי.

אברהם מיכאלי: אבל חלק מהם ילידי הארץ וחלק מהם הם כבר ותיקים, אני קורא לזה, במובן של איך ההורים שלהם לפחות.

יוסי קרוטהמר: בכל תחומי החיים אנחנו עוסקים עם הילדים: בחינוך, בכלכלה, בביגוד.

לאה גולן: חגיגת בר מצווה שאף אחד לא חוגג להם.

יוסי קרוטהמר: בר מצווה.

יוסי קרוטהמר: טיפולי שיניים.

יוסי קרוטהמר: אפילו טיפולים אורתודנטים.

יוסי קרוטהמר: אין דבר שזוג הורים עושים עם 2, 3 ילדים במשפחה שאנחנו לא עושים עם כלל התלמידים שלנו פה שאנחנו מרעיפים עליהם.

יוסי קרוטהמר: אנחנו עכשיו, בימים האלה, עסוקים, בעקבות בקשה של בית הספר, של מנהל בית הספר, נושא של אבחונים.

יוסי קרוטהמר: אנחנו בשאיפה לאבחן את כל ה – 40 תלמידים שמנהל בית הספר מבקש שנאבחן בימים האלה, שאני מספר לכם פה על השולחן זה הוצאה של כמעט 80 אלף שקל אבחונים של 40 תלמידים.

יוסי קרוטהמר: אני אומר, אין דבר שאנחנו לא עושים עם התלמידים כדי להביא אותם להישגים וכדי להביא אותם שיהיו אזרחים טובים ונאמנים במדינת ישראל.

יוסי קרוטהמר: הילדים מאד אוהבים את המסגרת הזאת.

יוסי קרוטהמר: הילדים משתפים פעולה לרוב.

יוסי קרוטהמר: בדרך התמודדויות אינסופית.

יוסי קרוטהמר: יושב פה מנהל הפנימייה שמתמודד עם הילדים ועם הצוות הצעיר שלו, 18 שעות ביום עם הילדים, כי בית הספר פועל 6 שעות, ובית הספר 18 שעות.

אברהם מיכאלי: תסביר לי רגע ולפרוטוקול שיירשם: ילד מתחיל פה בחטיבת הביניים את הבוקר שלו, אחרי שהוא ישן פה בלילה.

אברהם מיכאלי: אין פה אקסטרנים, הם כולם פה נמצאים?

יוסי קרוטהמר: כל הילדים שלנו הם ילדי המינהל לחינוך התיישבותי ועליית הנוער.

יוסי קרוטהמר: אין לנו ילדים פרטיים, אין לנו ילדים מרווחה, אין לנו ילדים אחרים.

אברהם מיכאלי: אז ילד פה, נניח, קם בבוקר, אני מבין, עושה את הסידורים הראשונים שלו בכפר.

יוסי קרוטהמר: הילדים חיים פה במקום.

יוסי קרוטהמר: הילדים מתנהלים פה במסגרת פנימייתי שהם מגיעים בימי ראשון מהבית בשבתות שהם יוצאים הביתה, ונמצאים, שוהים במשך שבועיים רצופים פה בכפר.

אברהם מיכאלי: בית הספר הוא מחוץ לכפר?

יוסי קרוטהמר: בית הספר נמצא כאן בתוך הכפר.

יוסי קרוטהמר: בית הספר חטיבת ביניים שהרב נתן מנהל אותן.

יוסי קרוטהמר: תו"ם חרב לאת נמצא במרחק של , מפה, שאנחנו מסיעים כל בוקר את הילדים ומחזירים אותם.

יוסי קרוטהמר: גם פה, נושא של הסעות – במשך שנים התמודדנו מול משרד החינוך ורק עכשיו פתרנו את הבעיה שמשרד החינוך מממן לנו את ההסעות של הילדים מכאן לבית הספק בתו"ם וחזרתם.

שלמה מולה: מה זאת אומרת שרק עכשיו?

יוסי קרוטהמר: לקח לנו שנים כדי להגיע להבנה עם המועצה האזורית ועם משרד החינוך שילד זכאי.

שלמה מולה: הם לא תלמידים?

שלמה מולה: הם תלמידים.

אברהם מיכאלי: כן, בחלוקה שאני שומע פה שהם תלמידים, אבל הם לא ממומנים על ידי מדינת ישראל בכל ההוצאות שיש לתלמידים האלה.

אברהם מיכאלי: זה בדיוק אחד הדברים שאני רוצה כרגע פה להעמיד: למה, בוא נגיד כך, לא הולכים עכשיו לבדוק את זה?

אברהם מיכאלי: אם המצב של הסוכנות, מדובר פה במצב של סוכנות, כנראה פעם היו עשירים יותר, היום כבר הם גם - - -

לאה גולן: עשירים פחות.

אברהם מיכאלי: ירדו בתרומות.

אברהם מיכאלי: הילדים האלה הם ילדים של מדינת ישראל.

אברהם מיכאלי: השאלה היא: יש להם צרכים, למה לא להתמודד עם זה כמדינה כבר?

שלמה מולה: רגע, לא הבנתי.

שלמה מולה: המינהל ההתיישבותי הוא לא מקציב כספים?

יוסי קרוטהמר: לא, המינהל בוודאי שמקציב.

לאה גולן: 50 אחוז ממה שמקצים לכל חניך אחר.

אברהם מיכאלי: עוד מעט נשמע מהם כמה.

יוסי קרוטהמר: בנושא של הסעות זה לא המינהל, זה המועצה האזורית.

יוסי קרוטהמר: אבל בדיוק כמו שנאמר פה, זה נכון, בשנים הטובות של הסוכנות היהודית אז זה תוקצב כחלק מהתקציב, והסענו את הילדים והחזרנו את הילדים ולא עוררנו.

יוסי קרוטהמר: אבל כשאנחנו נקלעים לקשיים כספיים בשנים האחרונות, ואנחנו מוצאים שזו חובת משרד החינוך הנושא של הסעת התלמידים, כי בעצם זה המגורים שלהם פה והלימודים שלהם שם, אז עמלנו, ואני חייב להגיד: עמלתי קשה פה בעניין הזה והגענו להסכמה עם משרד החינוך שמשרד החינוך מממן לא את כל ההסעה של התלמידים, אם אנחנו נוגעים כבר בהסעה, אבל חלק גדול מההסעה.

יוסי קרוטהמר: אבל זו אחת הנקודות שבסך הכל גם הגענו לפתרונה.

יוסי קרוטהמר: מלכתחילה כפר הנוער בן – יקיר נבנה כמסגרת חד שנתית, כמסגרת מכינה.

יוסי קרוטהמר: פרופ' ראובן פוירשטיין הידוע בנה את המסגרת הזו כטיפול נמרץ חינוכי, ככה הוא קרא לה, שתלמיד מגיע לשנה ל "פוש" חינוכי ולהביא אותו למסגרת נורמטיבית אחרי שנה.

יוסי קרוטהמר: הילדים לא באים מפיגור, הם באים מפיגור סביבתי.

יוסי קרוטהמר: הם באין מהזנחה.

יוסי קרוטהמר: הם באים מחסכים, אבל הם בשום פנים ואופן לא באים עם פיגור.

יוסי קרוטהמר: יש לנו גם חינוך מיוחד, אבל זה לא הפיגור שאנחנו מדברים עליו.

יוסי קרוטהמר: אנחנו מדברים על ילדים שהם ילדים טובים שבקצת עבודה, הרבה מאד עבודה מצטברת אנחנו מוצאים שהם ילדים שאפשר להגיע איתם להישגים, לבגרויות.

יוסי קרוטהמר: אפשר להגיע איתם להישגים אחרים.

יוסי קרוטהמר: אנחנו מאתגרים את הילדים פה בנושא של אתלטיקה ואיזה ילד שבא ממשפחה אתיופית אין בו את הכישורים האתלטיים?

יוסי קרוטהמר: הגענו פה להישגים שהם חוצי גבולות ממש עם הילדים בני העדה שזכו במקום ראשון בריצה של בקנה מידה עולמי ממש במכבייה בשני מקומות מאד גבוהים, עם הישגים אחרים בתחומי האתלטיקה.

יוסי קרוטהמר: אין תחום חיים שאנחנו יכולים לגרות את הילד ולהבין את הילד שאנחנו לא מצליחים להגיע איתו.

יוסי קרוטהמר: אם אנחנו מדברים על נשירה – אז אנחנו יום ולילה עושים את הכל כדי למנוע את הנשירה של הילדים, וכדי להביא אותם להישגים.

יוסי קרוטהמר: הדסה, המפקחת על הפנימייה, עוד הבוקר דנה איתי כאן במקרה שאני מנסה בתוקף לא להנשיר את הילד, כדי להכיל אותו.

אברהם מיכאלי: יש לו איפה ללכת לילד?

יוסי קרוטהמר: לדעתי אין לילד איפה ללכת.

יוסי קרוטהמר: כרגע הוא יושב בדימונה, בבית, אבל לרחוב.

יוסי קרוטהמר: זה ילד שאם הוא לא ימשיך פה את הלימודים, הוא מסתובב בדימונה, ברחובות דימונה והוא מסתובב ברחובות.

יוסי קרוטהמר: אין לי צל של ספק.

יוסי קרוטהמר: האמא מדברת עם הדסה על פנימייה אחרת, אבל אין שום מסגרת שתכיל אותו על מה שליאור עבר איתו בשנה וחצי האחרונות, ומה שאנחנו חווינו מהילד הזה.

יוסי קרוטהמר: אנחנו עושים את הכל כדי להביא את הילד להישגים ולא להנשיר אותו.

יוסי קרוטהמר: לפעמים זה עולה לנו ביוקר רב, בעיקר בהתמודדות שלנו עם הצוות, וההתמודדות האמיתית עם הילד, שהיא לא פשוטה לחלוטין.

יוסי קרוטהמר: אנחנו עושים את הכל כדי לא להנשיר, אלא כדי להביא את הילדים להישגים.

יוסי קרוטהמר: בגדול 3 צוותים עוטפים את הילד מכל כיוון מהבוקר עד הלילה: זה צוות בית הספר, שכבר סיפרתי.

יוסי קרוטהמר: צוות הפנימייה – שבצוות הפנימייה אנשים מאד מאד צעירים.

יוסי קרוטהמר: ליאור הוא הזקן שם בחבורה.

קריאה: המבוגר האחראי.

יוסי קרוטהמר: המבוגר האחראי.

יוסי קרוטהמר: לצידו מדריכים, מדריכות, בנות שירות לאומי וחיילות.

יוסי קרוטהמר: יש לנו 4 חיילות מתרבות תורנית השנה.

יוסי קרוטהמר: צוות האחר זה צוות פסיכו – סוציאלי שהוא, דורית יכולה לייצג אותו פה בשולחן הזה, זה צוות של עובדים סוציאליים, פסיכולוג לפי הצורך, ופסיכיאטר לפי הצורך.

יוסי קרוטהמר: אנחנו ביום חמישי האחרון נאלצנו כל היום להיעזר בפסיכיאטר סביב אירוע ומקרה מאד מאד מורכב וקשה שאנחנו מתמודדים איתו גם בשעות האלה.

יוסי קרוטהמר: זה לא דבר, התערבות פסיכיאטרית, כדי לסבר את האוזן, אנחנו נתקלים פעם או פעמיים בשנה כאן בכפר בממוצע.

יוסי קרוטהמר: לא יותר מזה.

יוסי קרוטהמר: אבל עבודה של עובדים סוציאליים - הם נופלים מהרגליים.

יוסי קרוטהמר: שלושה עובדים סוציאליים פשוט נופלים מהרגליים מהעומס ומהמטלות, של התמודדות סביב התמודדויות עם תלמידים.

אברהם מיכאלי: יש לך היום צוות של עובדות סוציאליות, איך זה משרד הרווחה לא קשור במובן התקצובי לזה, לעניין הזה?

יוסי קרוטהמר: שוב פעם על מה שלאה אמרה.

יוסי קרוטהמר: או שזה משרד החינוך.

אברהם מיכאלי: משרד החינוך לא מעסיק עובדות סוציאליות.

יוסי קרוטהמר: משרד החינוך מממן לנו עובדת סוציאלית.

אברהם מיכאלי: אה! הם מממנים?

יוסי קרוטהמר: בוודאי.

יוסי קרוטהמר: הם מממנים לנו עובדת סוציאלית אחת.

אברהם מיכאלי: מתוך 3?

אברהם מיכאלי: ושתיים אחרות?

יוסי קרוטהמר: שתי האחרות – הסוכנות היהודית מתוך תקציב הליבה של הסוכנות.

אברהם מיכאלי: אנחנו עוד נדון בזה.

אברהם מיכאלי: אני רוצה להבין באמת איפה כל - - -

שלמה מולה: כל טיפול הרווחה שהסוכנות מממנת חייב לעבור למדינה.

שלמה מולה: למרות שאתה מחייך, אני אומר לך זה בסוף יקרה.

דוד יאסו: קודם כל מותר לי לחייך.

דוד יאסו: תראה, עוד מעט כניסת אדר, מרבים בשמחה.

יוסי קרוטהמר: אין תכנית בקישורי חיים, במניעת סמים, במניעת אלכוהול, אין תכנית הכנה לצה"ל שאנחנו עובדים עם התכנית הכי טובה של הכנה לצה"ל, עם "אחרי", שהיא גם כן ממומנת על ידי משפחה, אנשים טובים במדינת ישראל, משפחת קרסו.

יוסי קרוטהמר: אין תכנית שאנחנו יכולים להביא ולקדם את הילדים, שאנחנו לא פועלים פה בכפר.

יוסי קרוטהמר: היום בלילה אנחנו יוצאים עם קבוצה גדולה של תלמידים לפולין, ליאור ואני, מחר לפנות בוקר, הטיסה שלנו, אנחנו טסים ל – 8 ימים במשלחת גם כן שמממומנת על ידי נשות הדסה, קבוצת נשים מדהימה.

אברהם מיכאלי: כמה ילדים יוצאים?

יוסי קרוטהמר: יוצאים בסך הכל 14 ילדים.

אברהם מיכאלי: איך אתם בוחרים אותם?

יוסי קרוטהמר: אנחנו בוחרים אותם, אז אנחנו עושים סדרה של לימודים, התחלנו בספטמבר, מיד בתחילת ספטמבר התחלנו בתכנית, ואנחנו משלימים אותה בימים האלה וגיבשנו קבוצה מתוך ילדים שרצו ומתוך ילדים שגילו עניין, מתוך ילדים, שוב פעם, אתגרנו אותם, רצנו אחריהם, ... אותם לתוך הנושא, ויוצאת קבוצה לתפארת.

אברהם מיכאלי: איך אתה מצליח להתגבר על קנאה בתוך החברים, נניח, מי שיוצא נניח - - -

לאה גולן: זה תגמול על מצוינות, על מוטיבציה.

יוסי קרוטהמר: זה תגמול על מצוינות, אבל זה בדרך כלל גם בא מהם.

יוסי קרוטהמר: כי אם ילד היה מאד מאד רוצה לצאת, ליאור שהכין את הקבוצה של בן – יקיר, אני עומד בראש המשלחת מטעם נשות הדסה, אבל ליאור, שהכין את הקבוצה של בן – יקיר, אילו היו עוד 4 או 5 שהיו מבקשים לצאת – היו יוצאים, כי המלגה היא בידיים שלנו ואנחנו יכולנו לצרף עוד 3 או 4.

יוסי קרוטהמר: הילדים לא משלמים אפילו עבור הוצאת הדרכון.

יוסי קרוטהמר: ליאור קנה להם גטקס תרמיים וביגוד חם.

יוסי קרוטהמר: הכל, הכל הכל אנחנו מממנים, אנחנו קונים.

יוסי קרוטהמר: מזוודה עם אוכל שהוא לוקח בנוסף לאוכל שיינתן שמה.

יוסי קרוטהמר: אנחנו מציידים את הילדים מ – א' עד ת'.

לאה גולן: ההתנהגות של החניכים היא למופת.

לאה גולן: יצא לי להיות עם "אשל הנשיא" פעם בפולין, ויצא לי להיות עם משלחת שלך, זה הבדל של יום ולילה, הרצינות, המשמעת באמת לא תתואר.

אברהם מיכאלי: אני נותן את הדעת לצד החברתי של תחרות בין הילדים, שכאילו מי שלא יוצא – למה הוא לא יצא?

אברהם מיכאלי: הבעיה הכספית לא היתה - - -

יוסי קרוטהמר: לא היתה בעיה כספית.

יוסי קרוטהמר: כל מי שהיה רוצה לצאת, כל מי שהיה רק מביע נכונות היה יוצא.

יוסי קרוטהמר: במשלחת הזאת, אם אנחנו כבר מדברים על המשלחת, אז יוצאים תלמידים מ"הדסה נעורים" שזה גם, לאה דיברה על המוסד הזה, מרמת הדסה, מקרית יערים, זה המוסדות של הסוכנות היהודית.

יוסי קרוטהמר: יוצא גם כפר הנוער מאיר שפיה, ויוצא עוד מרכז טכנולוגי בתל אביב, רוז מצקין, שזה כל הבתי ספר האלה הם בעצם זה אותה אוכלוסייה של כפר הנוער בן – יקיר.

יוסי קרוטהמר: חגית, לשאלתך, מכלל הכפרים, גם הדסה נעורים, גם בקריית יערים וגם מרמת הדסה, יש ייצוג גבוה מאד לבני העדה האתיופית, שאני עמדתי על זה וזה מתקיים, כי זו האוכלוסייה שמתחנכת בכפרים.

אברהם מיכאלי: יוסי, מכיוון שהזמן עובר לנו, בוא תמקד לי מספר נקודות שאתה רואה בהם כנקודות קריטיות וחשובות לניהול מוסד כזה, לניהול כפר כזה.

אברהם מיכאלי: איפה אתה נתקל?

אברהם מיכאלי: מה הקושי שלך?

אברהם מיכאלי: גם בטיפול בשוטף שאתה תיארת לי אותו פה, שיש פה ילדים עם רקע כזה או אחר, שלא נדע, אני מבין שחלק זה בעיות משפחתיות, חלק בעיות שאני לא יודע, הילדים האלה, לצערנו, אולי פיתחו אותם לפני שהגיעו לכפר.

אברהם מיכאלי: אתה הרי מתמודד פה, יש לי פה נציג, לא סתם הבאנו נציג של ביטחון פנים.

אברהם מיכאלי: אני מתאר לעצמי, אני מקווה שהילדים האלה לא מעורבים היום בבעיות כאלה, אבל הם בוודאי כל הזמן עומדים מהצד ומסתכלים מה ניתן להציע למנוע, כי אני תמיד חושב על מניעה ולא על טיפול, כי אם נגיע לטיפול אוי ואבוי, זה כבר לא טוב.

יוסי קרוטהמר: נכון.

יוסי קרוטהמר: אני אקדים לשאלתך שאנחנו מצהירים בפה מלא, לפחות ליאור ואני, מצהירים בפה מלא שאין לנו סמים בכפר.

יוסי קרוטהמר: נגע הסמים לא נמצא בתוך כפר הנוער בן – יקיר.

קריאה: אפס סובלנות.

יוסי קרוטהמר: אפס סובלנות, זה וודאי.

יוסי קרוטהמר: אנחנו נתקלים במקרים כאלה ואחרים שהם זניחים, שאנחנו לא יכולים להגדיר אותם אפילו כסמים.

יוסי קרוטהמר: הרב נתן נתקל בשבועיים האחרונים באיזה שהוא אירוע, אבל שוב פעם, אנחנו לא יכולים להגדיר אותו כסמים.

יוסי קרוטהמר: גם בנושא של אלכוהול אנחנו לא יכולים להגיד שיש לנו תופעה של אלכוהול.

יוסי קרוטהמר: אני ישבתי עם חבורה נכבדה של אנשים ושמעתי שיש אלכוהול.

יוסי קרוטהמר: אצלנו בכפר, אנחנו יודעים שברקעים ובשכונות בוודאי שיש, אבל אצלנו אין.

יוסי קרוטהמר: לגבי שאלתך באמת, כשדיברנו על אפשרות של ביקור שכזה של הועדה ואני חשבתי לעצמי שיש לנו למעלה מ – 70 אחוז ילדים שהם בני העדה האתיופית, שאני אומר שוב פעם, אנחנו אוהבים אותם אהבת נפש ואנחנו נעשה את הכל כדי להביא אותם להישגים, אנחנו תמיד זקוקים ליותר.

יוסי קרוטהמר: לאה ציינה את גורמי הסוכנות היהודית שמשקיעים פה הון עתק.

יוסי קרוטהמר: משרד החינוך משקיע כאן.

יוסי קרוטהמר: יש כאן, הילה ואני עסוקים כמעט יום ולילה בגיוס משאבים לכפר.

יוסי קרוטהמר: שיש לנו חבורות מצוינות מתוך החברה הישראלית שמסייעות.

יוסי קרוטהמר: יש לנו קבוצות גדולות של פדרציות ואנשי העולם הגדול שמסייעים לנו פה ועוזרים.

יוסי קרוטהמר: אבל אם נגענו בעובדים סוציאליים – תמיד נצטרך, אנחנו זקוקים ליותר.

יוסי קרוטהמר: אם אנחנו מדברים על צוות הדרכה בפנימייה – תמיד אנחנו זקוקים ליותר.

יוסי קרוטהמר: כמעט בכל תחום אנחנו זקוקים ליותר.

יוסי קרוטהמר: אם אני אגיע לבית הספר - אנחנו זקוקים ליותר שעות ויותר לגורמי טיפול.

לאה גולן: עצם העסקתו של מנהל בית ספר ...

לאה גולן: אנחנו מעסיקים מנהל בית ספר על אף שיש מעט ילדים, ואת ההשלמה בין מה שמשרד החינוך נותן אנחנו משלימים, כי אנחנו מבינים שחשוב לקיים מסגרת חינוכית בתוך הכפר ולא להוציא את הילדים.

יוסי קרוטהמר: לכל נקודה שאני אעלה פה לשולחן בתחום ההתמודדות והטיפול אנחנו זקוקים ליותר.

אהרן זאבי פרקש: אני רוצה להוסיף כמה נקודות: קודם כל, אנחנו בנינו תכנית אסטרטגית לכפר לפני 4 שנים.

אהרן זאבי פרקש: יש לנו וועדות ביקורת ומעקב תקציבית.

אברהם מיכאלי: כמה שנים אתה כבר קשור לכפר?

אהרן זאבי פרקש: אני מ – 2007 פה.

אהרן זאבי פרקש: ממש מיד צמוד לשחרור.

אברהם מיכאלי: אתה השתחררת והתגייסת מחדש לכפר?

אהרן זאבי פרקש: זה הכרת הטוב.

אברהם מיכאלי: אני אומר לך, אני בוגר עליית הנוער באיזה שהוא שלב.

אברהם מיכאלי: אני מבין שגם אתה עברת באיזה שהוא שלב - - -

אהרן זאבי פרקש: פה הייתי.

אהרן זאבי פרקש: אני בוגר המקום.

לאה גולן: אבל אז הפרופיל היה אחר.

אהרן זאבי פרקש: לא, אז זה היה ישיבה תיכונית חקלאית של "בני עקיבא".

אהרן זאבי פרקש: אני רוצה בכמה מילים להדגיש כמה נקודות.

אהרן זאבי פרקש: ו – 3 נקודות מה אני מצפה מועדה מכובדת כזאת לעשות.

אהרן זאבי פרקש: קודם כל זה כפר הנוער היחיד הדתי.

אהרן זאבי פרקש: מארבעת הכפרים שאנחנו מדברים עליהם הוא היחיד הדתי.

אהרן זאבי פרקש: כפר כזה לא יכול שלא ימשיך להתקיים כאן.

אהרן זאבי פרקש: הוא פנימייתי, 6 שנים.

אהרן זאבי פרקש: לא היה פה רצף פנימייתי ולא היה פה רצף לימודי ואנחנו סגרנו, אחרי הרבה מאד דיונים, תפיסה שאומרת: אנחנו לוקחים ילד מגיל הבר מצווה ועד הצבר ואחריו, אנחנו נותנים לילד הזה את כל התמיכה.

אהרן זאבי פרקש: יש פה בוגרים שגרים בכפר, שחוזרים לפה.

אהרן זאבי פרקש: אין להם מקום אחר לגור.

אהרן זאבי פרקש: כתוצאה מזה הרצף הזה הוא קריטי.

אהרן זאבי פרקש: בעבר בא ילד לשנתיים, היה חוזר לפשע, לברזלים.

אהרן זאבי פרקש: אנחנו רואים חשיבות עליונה שהפנימייה תהיה 6 שנים ושהלימודים יהיו 6 שנים.

אהרן זאבי פרקש: ילדים כאן הם ילדים ונוער בסיכון הבאים ממשפחות מצוקה ויקבלו חינוך איכותי המושתת על צביון ומורשת יהודית.

אהרן זאבי פרקש: הדגש הוא על יהודית.

אהרן זאבי פרקש: הם לא מקבלים את זה בקהילה.

אהרן זאבי פרקש: נקודה.

אהרן זאבי פרקש: אם רוצים לזרוק אותם לברזלים, בסוף אתה דיברת מניעתית, אנחנו עובדים מניעתית.

אהרן זאבי פרקש: אנחנו רוצים שהילדים האלה יהיו ילדים עצמאיים, תורמים, משפיעים על מדינת ישראל.

אהרן זאבי פרקש: כמובן לעצמם, לא יהיו תלויים על הגב שלנו.

אהרן זאבי פרקש: אנחנו רוצים לתת להם את הכלים לפרנסה לכל בוגר ולמשפחתו בעתיד.

אהרן זאבי פרקש: אנחנו רוצים רצף חינוכי, כפי שאמרתי, ושיהיה אזרח משפיע, מעורה, וכך הלאה.

אהרן זאבי פרקש: אנחנו לא מצליחים לסגור שנה.

אהרן זאבי פרקש: בתכנית אסטרטגית שבנינו אנחנו, האידיאלי מבחינת הכפר שיהיו כאן 200 ילדים.

אהרן זאבי פרקש: זה אידיאלי.

שלמה מולה: יש לכם מקום ל – 200?

אהרן זאבי פרקש: אנחנו יכולים להתארגן ל – 200 אם יתנו לנו תקציב קבוע.

אהרן זאבי פרקש: אני אומר, היום אנחנו משיגים אותו בדרך אחרת.

אהרן זאבי פרקש: יש שותף אסטרטגי, בני לוין, שהוא בא לפה ואני מקווה שהעניין הזה ייסגר.

לאה גולן: איש עסקים, תורם.

אהרן זאבי פרקש: אבל זה 300,000 דולר כל שנה הוא מתכוון לתת ל – 3 שנים.

אהרן זאבי פרקש: מה יקרה אחרי זה?

אהרן זאבי פרקש: אני לא יודע.

אהרן זאבי פרקש: עכשיו, זה חורה לי כאזרח במדינת ישראל שאנחנו צריכים לפנות לפילנתרופיה בשביל שזה יקרה.

אהרן זאבי פרקש: אני טוען שאפשר פה, במיוחד לקהילה האתיופית, אני אומר, אני מרגיש מה הילדים האלה מרגישים.

אהרן זאבי פרקש: אני הרגשתי את זה על עורי, ומצבם עוד יותר קשה, סליחה שאני אומר, בגלל הצבע.

אהרן זאבי פרקש: עוד יותר קשה.

אהרן זאבי פרקש: אני לא מבין איך אנחנו לא מטפלים בהם כמו שצריך?

אהרן זאבי פרקש: אני הסתובבתי במשפחות בבית.

אהרן זאבי פרקש: זה נורא לראות.

אהרן זאבי פרקש: 50 אחוז בבר מצווה הראשונה שארגנו פה ל – 30 ילדים, 50 אחוז מההורים לא היו בבר מצווה.

אהרן זאבי פרקש: לא באו לבר מצווה.

אהרן זאבי פרקש: אני חושב שיש פה חובה חינוכית, ומה שאני מצפה זה מינימום, שיתנו לכל ילד מה שנותנים במקום אחר.

אהרן זאבי פרקש: זה פשוט.

אהרן זאבי פרקש: זה הבקשה הראשונה.

אהרן זאבי פרקש: נקבל את הכסף הזה בצורה מסודרת, עם הכרה שלאה דיברה עליה, אנחנו נספק את הסחורה.

אהרן זאבי פרקש: הילדים האלה, אתה יודע שהיינו פה כבר לפני שנתיים קרוב ל – 80 אחוז בגרות.

אהרן זאבי פרקש: עכשיו, אף ילד פה לא הולך לאיבוד.

אהרן זאבי פרקש: או שהוא הולך למסלול מקצועי, או שהולך למסלול של בגרות והוא מתגייס לצבא והוא תורם אחרי זה למדינה והוא מוצא עבודה בעצמו.

אהרן זאבי פרקש: אז דבר ראשון שהייתי רוצה לראות – תקצוב כמו לכל ילד במדינה.

אהרן זאבי פרקש: לא מגיע להם פחות.

אהרן זאבי פרקש: אם אנחנו נצליח לגייס יותר, ולהביא יותר נדבנים – מעולה.

אהרן זאבי פרקש: אז נשפר את מה שקורה.

אהרן זאבי פרקש: 2 – אני רוצה שנגיע ל – 200 ילדים.

אהרן זאבי פרקש: יש לנו כל מיני רעיונות כאלה שמסתובבים, גם עם אבי מאור וגם עם בני לוין, לבנות פה מכינה לילדים האתיופיים לצבא.

אהרן זאבי פרקש: אני חושב שהמקום הזה הוא מקום מטרף מבחינת הילדים, מבחינת מה שמספקים להם.

אהרן זאבי פרקש: בשבילם עושים את כל ההבדל.

אהרן זאבי פרקש: יש פה כמה תכנונים אסטרטגיים שאנחנו רוצים לעשות במינימום של תוספת.

אהרן זאבי פרקש: נקודה אחרונה – אני רוצה שנהפוך למוקד לטיפול באוכלוסייה אתיופית, וכתוצאה מזה אנחנו צריכים לדאוג לתמהיל נכון בין האוכלוסייה האתיופית לאחרים.

אהרן זאבי פרקש: המספר 77 אחוז, שאני יכול להיות גאה בו, הוא גם מטריד אותי, כי אני רוצה שיהיו ילדים שלאט לאט מושכים אותם למעלה.

אהרן זאבי פרקש: צריך לראות איך עושים את הדברים האלה.

אהרן זאבי פרקש: שורה תחתונה – אם אפשר היה להגיע למצב שבו, עם כל הגורמים המעורבים בכפר הזה, אנחנו נקבל את מה שמקבל כל ילד במדינת ישראל, את כל שאר העבודה נעשה יחד עם הסוכנות, עם כל מי שמעורב ממשרד החינוך.

אהרן זאבי פרקש: נעשה אותה בצורה מיטבית.

אהרן זאבי פרקש: זו בקשה פשוטה ואני אומר לך, הייתי אצל יצחק הרצוג כשהוא היה שר הרווחה והוא היה כל כך נלהב לעזור לנו עד שבא המנגנון הממשלתי, מנגנון המשרדים, והורידו אותו מהר מאד מהעניין הזה.

אהרן זאבי פרקש: מה אתה צריך את העניין הזה?

אהרן זאבי פרקש: עכשיו, זה אומר שאם אתה מכיר במה שנדרש אתה צריך לתת גם כסף ולאף אחד אין כסף.

אהרן זאבי פרקש: אני חושב שפה בכפר שמים את הילד במוקד, את העתיד שלו.

אהרן זאבי פרקש: אני רוצה את המינימום סיוע הזה שנוכל להמשיך לעסוק בעבודת הקודש הזאת שעושים.

אהרן זאבי פרקש: אתה יודע שמתחלפים פה, בגלל המשכורות שאנחנו נותנים פה לילדים בפנימייה, המדריכים מתחלפים פה כמעט כל שנה.

אהרן זאבי פרקש: עכשיו, זה לא מדריך כמו ... אתה מכיר את זה, הוא צריך לקום בבוקר ולהביא את הילד לתפילה.

אהרן זאבי פרקש: הוא עוזב את הילד בערב, והוא צריך ללוות אותו שישי שבת, אי אפשר לקחת ילדה משירות לאומי ולשלוח אותה להעיר בנים בבוקר ב – 6 בבוקר לתפילה.

אהרן זאבי פרקש: יש פה איזה עומס שמוטל על המדריך שהוא בלתי נסבל.

אהרן זאבי פרקש: אתה יודע איזה משכורות אנחנו נותנים להם?

אהרן זאבי פרקש: פשוט אני מתבייש.

אהרן זאבי פרקש: למה שיבואו לפה?

אהרן זאבי פרקש: אז הם מוכנים לנסות שנה, והם הולכים אחרי זה.

אהרן זאבי פרקש: אין לנו את הכלי הזה לבוא ולומר: אני נותן לו עוד 1,000 שקל בחודש.

אהרן זאבי פרקש: זה כל ההבדל.

אהרן זאבי פרקש: אז אני מאד, אני יודע שיש גם סמכויות ביצועיות למחוקק והיינו רוצים לראות איך מובילים תהליך שהדבר היחיד שאני מבקש: תשוו אותנו לילדים במדינה.

שלמה מולה: אני רוצה להגיד לך משהו: שמע, אני יש לי יתרון פה על כל אחד אחר, אני בא מהמערכת של הסוכנות.

שלמה מולה: כל עוד שבמסגרת שיתוף הפעולה בין הממשלה לסוכנות היעדים והתפקידים לא יוגדרו מה הסוכנות לוקחת ומה היא לא יכולה לקחת, מה שקורה היום עם ירידת התרומות הדבר הזה לא יוגדר, יש הרבה מאד אנשים, במיוחד במשרד האוצר, חושבים, אתה יודע, התפיסה הזאת שאומרת: התורם האמריקאי, הדוד, הוא ישלח כסף, הכל יהיה בסדר, התפיסה הזאת היא לא מחלחלת.

שלמה מולה: עכשיו, תראה, אני לא חושב שאנחנו הכתובת לעניין הזה.

שלמה מולה: אנחנו יכולים להיות המסייעים, אבל חובת ההידברות היא חייבת, חייבת להיות עם הממשלה ורק לפני שבוע היה דיון באיזה שהוא מקום, שם באנו ואמרנו:

שלמה מולה: או שנעביר תיקוני חקיקה במסגרת שיתוף פעולה סוכנות וההסתדרות הציונית העולמית, אני מדבר כרגע על הסוכנות, ואם התפקידים האלה יוגדרו מחדש – אין שום בעיה.

שלמה מולה: לכן כל עוד שהכפר הזה יסומן ככפר של הסוכנות היהודית יש אנשים במשרד האוצר לא מוכנים לשמוע.

שלמה מולה: אני בתפקידי בסוכנות כשאנחנו היינו, אני יכול להגיד לך, דוד נמצא כאן, אני ואלי אלקלעי אנסנו את הסוכנות שכל הקליטה הראשונית של עולי אתיופיה יעבור לממשלה והסוכנות תהיה הגוף המפעיל, אבל המימון יהיה מימון ממשלתי.

שלמה מולה: הצלחנו.

לאה גולן: חלקית.

לאה גולן: עדיין יש שני מרכזי קליטה בעלות של 3 מיליון דולר שאנחנו - - -

שלמה מולה: שניה רגע, מה שרציתי להגיד, אני חושב שאתה צודק.

שלמה מולה: המדינה לא יכולה לברוח, וכששאלתי על נושא של רווחה – אנחנו התחלנו בתהליך, גם אז, כל נושא הרווחה יעבור למדינה.

שלמה מולה: משרד הרווחה, כשמדובר במרכז קליטה לא שומעים כאילו.

שלמה מולה: זה, אתה יודע, שלושת הקופים: לא שמעתי, לא ראיתי, ואני לא שומע.

שלמה מולה: התפיסה הזאת היא לא נכונה.

שלמה מולה: היא לא נכונה, כי הסוכנות לא נמצאת במצב שבו היתה לפני 50 שנה, בוודאי לא לפני 10 שנים, לא 15 שנים.

שלמה מולה: לכן אני חושב חייבים להגדיר מה הסוכנות אחראית, מה המדינה אחראית.

שלמה מולה: אם יורדים למצב של הגדרת אחריות אז הכסף הוא לא הבעיה.

שלמה מולה: אני אומר לך, הבעיה זה לא הכסף.

אהרן זאבי פרקש: תסביר לי רק איך לעשות?

אהרן זאבי פרקש: מה אני עושה מחר בבוקר בשביל שזה יושג?

שלמה מולה: אני מניח שלאה תוכל - - -

אברהם מיכאלי: ... משא ומתן שאתם מנהלים היום.

לאה גולן: יש משא ומתן ארוך.

אברהם מיכאלי: בדיוק בכיוון הזה, אני מבין - - -

לאה גולן: ארוך מאד.

אברהם מיכאלי: לא השאלה אם יתישו אותם עוד 20 שנה לא יהיה להם כלום.

לאה גולן: נכון.

אברהם מיכאלי: אני רוצה כועדה, אנחנו כן ניזום.

אהרן זאבי פרקש: אמרתי זה סגולה לאריכות ימים, אז אם זה מה שאתם רוצים.

אברהם מיכאלי: שלמה, אני מרגיש שהסוגיה הזאת כבר עלתה.

אברהם מיכאלי: אם רוצים או לא רוצים זה כבר הסוגיה הזאת עלתה.

אברהם מיכאלי: הסוגיה הזאת כרגע נידונה מול האוצר.

לאה גולן: הנה, יש מכתב - - -

אברהם מיכאלי: או עם משרד החינוך, אני מבין, עוד מעט אני אשמע - - -

לאה גולן: שמשון שושני בנובמבר 2010.

אהרן זאבי פרקש: ארבעת הכפרים.

אברהם מיכאלי: אני אומר לדעתי כן תפקידנו היום להיות הגורם המאיץ לקדם את המשא ומתן הזה לטוב ולרע.

אברהם מיכאלי: יכול להיות שבאמת גם להם יכאב המשא ומתן הזה שיגידו להם דברים מסויימים.

אברהם מיכאלי: אני לא מצפה שהמדינה תיקח על עצמה כל כך מהר דברים שעד עכשיו לא תקצבה אותם.

אברהם מיכאלי: אבל יחד עם זאת, צריך לסיים את המשא ומתן כי בסוף מי סובל?

אברהם מיכאלי: אותם ילדים שנמצאים פה.

אברהם מיכאלי: אם האלוף פרקש אומר לי היום שיש לו פוטנציאל של עוד כמעט 100 ילדים לקבל פה, זה לא חבל?

אברהם מיכאלי: הילדים האלה הם ברחוב היום.

שלמה מולה: נכון.

שלמה מולה: נכון.

שלמה מולה: אני אשאל שאלה: כפר כזה עם 200 איש - - -

אהרן זאבי פרקש: אנחנו התחלנו ב – 149.

אהרן זאבי פרקש: שנה ראשונה שאני הייתי פה.

אהרן זאבי פרקש: בגלל המצוקה בסוכנות כל הזמן ירדנו, זה כואב לי הלב, זה עוד ילד שאני לא מצליח - - -

שלמה מולה: 200 ילדים.

אהרן זאבי פרקש: בוא נתחיל עם 150.

שלמה מולה: לא, כמה זה עולה בסך הכל בשנה?

לאה גולן: תראה, עלות ממוצעת.

שלמה מולה: אני מדבר על עלות לא הכי - - -

לאה גולן: עלות ממוצעת, תראה, יש את קריית יערים שעולה לנו 120,000 שקל לחניך, ויש לנו את בני קירש, עולה לנו 86.

שלמה מולה: לחניך?

לאה גולן: לחניך לשנה.

שלמה מולה: 86,000 דולר?

לאה גולן: ש"ח לשנה.

שלמה מולה: או.

שלמה מולה: קיי.

אהרן זאבי פרקש: דרך אגב, אנחנו מגייסים כסף בעצמנו.

אהרן זאבי פרקש: פה סיכמנו על דברים.

לאה גולן: משרד החינוך מקצה לנו 24.

לאה גולן: על מה שאומר פרקש היינו צריכים להיות במצב שאנחנו מקבלים מה שמקבל כל ילד, במיוחד בגין ההבנה שהילדים בארבעת הכפרים האלה הם הילדים החלשים ביותר.

לאה גולן: הם מסווגים מלכתחילה.

שלמה מולה: לאה, כמה כסף את צריכה לארבעת הכפרים האלה?

שלמה מולה: דברי איתנו בכספים.

שלמה מולה: כמה כסף את צריכה להגיע למצב אידיאלי?

שלמה מולה: מה אתם בקור, מה יש לכם, מה אתם צריכים?

לאה גולן: בקור אנחנו מקצים לכפרים סדר גודל של 6 מיליון דולר.

שלמה מולה: או.

שלמה מולה: קיי.

לאה גולן: נדמה לי 3.2 המדינה היתה צריכה לקחת על עצמה.

שלמה מולה: אפילו פחות מחצי.

לאה גולן: כן.

אברהם מיכאלי: 50 אחוז.

אברהם מיכאלי: אז בוא נגיד כך: בתקופות הטובות - - -

לאה גולן: העם יהודי ספג הכל.

אברהם מיכאלי: של הסוכנות.

אברהם מיכאלי: לא הכל, גם אז המדינה השתתפה.

לאה גולן: כן, נכון.

אברהם מיכאלי: המדינה כל הזמן השתתפה.

לאה גולן: נכון.

אברהם מיכאלי: עכשיו כרגע, לאור המצב - - -

שלמה מולה: תקופות שהמדינה לא נתנה גרושים.

שלמה מולה: עד 91' לא נתנה כלום.

לאה גולן: בסדר.

לאה גולן: זה כבר היסטוריה רחוקה.

אברהם מיכאלי: אני לא מאמין שהמדינה, לפחות ב – 20, 30 שנים האחרונות לא השתתפה.

אברהם מיכאלי: השאלה היא כרגע לאור המצב הפחות טוב שיש היום, אנחנו מדברים על 4, 5 שנים אחרונות - - -

לאה גולן: אני מכירה את העולם של הכפרים מ – 2004, ו – 2004 אנחנו מתמודדים עם מצב שבו יש אפליה לרעה של ילדים שמתחנכים אצלנו.

אברהם מיכאלי: אז זה אומר שילדים כמות יורדת.

אברהם מיכאלי: זה אומר שילדים היום שנמצאים פה או בכפרים אחרים הם מקבלים פחות, כי אין ברירה.

לאה גולן: לא, לא, אנחנו מחויבים לתת לילדים את מה שהם צריכים.

לאה גולן: העניין הוא שאנחנו מקבלים פחות ילדים.

אהרן זאבי פרקש: ואנחנו מתקשים מאד עם המדריכים.

אהרן זאבי פרקש: מאד מתקשים.

אברהם מיכאלי: אני מבין את זה.

לאה גולן: אבל לא אמרנו פה: בגלל שאנחנו לא יכולים ילדים לא יקבלו טיפול סוציאלי.

אברהם מיכאלי: בואו, אני רוצה לשמוע את נציג משרד החינוך.

אברהם מיכאלי: אני רוצה בדיוק עכשיו לפנות אליך מר אשר דרורי.

אברהם מיכאלי: בוא תתאר לי קצת את החלק של משרד החינוך.

אברהם מיכאלי: אגב, אני לא מפיל עליכם את כל התיק, שתבין.

אברהם מיכאלי: אני כרגע רואה בכם את הבכיר במשרדים, כי אתם בעצם את הילדים האלה אמורים לחנך אותם במקום אחר, במובן הדאגה לחינוך.

אברהם מיכאלי: כן.

דרורי: קודם כל, נכון לרגע זה יש הסכם בין המדינה לבין הסוכנות.

דרורי: כלומר, כמו שאתה חבר כנסת מולה אמרת, האוצר, זה לא שלא מתקיימים דיונים גם מצידנו, אבל האוצר, אתה מכיר יותר ממני.

דרורי: יש להם, הם לא ששים פתאום להתחיל לקחת ממי שהוסכם איתו וכו'.

דרורי: אני חושב שהתרומה שלכם כחברי כנסת - - -

שלמה מולה: עד מתי ההסכם?

שלמה מולה: מתי תוקפו של ההסכם?

לאה גולן: הוא מ – 1996.

שלמה מולה: לא, לא, לא.

דרורי: רגע, תן לי רק מילה אחת.

דרורי: אני חושב שהתרומה שלכם בהחלט יכולה להיות בכוחות שלכם לזרז שהנושא יידון.

דרורי: אני חושב שאנחנו במינהל כפקידים לא בדיוק יכולים לשנות הרבה את הקטע הזה.

אברהם מיכאלי: הם קובעים ישיבה פעם בחצי שנה.

אברהם מיכאלי: ככה זה עובד באוצר.

דרורי: בדיוק.

דרורי: עד שאתה קובע פגישה.

שלמה מולה: אתה יודע למה?

שלמה מולה: אם הם יודעים שהם באים, הם יודעים שהם יצטרכו לשלם.

דרורי: כן, בדיוק.

דרורי: למשל נושא ההדרכה: אני יכול להעיד על נושא הדרכה ומדריכים שהוא קריטי בכל הכפרים.

דרורי: אין כמעט ישיבה של יחיאל, ראש המינהל שלנו שהצטער שהוא לא יכול היה לבוא וביקש, אנחנו מייצגים אותו, שהנושא לא עולה בין המנכ"לים למיניהם, עם השרים לדורותיהם, ועם האוצר.

דרורי: ברור לכולם שלא יכול להיות מדריך למשכורת שהוא מקבל.

דרורי: אבל עובדה היא שלא מצליחים לשנות את סל האור, את התקציב להעלות אותו על אותם דברים שגם אנחנו חושבים שהם נכונים.

דרורי: זה כל הזמן בטיפול, זה כל הזמן, אבל האוצר לא משנה כרגע.

דרורי: אני רוצה לומר משהו לגבי הכפר.

דרורי: מבחינתנו בית הספר בכפר השתנה לטובה בצורה משמעותית בשנים האחרונות.

דרורי: זה מאד חשוב.

דרורי: הוא לא היה תמיד ככה.

דרורי: אבל מה הבעיה?

דרורי: אנחנו לא מצליחים להכניס מספיק ילדים.

דרורי: כשאתה דיברת, מר פרקש, על 200, על 150, כיתה ז' שלנו למשל, צריך לקחת בחשבון אין לנו כיתה תקנית.

דרורי: לא באים ילדים.

דרורי: זאת אומרת שהמינהל, שהמשרד עובד בשיטות שלפי כמות ילדים מינימום הוא נותן את הסל שלו הבסיסי, אנחנו מקופת המחוז הקטנה שלנו מממנים, כי אין לנו מספיק ילדים בכיתה ז'.

אברהם מיכאלי: למה לא באים?

דרורי: רגע, זה אחת מהבעיות.

דרורי: אני חושב שלפני 3, 4, 5 שנים דווקא משרד הרווחה שינה את המתכונת בהפניה בכלל לכל הכפרים שלנו את מי הוא שולח לפנימיות.

דרורי: הרעיון היה שנותנים לילדים להיות במקומות החינוך שלהם, שזה יותר טוב מאשר בפנימייה.

דרורי: השורה התחתונה שמי שמגיע אלינו היום הוא אותם אלה שהרווחה בערים השונות, ברשויות השונות חושבות שאין להם אפשרות כבר ואז הם שולחים.

דרורי: המספרים הלכו וקטנו.

לאה גולן: והאוכלוסייה נהייתה יותר קשה בגלל מה שאתה אומר.

דרורי: בדיוק.

דרורי: ובגלל זה כשהם באים אלינו הקשיים שלהם הם כל כך גדולים שבכמות השעות, אני אתן לכם דוגמה:

דרורי: אנחנו נותנים 255 שעות תקן מהמדינה על 70 תלמידים.

דרורי: אין לזה אח ורע.

לאה גולן: בשום מקום.

דרורי: אין לזה אח ורע.

דרורי: זאת אומרת שאת השעות שאנחנו נותנים מחלקים לקבוצות יותר קטנות, כי הם לא מסוגלים ללמוד אפילו בכיתות של 15.

דרורי: כלומר, יש כאן בעיה מובנית שצריך לקחת בחשבון שאין לנו תשובה אם לא יהיו כאן מספר תלמידים.

דרורי: אנחנו לא שולחים ילדים.

דרורי: אם הילדים לא רוצים לבוא, אנחנו אין לנו מה לעשות.

דרורי: אנחנו לא מכריחים היום ילד בשיטה של פעם: תלך לכאן.

אברהם מיכאלי: בואו נתייחס רגע לנקודה הזאת שאמרת שמשרד הרווחה התחילו בעצם - - -

דרורי: כבר כמה שנים.

אברהם מיכאלי: למיין בצורה יותר קפדנית ואז שולחים אותם ... איפה הולכים הילדים האחרים?

דרורי: חלק נושר.

אברהם מיכאלי: הוא נושר.

אברהם מיכאלי: אז בעצם הם לא פותרים בעיה.

קריאה: לא.

אברהם מיכאלי: הם מעלימים בעיה, או מטאטאים מתחת השטיח.

דרורי: יכול להיות שהם יגידו לך אחרת.

דרורי: אני יכול להגיד לך מה אנחנו מרגישים.

דרורי: כל כפרי הנוער שלנו כשמקבלים היום ילדים אומרים במפורש: אין מה להשוות את רמת הילדים המגיעה אלינו היום מאשר הגיעה לפני כך וכך שנים.

יוסי קרוטהמר: לפני 10 שנים, לא בימים של פרקש.

דוד יאסו: אני למדתי בפנימייה, אני יודע, תשאל את ההורים שלי.

אברהם מיכאלי: דוד, השאלה היא אם הילדים האלה יש להם מסגרות חלופיות אחרות?

אברהם מיכאלי: אני לא אומר שכולם חייבים לבוא לכפר.

אברהם מיכאלי: אבל פה התחושה שלי שהמדינה בשביל אולי, לא יודע, לחסוך בסוף את הכסף הזה שצריך לשלם פה בצורה כלשהי - - -

אהרן זאבי פרקש: אני רק יכול להגיד שלדעתי מאחר ואנחנו הכפר היחיד הדתי, אנחנו יכולים לגייס יותר אם הייתי יודע, באחריות, מה התקציב שעומד לרשותי בתחילת השנה הבאה.

אהרן זאבי פרקש: אני לא יכול לגייס לפה 150 ילדים, ובסוף אין את הכסף הזה.

אהרן זאבי פרקש: אז אני מעדיף להיות, כי מה אני אגיד לאותו ילד?

אהרן זאבי פרקש: עכשיו אתה תלך מכאן?

אהרן זאבי פרקש: תלך לרחוב?

אהרן זאבי פרקש: יש פה איזה מעגל מזין אחד את השני.

דרורי: לזה אין לי תשובה.

אהרן זאבי פרקש: בבקשה?

דרורי: לזה, אני אומר, אין לי תשובה.

דרורי: כי אנחנו עושים כמיטב יכולתנו לתקצב אתכם.

שלמה מולה: אני חושב ... השתמש במושג לא להתגייס, אלא להציל ילדים.

אהרן זאבי פרקש: לזה מתכוונים.

אברהם מיכאלי: אני רוצה להבין, אתם היום כמשרד החינוך, פר תלמיד, לומד פה בכפר היום, או בכפרים אחרים, אתם היום בעצם מממנים את, האחוזים אני מדבר כרגע, כמה אחוזים אתם חושבים שאתם היום, אתה אומר: יש שעות - - -

הדסה בידני: אני רוצה להתייחס לזה.

אברהם מיכאלי: כן.

הדסה בידני: פה בבן –יקיר יש בית ספר ויש פנימייה.

הדסה בידני: אנחנו מממנים בבית הספר 100 אחוז אחזקת הילדים.

הדסה בידני: 100 אחוז ויותר מ – 100 אחוז, כי אנחנו בעצם לוקחים שעות מהסל שלנו ושל מקומות אחרים לטובת בן – יקיר.

הדסה בידני: בית הספר, חטיבת הביניים, ז', ח', ט' בבן – יקיר איננה תקנית.

הדסה בידני: יש פה רק 70 ילדים.

אברהם מיכאלי: כמה שנים זה נמשך?

הדסה בידני: זה הולך ויורד.

אברהם מיכאלי: מה שאני הבנתי קודם ...

אברהם מיכאלי: היתה פה גדולה יותר.

הדסה בידני: בית הספר הכיתות לא תקניות כבר לא מעט שנים.

יוסי קרוטהמר: כיתה אחת לא תקנית.

הדסה בידני: כיתה ז'.

הדסה בידני: לא משנה.

הדסה בידני: כל פעם כיתה אחרת.

הדסה בידני: שנה שעברה היו 2 כיתות לא תקניות.

שלמה מולה: רגע, שניה, לאה, הסכום שאמרת לנו זה כולל את הפעלת בית ספר?

לאה גולן: כן.

לאה גולן: העלות של 86 כולל את הכל.

שלמה מולה: כולל את הכל?

לאה גולן: אם לוקחים בחשבון גם את השיפוצים והתחזוקה, וזה, 100,000.

שלמה מולה: 100,000?

לאה גולן: כן.

יוסי קרוטהמר: יש עניין של תקציב, ועניין של שעות.

יוסי קרוטהמר: הדסה, את מתייחסת לשעות.

הדסה בידני: אני רוצה לסיים.

אברהם מיכאלי: בואו לא נפריע לה, תציגי את הדברים שלך.

הדסה בידני: אני אמשיך.

הדסה בידני: בנוסף, אם יש בינוי ודברים מהסוג הזה לבית הספר, זה גם בפול שלנו.

הדסה בידני: לגבי הפנימייה – אנחנו מתקצבים.

הדסה בידני: כששואלים אותי אם יהיו 150 תלמידים האם אנחנו?

הדסה בידני: אצלנו זה לא הולך לאחוזים, זה הולך פר תלמיד.

הדסה בידני: כל ילד שבא ללמוד בפנימייה בבן – יקיר בא עם הסל שלו.

הדסה בידני: הסל שלו כולל הכל.

קריאה: מה שאנחנו נותנים.

הדסה בידני: מה שאנחנו נותנים, ובזה יש פריסה באחוזים למדריך, לעובד סוציאלי, לקב"ט, לכל האנשים העובדים פה.

הדסה בידני: עכשיו, הסכום עומד היום רק בפנימייה על כ – 20,000 שקל לילד לשנה, רק פנימייה.

הדסה בידני: בנוסף לזה, אנחנו נותנים בשוטף הצטיידות, שיפוצים.

לאה גולן: את מדברת על נתונים מקרו, או בן – יקיר?

הדסה בידני: אני מדברת על כל המוסדות שלנו.

לאה גולן: או.

לאה גולן: קיי.

הדסה בידני: אני אענה לשאלתו גם כן לגבי העניין הזה.

הדסה בידני: בנוסף לזה יש לנו כספים שנשארים מהאוצר, מפה, משם, שוב, פר תלמיד אנחנו נותנים כספים.

הדסה בידני: אמרתי הצטיידות, אמרתי שיפוצים.

הדסה בידני: יש אבחונים.

הדסה בידני: הכל תוך כדי תנועה שיש כספים בן – יקיר בפול שלנו.

הדסה בידני: כל הפנימיות במדינת ישראל היום הם תחת הכותרת של המינהל לחינוך התיישבותי פנימייתי, ועליית הנוער, כולל מוסדות מת"ן, כולל בתי הילדים, אתה פשוט שאלת קודם, כולל הכל.

הדסה בידני: למעט המספר המצומצם של מוסדות הרווחה, שהם רק של הרווחה.

הדסה בידני: אם ישנם ילדים מהרווחה שרוצים לבוא ללמוד היום בבן – יקיר, אף אחד לא עוצר בעדם.

הדסה בידני: אף אחד גם לא עוצר שיבואו עוד ילדים, חוץ מה – 70 שנמצאים פה היום, ללמוד בבן יקיר.

הדסה בידני: כל בקשה שבן – יקיר ביקשו תוך כדי תנועה, השתדלנו למלא אחריה.

הדסה בידני: עכשיו, זה נכון שהילדים באים ברמה נמוכה מאד ואז הכספים לא מספיקים ולכן צריך לגייס.

הדסה בידני: המדריכים פה עובדים מאד קשה כי בית הספר מסיים ללמוד מאד מוקדם.

הדסה בידני: זו סוגיה שאני רוצה להעלות אותה כאן.

הדסה בידני: הילדים מגיעים בסוף ט' ללמוד בתו"ם, ושם דיברה גב' גולן על אחוזים יפים בבגרות, וזה נכון, ומשקיעים מעל ומעבר, אבל הילדים מגיעים מפה עם חסכים שנובעים מזה שבית הספר מסיים ללמד ב – 1:30.

הדסה בידני: איפה נשמע כדבר הזה שילד ב – ט' 2 הם כבר בארוחת צהרים.

הדסה בידני: צריך לחשוב שבית הספר בכיתה ט' צריך ללמד יותר שעות ושהילדים יגיעו יותר מוכנים לכיתה י' בכדי שיותר ילדים יוכלו להמשיך.

הדסה בידני: אנחנו, השאיפה שלנו ושל יוסי בראשם, זה שיותר ילדים ממסיימי ט' ימשיכו כאן ל – י'.

אברהם מיכאלי: את אומרת שיש פה יום לימודים קצר.

הדסה בידני: כן.

אברהם מיכאלי: המובן שלכם, כמשרד החינוך, אתם רואים אפשרות למתן יותר שעות.

אברהם מיכאלי: השאלה: במה זה תלוי?

אברהם מיכאלי: אישור תקציבים, יוסי?

אברהם מיכאלי: או שזה - - -

יוסי קרוטהמר: הנה, נשמע את מנהל בית הספר שמתמודד עם זה.

אברהם מיכאלי: טוב, אז נתן, בוא, אני מבקש, מכיוון שאני הבנתי לפי הלו"ז – לוח זמנים – שאתם קבעתם, יש פה ילדים שצריכים להיכנס, כדי שלא ניתן להם תחושה שאנחנו מחזיקים אותם, נעשה הפסקה בדיון שלנו ואנחנו נמשיך אחר כך.

אברהם מיכאלי: כמובן שהדיון הזה לא מסתיים כעת.

אברהם מיכאלי: אנחנו, אני מבין, נשמע את הילדים קצת.

אברהם מיכאלי: יש פה גם בוגרים, אני רואה לפי הרשימה.

יוסי קרוטהמר: יושב ראש מועצת התלמידים אומר: שלום.

אברהם מיכאלי: תציגו את עצמכם, ילדים.

דוד סלומון: דוד סלומון.

דוד סלומון: אני פה לומד 6 שנים, מכיתה ז'.

אברהם מיכאלי: איפה אתה מגיע?

אברהם מיכאלי: מאיזה יישוב?

אברהם מיכאלי: מתי ההורים עלו לארץ?

דוד סלומון: לפני 23 שנה.

אברהם מיכאלי: עולים ותיקים אני קורא לזה.

דוד יאסו: במבצע שלמה, או לפני?

דוד סלומון: נראה לי שלמה.

אברהם מיכאלי: ומה עשיתם לפני שהגעת לכפר?

דוד סלומון: למדתי בבית ספר אחר.

אברהם מיכאלי: איפה?

דוד סלומון: ישורון ומורשה, שני בתי ספר.

אברהם מיכאלי: ישורון בפרדס חנה?

דוד סלומון: כן.

דוד סלומון: מורשה - - -

אברהם מיכאלי: איך אתה מרגיש בכפר?

אברהם מיכאלי: כבר 6 שנים, אתה ותיק פה.

דוד סלומון: כן.

דוד סלומון: נהנה, מכיר חברים חדשים.

אברהם מיכאלי: אתה יכול להשוות את ההווי שלך פה מול בית הספר שלמדת לפני שהגעת הנה?

אברהם מיכאלי: מבחינת חברה, מבחינת אווירה של חברים, וכו'?

דוד סלומון: פה יש הרבה יותר קשר.

דוד סלומון: אתה מכיר יותר.

דוד סלומון: זה כיף להכיר יותר אנשים - - -

אברהם מיכאלי: אתה התחלת פה בכיתה ז'?

דוד סלומון: כן.

אברהם מיכאלי: אני מבין.

אברהם מיכאלי: דוד, באיזה כיתה אתה?

אברהם מיכאלי: י"ב כבר?

אברהם מיכאלי: אתה יכול היום לבוא ולהגיד לנו מה היית רוצה שיהיה פה ובמשך 6 שנים אתה לא יכולת לראות, לא יכולת לקבל?

אברהם מיכאלי: איזה דברים הפריעו לך במשך 6 שנים שאתה פה בכפר?

אברהם מיכאלי: עברת פה, אני מבין, תקופות שונות.

דוד סלומון: לא, לא חסר לי.

אברהם מיכאלי: כן?

דוד סלומון: אני כל הזמן בחוגים.

דוד סלומון: אני ...

דוד סלומון: מה שצריך.

אברהם מיכאלי: תגיד לי, כשאתה יוצא הביתה, אני מבין, פעם בשבועיים, נכון, שבת?

דוד סלומון: פעם בשבועיים, פעם בשבוע.

אברהם מיכאלי: באיזה יום - - -

דוד סלומון: יום חמישי, פעם שישי.

שלמה מולה: איפה אתה גר?

דוד סלומון: פרדס חנה.

אברהם מיכאלי: וכשאתה מגיע הביתה, מבחינת חברה, יש לך שמה חברים?

דוד סלומון: חברים, דודים.

דוד סלומון: סבא וסבתא.

אברהם מיכאלי: אני מדבר מבחינת חברה, כשאתה עובר מהכפר לשם, אתה מוצא איתם שילוב, או שאתה מרגיש מנותק מהם בגלל שאתה לא נמצא איתם כל החודשים?

דוד סלומון: אני מתחבר אליהם יותר קל, כי הם רואים שאני בא אחרי תקופה, אז הם ישר יושבים איתי.

אברהם מיכאלי: כן?

אברהם מיכאלי: מה התכנית שלך בשנה הבאה?

דוד סלומון: להתגייס.

אברהם מיכאלי: כן?

שלמה מולה: תגיד, מה אתה רוצה, מה אתה חושב שצריך לשפר?

שלמה מולה: כדי שלתלמידים שיבואו יהיה להם יותר טוב?

שלמה מולה: אתה הצגת מה אנחנו?

אברהם מיכאלי: אתה מכיר אותם?

אברהם מיכאלי: חבר הכנסת מולה.

אברהם מיכאלי: אני חבר כנסת מיכאלי.

אברהם מיכאלי: אנחנו חברים בועדת עליה וקליטה.

אברהם מיכאלי: שלמה, תמשיך את השאלה שלך.

שלמה מולה: מה אתה חושב שאנחנו צריכים לעשות כדי שלתלמידים שיבואו בעתיד, או לאלה שנמצאים יהיה להם יותר טוב?

שלמה מולה: מה צריך לשפר?

אהרן זאבי פרקש: שלמה תסלח לי, אנחנו אמרנו, אנחנו לא רוצים שהם ירגישו את הבעיה.

אהרן זאבי פרקש: קשה לקבל מהם תשובה כזאת.

אהרן זאבי פרקש: באמת, המעמד של הצוות פה, אני הייתי מופתע אם הייתי שומע משהו אחר.

אהרן זאבי פרקש: ממש עושים המדריכים שהם לא ירגישו שיש מצוקה.

אהרן זאבי פרקש: לדעתי צריך לשמוע מה זה נותן להם.

דוד יאסו: דוד, אתה פה 6 שנים.

דוד יאסו: בטוח בפרדס חנה, איפה שאתה נמצא, יש גם בני גילך שלא נמצאים בבית ספר פה, בפנימייה.

דוד יאסו: אתה חושב שיש הבדל בינך, רמת ההשכלה שלך לרמת השכלה של אלה שנמצאים בפרדס חנה?

דוד יאסו: זה אחד.

דוד יאסו: 2 – האם אתה היום מוכן לקרוא לאנשים, לתלמידים שנמצאים שמה מכיתה ז' שיבואו לפה ללמוד?

שלמה מולה: היית ממליץ להם?

דוד יאסו: כן, אם אתה ממליץ?

דוד סלומון: הייתי ממליץ כן לבוא ללמוד כאן, כן, בכיף אפילו.

דוד סלומון: הלימודים גם שם בסך הכל הם טובים.

דוד סלומון: זה לא שהם עושים שם בלגן.

דוד סלומון: גם יש להם שם השכלה גבוהה.

דוד יאסו: אתם שווים מבחינת הרמה, מבחינת הבגרויות שאתם עושים?

דוד סלומון: פה יש לך יותר תגבור, שם פחות.

דוד סלומון: שם לומדים לבד, עצמאית.

דוד סלומון: יותר קשה.

דוד סלומון: יש להם אולי שאלות שהם לא יכולים לעשות עליהם.

דוד סלומון: פה יש לך עזרה.

דוד סלומון: אז אצלנו זה יותר קל מאשר אצלם.

שלמה מולה: אתה יליד הארץ?

דוד סלומון: כן, נולדתי בארץ.

אברהם מיכאלי: ההורים עלו לפני 23 שנים בערך.

דוד יאסו: ואתה?

ליאור טובול: רק לפני כן, פרט קטן ושולי, דוד היום בלילה טס לפולין.

ליאור טובול: במשלחת.

שלמה מולה: תספר לנו אחרי שאתה חוזר.

קריאה: על תפקידו המכובד הוא סיפר?

דוד סלומון: יושב ראש מועצת תלמידים גם.

שלמה מולה: פה בבית ספר?

דוד סלומון: כן.

שלמה מולה: כל הכבוד.

שלמה מולה: ואתה?

שלמה מולה: כמה זמן ההורים בארץ?

אבי טקלו: 16 שנה.

שלמה מולה: איפה הם נמצאים?

אבי טקלו: אנחנו בנתניה גרים.

שלמה מולה: אתם גרים בנתניה?

אבי טקלו: כן.

אבי טקלו: בנורדאו.

שלמה מולה: בנורדאו?

אבי טקלו: כן.

אבי טקלו: גם האחים של אבא שלי.

אבי טקלו: כל המשפחה של אבא שלי גרים שמה.

שלמה מולה: יש לך אחים ואחיות?

אבי טקלו: כן.

שלמה מולה: איפה?

אבי טקלו: האחות גדולה והאח קטן.

שלמה מולה: איפה?

שלמה מולה: שמה בנתניה?

אבי טקלו: כן.

אברהם מיכאלי: איפה הם לומדים?

אבי טקלו: אחותי במרכז הנוער, ואח שלי ברש"י.

שלמה מולה: בבית ספר רש"י?

אבי טקלו: כן.

שלמה מולה: בנתניה.

לאה גולן: מה אתה הכי אוהב כאן?

אבי טקלו: חוגים ואת המדריכים.

שלמה מולה: את המדריכים אתה אוהב?

אברהם מיכאלי: באיזה כיתה אתה אבי?

אבי טקלו: ז'.

אברהם מיכאלי: אתה שנה ראשונה פה.

אברהם מיכאלי: איפה למדת לפני כן?

אבי טקלו: ברש"י.

אברהם מיכאלי: גם כן למדת ברש"י.

שלמה מולה: מה למדת שמה, מה אתה לומד פה?

אבי טקלו: למדתי לא אותו דבר.

שלמה מולה: לומדים אנגלית.

אבי טקלו: כן.

שלמה מולה: חשבון, עברית.

אבי טקלו: כן.

אבי טקלו: את המקצועות כן.

אבי טקלו: זה אותו דבר.

שלמה מולה: מה בנוסף אתה מקבל פה?

שלמה מולה: מה אתה לומד?

שלמה מולה: שיעורי עזר?

אבי טקלו: נגרות.

שלמה מולה: מקצועות?

אבי טקלו: כן, מקצועות.

אהרן זאבי פרקש: אתה בקשר עם החברים שלך בנתניה?

אבי טקלו: כן.

אהרן זאבי פרקש: איך אתה מרגיש מולם?

אבי טקלו: לא יודע.

אבי טקלו: ... כזה.

שלמה מולה: ומה איתך?

שלמה מולה: אתה מחיפה, נכון?

מסרשה: כן.

שלמה מולה: וכמה זמן בארץ?

שלמה מולה: יש לך אחים ואחיות?

מסרשה: אחיות זה.

שלמה מולה: גדולים או קטנים?

מסרשה: אחותי גדולה - - -

שלמה מולה: אז ההורים כמה שנים?

שלמה מולה: 6 שנים?

שלמה מולה: כמה שנים בארץ?

מסרשה: 3.

שלמה מולה: 3 שנים?

שלמה מולה: באיזה מרכז קליטה הייתם?

מסרשה: בצפת.

שלמה מולה: באיזה?

שלמה מולה: בצה"ל 9 או במירון?

מסרשה: בצה"ל 9.

שלמה מולה: צה"ל 9.

לאה גולן: אז העברית שלך יפה מאד.

אברהם מיכאלי: באיזה כיתה אתה?

מסרשה: ב – ח'.

שלמה מולה: למדת עברית בגונדר?

מסרשה: לא.

שלמה מולה: לא?

דוד יאסו: אז רגע, איפה למדת אולפן?

מסרשה: אולפן?

דוד יאסו: באולפן, איפה למדת?

מסרשה: בצפת.

דוד יאסו: סימן שלימדו אתכם יפה.

נתן גוטמן: מסרשה הוא גם תלמיד מצטיין.

שלמה מולה: רגע, ההורים קנו דירה?

שלמה מולה: כמה זמן?

מסרשה: שנה.

שלמה מולה: שנה?

מסרשה: כן.

לאה גולן: שמעתי שהוא תלמיד מצטיין.

אברהם מיכאלי: רגע, אתה כבר שנה שנייה פה בעצם?

אברהם מיכאלי: או שאתה הגעת רק לכיתה ח'?

מסרשה: כן, שנה שנייה.

אברהם מיכאלי: אתה הגעת לכיתה ז' ולמדת בכיתה ז'?

מסרשה: עכשיו ...

מסרשה: כיתה ז', עכשיו ב – ח'.

אברהם מיכאלי: הבנתי.

שלמה מולה: יש פה חוג לאמהרית?

מסרשה: כן.

מסרשה: באורגנית.

קריאה: מוסיקה.

שלמה מולה: מוסיקה?

שלמה מולה: לא, לא, אני מדבר על חוג באמהרית.

יוסי קרוטהמר: אנחנו מכניסים עכשיו.

שלמה מולה: תעשו אפילו מסלול של בגרות, חבר'ה, זה חשוב.

יוסי קרוטהמר: יש, יש לנו מורה שאנחנו מביאים לפה.

שלמה מולה: זה, תאמין לי, אמהרית צחה יש לו.

אהרן זאבי פרקש: יוסי, אני מבקש גם אולי כמה מילים.

לאה גולן: יש לנו כאן בחור שבגר.

אהרן זאבי פרקש: יש בחור שהוא בגר, והוא גם מתגורר בכפר, התחתן.

אברהם מיכאלי: כן, בבקשה.

אהרן זאבי פרקש: היה לוחם בשריון.

אליהב שומייב: שמי אליהב.

אליהב שומייב: אני באתי לפה בשנת 99' ביחד עם יוסי.

אליהב שומייב: למדתי פה 6 שנים.

אליהב שומייב: המשכתי.

קריאה: בתכנית נעלה?

אליהב שומייב: בתור מדריך מחשבים.

אליהב שומייב: אחרי זה התגייסתי.

אברהם מיכאלי: מאיפה הגעת?

אליהב שומייב: עליתי מאוקראינה.

אליהב שומייב: עליתי בשנת 93'.

אליהב שומייב: הייתי בן 6.

אליהב שומייב: הייתי בצבא ותמכו בי פה המון.

אליהב שומייב: אפשר, את האמת, הוא שאל שאלה אותו: האם אתה היית נותן לילדים לבוא לפה לכפר?

אליהב שומייב: אז אני חושב שפנימיות בכללי, זה דבר מאד עוזר למשפחות.

אליהב שומייב: מבחינה כספית, מבחינת הכל.

שלמה מולה: למשפחות, או גם לתלמידים?

אליהב שומייב: גם לתלמידים.

אליהב שומייב: אולי התלמידים קצת מתגעגעים לאימא ולאבא, אבל זה החיים כאילו.

אליהב שומייב: בכל אופן אתם הולכים לחיות בלי הורים, כשתהיו נשואים והלאה.

אליהב שומייב: המקום הזה מאד תרם ועזר להרבה תלמידים.

קריאה: הוא ממשיך לעזור.

אליהב שומייב: ועדיין ממשיך לעזור.

אליהב שומייב: כן.

אברהם מיכאלי: אתה מהחברים שלך שאיתם למדת פה, אתה שומר איתם על קשר?

אליהב שומייב: את האמת, ספציפית אני - לא.

אליהב שומייב: אבל יש רבים שכן.

אברהם מיכאלי: יש כאלה שבאים לפה, אני הבנתי,

אברהם מיכאלי: לפעמים לסופי שבוע שהם מתארחים פה?

אליהב שומייב: יש, יש.

אברהם מיכאלי: או שבאים פה לתקופות?

אליהב שומייב: יש אנשים שבאים שישי שבת, שלמדו פה.

אליהב שומייב: יש, יש ביקורים.

אברהם מיכאלי: מה אתה עושה היום?

אליהב שומייב: אני עובד היום בכלי נשק ישראל, בתע"ש.

אליהב שומייב: עובד בשתי עבודות: גם במפעלי נשק וגם פה במטבח.

אליהב שומייב: מחכה לילד בעזרת ה'.

לאה גולן: בשעה טובה.

אליהב שומייב: עוד חודשיים.

אליהב שומייב: צריכים לעבוד קשה.

קריאה: איפה אתה גר?

קריאה: לא אמרת להם.

אליהב שומייב: אני גר פה בכפר.

אהרן זאבי פרקש: אני רוצה להוסיף רק מילה, שמי שלא עבר פנימייה, אני עברתי אומנם בין 66' ל – 66'.

אהרן זאבי פרקש: עליתי ארצה והגעתי לכאן.

אהרן זאבי פרקש: אני לא יודע אם אתם יודעים, אבל בהזמנה לחתונה שלו הורי החתן זה יוסי ואשתו.

אהרן זאבי פרקש: יש לו אמא.

אהרן זאבי פרקש: אבל ככה הוא הרגיש, וזה מה שכתוב בהזמנה לחתונה.

אהרן זאבי פרקש: אני לא צריך להסביר יותר מזה מה זה נותן לילד שמתחנך פה, את החינוך הבסיסי הזה.

אברהם מיכאלי: ילדים, תודה שהגעתם.

אברהם מיכאלי: אנחנו רצינו לשמוע אתכם כי הצד של המורים וההנהלה וכו', אנחנו שומעים.

אברהם מיכאלי: רצינו לשמוע איך אתם מרגישים פה ואיך אתם גם מציעים לנו אולי לשפר משהו, כי סך הכל גם לכם יש עמדה, גם לכם יש ניסיון.

אברהם מיכאלי: האלוף פרקש הוא בוגר המקום.

אברהם מיכאלי: אתה רואה, אלופים.

אברהם מיכאלי: נהיים פה אנשים, אני מבין, בוודאי יש לך יוסי, עוד בוגרים שכל אחד הגיע, ברוך השם.

אברהם מיכאלי: אני מאמין שגם אתם תגיעו בעזרת ה', בבוא היום, כל אחד להצלחה כזאת או אחרת.

אברהם מיכאלי: אליהב כרגע כבר בוגר.

אברהם מיכאלי: איפה למדת אחרי הכפר?

אליהב שומייב: מקצוע?

אליהב שומייב: למדתי מכונאות בנתניה, מרכז הנוער.

אברהם מיכאלי: אז בעצם בתע"ש התקבלת כאיש מקצוע.

אליהב שומייב: דרך יוסי.

אברהם מיכאלי: טוב ילדים, אם אתם רוצים משהו להוסיף, אם לא – אני משחרר אתכם.

אברהם מיכאלי: תודה רבה.

אברהם מיכאלי: הרב גוטמן, אתה היית באמצע דברים, אז בוא בבקשה תשלים.

נתן גוטמן: אנחנו מסיימים ללמוד בשעה 2 בצהרים, לא 1:30, 2, אחרי 6 שעות לימוד יומיות.

נתן גוטמן: א' – יש לזה סיבות היסטוריות, אבל לא פחות מזה צריך להבין דבר אחד, אנשי משרד החינוך, אנחנו באמת נעזרים בהם המון, המון, המון ויושבים איתם בישיבות ועוסקים בפתרון בעיות כאלה ואחרות.

נתן גוטמן: אבל אנחנו בית ספר עם ייחודיות מסוימת, שמקבל הרבה שעות ממשרד החינוך, ועדיין שעות רבות לא מספיקות לנו, ותפקידים חסרים לנו.

נתן גוטמן: אחת הבעיות שאנחנו מתמודדים איתה יום יום, שעה שעה, זה הנושא של השוטטות של ילדים, ולצורך העניין הזה אנחנו דרך הבעלות, לא דרך משרד החינוך, הכנסנו אדם בעל תפקיד שיחד איתנו מטפל בנושא הזה.

נתן גוטמן: זאת אומרת, אנחנו מחלקים את הכיתות לכיתות מאד, מאד קטנות.

נתן גוטמן: קבוצות מאד קטנות.

נתן גוטמן: לא אחת אנחנו יושבים ואנחנו מלמדים אחד על אחד.

נתן גוטמן: אחד מול שניים.

נתן גוטמן: למרות המון שעות שאנחנו מקבלים ממשרד החינוך חסרות לנו המון שעות שמיוחדות לילדים מהסוג הזה.

נתן גוטמן: זאת אומרת, אם אני רוצה היום להפעיל בית ספר אחר הצהרים, מה שעשינו למשל שנה שעברה, כשהיה לנו הרבה יותר שעות, היום אני לא יכול לעשות את זה.

נתן גוטמן: זאת אומרת, עם תוספת של שעות משמעותית היינו יכולים להפעיל גם בית ספר אחר הצהרים, אחרי התמודדויות קשות מאד מול ילדים שקשה להם ללמוד אחר הצהרים.

שלמה מולה: אתה מדבר על להפעיל את הבית ספר פה, או בבית ספר שם?

נתן גוטמן: אני מדבר על כאן.

אברהם מיכאלי: תן לי להבין, אתם היום מנהלים את ה – 6 שעות שיש לכם עד 2:00 כתיכון כללי?

אברהם מיכאלי: או שאתם גם משלבים - - -

נתן גוטמן: חטיבת ביניים קודם כל.

נתן גוטמן: אנחנו חטיבת ביניים.

אברהם מיכאלי: אני מתכוון תיכון כללי במובן של מקצועות.

אברהם מיכאלי: אתם לא עושים שילוב כמו שנניח הישיבה התיכונית לידכם?

נתן גוטמן: לא, לא, יש לנו שעות תנ"ך, ויש בית ספר דתי כמובן, אבל אנחנו - - -

אברהם מיכאלי: זה לא שילוב של תורני פלוס תיכון.

נתן גוטמן: בבית הספר לומדים החל משעות הבוקר את כל המקצועות הכלליים.

נתן גוטמן: את הפיצולים שאנחנו מפצלים בשל הצרכים המיוחדים של התלמידים, רק לדוגמה: כיתה ז' או ח' שעות עברית – יש לנו 5 הקבצות של עברית ברמות שונות.

נתן גוטמן: זאת אומרת, השעות באמת נשארות לטובת הדברים הללו.

שלמה מולה: דוד, אתה רואה את האפליה קיימת?

שלמה מולה: עכשיו, אתה עושה תכניות, תכנית חומש, תכנית הפרויקט הלאומי, אתה עושה תכניות וכן הלאה, זאת אומרת, אתה משקיע בילדים בעיר שיש לך את מוקד קליטה, זאת אומרת, הילדים האלה שנמצאים כאן אתה בא, שם אותם בפנימייה, בא אומר: רבותיי, אני לא ...

שלמה מולה: אתה לא הכתובת כמובן, אבל תראה את התפיסה.

שלמה מולה: זה בעיה.

שלמה מולה: הילדים אחרי הצהרים, או שלומדים בתכניות כמו ... בכל מיני מקומות, הילדים האלה, דווקא אלה שצריכים.

לאה גולן: יותר מכולם.

שלמה מולה: יותר מכולם - - -

אברהם מיכאלי: השאלה היא איזה שפה משותפת אתם יכולים למצוא עם משרד החינוך בקטע של ניצול שעות בצורה יותר - - -

יוסי קרוטהמר: יש לנו שפה מדהימה עם משרד החינוך.

שלמה מולה: הילד הזה למשל - - -

אברהם מיכאלי: השאלה בצדק הם אומרים: יש פה ילדים שנמצאים במסגרת פנימייה, מדובר פה בילדים שלא לומדים אקסטרני.

אברהם מיכאלי: לומדים פה במסגרת פנימייה, יש אפשרות עוד שעות לתת להם בצורה כזאת או אחרת.

אברהם מיכאלי: השאלה היא: למה אתה זקוק, כמנהל בית ספר?

אברהם מיכאלי: או אתה כמנהל הכפר, כדי שהילדים האלה יקבלו תעסוקה חיובית בשעות הנוספות האלה, כי הם ממילא נמצאים פה.

יוסי קרוטהמר: חבר הכנסת מיכאלי, אני רוצה להגיד משהו על מה שאמר הרב נתן ועל מה שנאמר פה.

יוסי קרוטהמר: אבל מה שמשרד החינוך אומר: אנחנו נותנים מעל ומעבר, והסוכנות היהודית אומרת: אנחנו נותנים מעל ומעבר.

יוסי קרוטהמר: אנחנו כאן צריכים יותר מעל ומעבר מעבר, אנחנו זקוקים פה, בהרכב של אוכלוסיית התלמידים, כי באמת משרד החינוך נותן מעל התקן של השעות של חטיבת ביניים רגילה, אבל אלה הצרכים.

יוסי קרוטהמר: והסוכנות היהודית, הסוכנות היהודית אין בית ספר שהסוכנות היהודית מעורבת כל כך בתוך בית הספר, בשעות טיפול, בבעלי תפקידים.

לאה גולן: אפילו במשכורת של המנהל.

יוסי קרוטהמר: אפילו במשכורת של המנהל, כמו שלאה ציינה, אין בית ספר כזה בעירוני, או מקום אחר.

יוסי קרוטהמר: אבל אנחנו בתוך אוכלוסייה המועטה שיש לנו, 110 תלמידים, אנחנו זקוקים הרבה יותר.

יוסי קרוטהמר: הרבה, הרבה יותר אנחנו זקוקים.

דוד יאסו: אני רק רוצה להגיד מבחינת - - -

אברהם מיכאלי: כן, בוא נעשה סבב.

אברהם מיכאלי: תגיד אתה ואני רוצה לשמוע את נציגת - - -

דוד יאסו: משרד הקליטה מאז ומתמיד אנחנו לא תומכים ולא תמכנו, גם בהגדרת התפקיד שלנו, בפנימיות בבתי ספר.

דוד יאסו: אנחנו כן נותנים ביישובים כמו ..., כמו אופק, כל הנושא של תגבור דרך פרויקט לאומי, זה כן אנחנו עושים ...

דוד יאסו: אני באתי מאחר ובאמת, הנושא של ועדת עליה וקליטה, בגלל זה הוזמנתי, גם וידאתי מאיפה באמת הילדים?

דוד יאסו: מה אחוז יוצאי אתיופיה?

דוד יאסו: בגלל זה באמת הגענו.

שלמה מולה: לקיים דיון.

שלמה מולה: אני אומר לך, אני מציע לכם - - -

דוד יאסו: זה לא לקיים דיון.

אברהם מיכאלי: אני רוצה להבין רק דבר אחד בתפיסה של משרד הקליטה, יש לי היום X תלמידים שנמצאים בכפר.

אברהם מיכאלי: אתה אומר: לפי היסטוריה, לא היה, בוא נגיד כך, מעורבות ישירה של משרד הקליטה, אבל כשהמשרד חושב בראש גדול, הילדים האלה הם ילדים שלנו.

אברהם מיכאלי: ילדים הם בני עולים, או אפילו עולים פרופר.

אברהם מיכאלי: הנה, ראינו פה ילד שישב איתנו שהוא בקושי עלה לארץ.

אברהם מיכאלי: השאלה היא: איפה התכניות היותר ספציפיות לכפר כזה?

אברהם מיכאלי: הרי אין לך, בוא נגיד, אם אין לך פתרון מסגרת כמו הכפר, הילדים האלה אתה צריך למצוא להם משהו אחר כמשרד הקליטה.

דוד יאסו: לכן אני אמרתי גם מבחינתנו.

דוד יאסו: אנחנו כמשרד מסייעים מעבר למרכזי קליטה ביישובי קבע, לא במערכת החינוך.

דוד יאסו: מערכת החינוך יש פה גוף שהוא מיוצג כרגע, שהוא אחראי עליהם, על כל נושא של הפנימיות.

דוד יאסו: אני גם חושב היום, אני אומר לך אם להיות מאד ישיר.

דוד יאסו: אני לא חושב שתפקידו של משרד הקליטה גם להיכנס לויכוח בין הפנימיות עצמן.

דוד יאסו: יש את משרד החינוך ויש את עליית הנוער, ויש פה את כל הדברים האלה.

דוד יאסו: אני לא אומר רק הסוכנות היהודית.

דוד יאסו: אני אומר המשרדים הממסדיים.

דוד יאסו: אנחנו כן נותנים את המענה, משתדלים, לא במאה אחוז, ביישובי קבע, כן אנחנו נותנים את מה שאתה אצלך קוראים, שאתה שואל אותנו ורואה את זה, כפי שפירטתי.

דוד יאסו: בעבר חשבנו אולי באמת ייכנס פה פרוייקט לאומי.

דוד יאסו: בזמנו חבר הכנסת שלמה מולה ריכז את זה, ואישרנו לו שייכנס, עד שפוצץ גם שמה מבחינת התרומות ואז באמת הוא לא נכנס, אבל אם באמת פרויקט לאומי היה נכנס והיה מרחיב את זה, את הנושא של מספר ילדים שלו - - -

שלמה מולה: בוא דוד, אני חושב אנחנו צריכים ללכת בשני צירים: ציר אסטרטגי מה שמילאת באמת שהמדינה לא יכולה לברוח מאחריות.

שלמה מולה: צריך לייצר איזה שהיא מסגרת של שיתוף פעולה מחודש בין הסוכנות לממשלה.

שלמה מולה: חד משמעית.

שלמה מולה: זה לא רק בנושא הזה של, אדוני היושב ראש, רק בעניין הזה, גם בנושאים אחרים.

שלמה מולה: אבל בינתיים אני חושב שזה, פה אני יכול להגיד לכם חד משמעית, מדינת ישראל משקיעה כמעט פי 4 ביחס לילד ישראלי בילד עולה מאתיופיה.

שלמה מולה: זה אמיתי.

שלמה מולה: אי אפשר לברוח מזה.

שלמה מולה: אני אומר לך, נותן לך את הנתונים הכספיים, הרבה מאד כסף משקיעים.

אברהם מיכאלי: ביחס לעולה אחר גם.

אברהם מיכאלי: לא רק ילדים אתיופיים.

שלמה מולה: כן.

שלמה מולה: נכון.

שלמה מולה: נכון.

אברהם מיכאלי: עולה ממדינה אחרת.

שלמה מולה: נכון.

שלמה מולה: לכן מה שאני אומר, אבל מה שאני אומר אבל דוד, אני חושב שזה בדיונים אסטרטגיים שאתם עושים מול כל הפרוייקטים שאתם עושים.

שלמה מולה: חייבים לראות מה עושים, איך אפשר לתת מענה כלשהו ועם כבוד הרב מדבר באמת על איזה שהיא התערבות של תכניות אחר הצהרים לטובת הילדים, יכול להיות שכשאתם באים, יושבים בדירקטוריון של הפרויקט הלאומי, תבואו ותגידו: רבותיי, משנים אסטרטגיה, מכניסים 3, 4 פנימיות לחישוב.

שלמה מולה: עכשיו, יכול להיות שזה לא יהיה הגוף המפעיל, אבל יכול להיות שהוא יהיה גוף מתקצב.

שלמה מולה: אני אומר שזה חיוני בעיני.

שלמה מולה: זאת אומרת, זה בדיוק הילדים האלה זה מה שצריכים.

שלמה מולה: אני אומר את זה כי אני לא רואה שמחר בבוקר נחתם הסכם חדש בין הסוכנות לממשלה.

שלמה מולה: אבל בינתיים הילדים פה והם צריכים עזרה ויכול להיות שזה לקראת שנת הלימודים הבאה, לא יודע, עכשיו מתחילים דיונים של הפרוייקט הלאומי.

שלמה מולה: זה חשוב בעיני.

שלמה מולה: גם לא מדובר פה בהרבה ילדים.

שלמה מולה: כמה הפרויקט הלאומי ...? 5,000 ילדים?

שלמה מולה: 6,000 ילדים?

אברהם מיכאלי: בקטע של המעורבות של המשרד שלנו, אני גם בסיכום אתייחס לזה, אני חושב שעדיין אני לא - - -

שלמה מולה: לא, ממש לא.

אברהם מיכאלי: לשבת איתנו ...

אברהם מיכאלי: כדי להבין שקליטת ילדים עולים, או אפילו בני עולים, או בני ותיקים, אנחנו הרי מתייחסים לאוכלוסיה הזאת כאוכלוסיה ייחודית לצורך טיפול שאנחנו חושבים ואנחנו עושים את זה, והקמנו את ועדת עליה כבר כמעט מידי שבוע עוסקים בזה ואנחנו חייבים בקטע הזה גם להיות באמת יצירתי, כי מה שאני שומע את דוד פה היום באמת, אלה צרכים.

אברהם מיכאלי: מישהו יגיד לי: לא צריך את זה, זה מיותר?

אברהם מיכאלי: אפשר להתווכח על זה.

דוד יאסו: צרכים אלה הם באמת צרכים של הרווחה שבאמת - - -

אברהם מיכאלי: אז יפה, אז לכן אני גם את הרווחה, אפילו שהם לא נמצאים פה, האמן לי, חכה, אנחנו בהמשך נעשה איתם גם ישיבות וגם מעקבים, אני רוצה לדעת איך רווחה יכולה להתנער מהחלק שלה בקבוצה הזאת, שהיא הכי קליינטים שלהם, בוא נגיד ככה.

אברהם מיכאלי: זה שברוך השם, הילדים האלה, ועוד מעט אני אתן לנציג - - - זה שילדים שלנו היום לא נמצאים בביטחון פנים, אני מקווה שעוד מעט נשמע את הדיווח.

דוד יאסו: אתה זוכר שהתקיים דיון, דנה זוכרת, בועדת עליה וקליטה, גם אני התפרצתי על החבר'ה של נציגי הרווחה בועדת עליה.

דוד יאסו: הכינו תכניות לגבי התערבות שלהם עוד באתיופיה ובמרכזי קליטה והם באים אומרים: או.

דוד יאסו: קיי.

דוד יאסו: עכשיו, 3 שנים, שנתיים כמעט העולים נמצאים במרכז קליטה, הם לא מתערבים.

דוד יאסו: לעולים שיגיעו לדיור קבע הם נתנו תקציבים בלתי נסבלים אפילו, שזה אפילו לא הגיוני.

דוד יאסו: משהו באמת, אי אפשר באמצעות האתיופים שהם יהיו כספומט לגיוס כספים, בסופו של דבר גרוש לא מגיע למשרד הרווחה.

אברהם מיכאלי: אנחנו בקטע הזה לא נעשה ... כן, מפקח רועי יעקב, קצין נוער תחנת נתניה.

יוסי קרוטהמר: אולי מילה שנגיד שהמשרד לביטחון פנים משקיע פה לא מעט כספים במניעת אלימות בפרויקט מצילה.

אברהם מיכאלי: אני מודה להם על זה, כי המניעה היא הכי חשובה.

אברהם מיכאלי: שלא נתעסק עם - - -

קריאה: מי זו?

קריאה: אילני אבבה?

יוסי קרוטהמר: אילני אבבה מאד מאד מעורבת פה עם פרוייקט יפהפה שאנחנו עושים פה.

אברהם מיכאלי: ...

אברהם מיכאלי: תן לי את הקשר שלכם באמת עם כפר שהוא בעצם סמוך אליכם, מה זה .

רועי יעקבי: נכון.

רועי יעקבי: א' – צהרים טובים.

רועי יעקבי: שמי רועי יעקבי, אני ראש מחלק נוער בתחנת נתניה.

רועי יעקבי: לפני זה הגעתי מבילוש ומודיעין של בגירים, לגמרי עולם אחר.

רועי יעקבי: אני יכול להגיד לכם כתחנה אנחנו אמונים על גזרה מאד גדולה, היא חולשת על 313,000 תושבים, כשאנחנו מדברים על נתניה זה 270,000 תושבים, ועוד פריפריה.

רועי יעקבי: אם התחנה ממונה כל גזרה מאד גדולה זה אומר שבצפון אנחנו גובלים בחדרה, בדרום, בוא נגיד שדרום מערב זה תחנות הרצליה, דרום מזרח זה כפר סבא.

רועי יעקבי: אנחנו גובלים עד ליישובי כביש 6.

רועי יעקבי: זה אומר שהגזרה היא ענקית.

רועי יעקבי: מההיכרות הראשונה שלי פה עם המקום הזה, ובהמשך זה גם הקשר שלי לשבח.

אברהם מיכאלי: כמה זמן אתה בתפקיד?

רועי יעקבי: אני בתפקיד שנה.

רועי יעקבי: אני במערכת 11 שנים.

רועי יעקבי: ההיכרות הראשונה שלי פה זה במקרה, זה שני תלמידים שנצפו בסמיכות לאיזה אירוע של התפרצות לדירה.

רועי יעקבי: ממש באופן מאד מאד מקרי, ואז הגיעה תמונה, דרך אגב, מאחד הקב"טים – קצין ביטחון, הגעתי לפה עם הקצין מודיעין של היחידה ואז אמרתי: אני לא מאמין שהם יזהו.

רועי יעקבי: שני ילדים אתיופיים.

רועי יעקבי: קשה היה לי לזהות אותם.

רועי יעקבי: אני לא הכרתי.

רועי יעקבי: נראו לי אז מאד מאד פליליים, אני אגיד את זה, הגעתי לליאור, ליאור תוך שניה ושליש כבר אמר לי רועי מיהם, מהם, כל אחד את הסיפור חיים שלו, ואז כבר הבנתי שיש לי קשר.

רועי יעקבי: ליאור זה מנהל הפנימייה, יש לי כבר קשר עם אנשים מיוחדים.

רועי יעקבי: מחלק נוער זה מחלק שחשוב לי מאד לשקף את זה.

רועי יעקבי: לכם, לא כל דבר אנחנו נושכים בבשר, או חותכים בבשר החי.

רועי יעקבי: יש לנו המון דרכים לטפל.

רועי יעקבי: יש לנו תיקים שנקראים: תיקים של טיפול מותנה.

רועי יעקבי: זאת אומרת, שאנחנו נותנים צ'אנס אם זו עבירה ראשונה לקטין, עבירה ראשונה פלילית אנחנו בדרך כלל לא נפתח את העבירה הזאת ככזאת.

רועי יעקבי: אנחנו נעשה את התיק הזה כתיק של טיפול מותנה שאנחנו מבצעים אזהרה לקטינים האלה.

רועי יעקבי: ואז ליוויתי את שני הקטינים האלה.

רועי יעקבי: הם הגיעו לחקירה.

רועי יעקבי: ליאור דאג להגיע לשמה עם נציגים של הפנימייה.

רועי יעקבי: לא הפסקתי לקבל טלפונים מליאור.

רועי יעקבי: לא הפסקתי, אומנם אשתי קצת פחות אהבה את זה, אבל כל הזמן הוא התקשר ושאל: רועי, מה קורה?

רועי יעקבי: תספר לי מה נהיה ומה עולה מתוך חומר החקירה.

רועי יעקבי: אני רוצה פה באמת במעמד הזה לציין ולשבח, זה לא רק את ליאור, זה גם כמובן את הרב נתן, שהיה לנו לפני איזה שבועיים אירוע שהוא טיפ טיפה מינורי, אבל באמת הם חתרו למגע בפן הטיפולי.

רועי יעקבי: אני עובד עם המון, המון פנימיות.

רועי יעקבי: אני עובד עם המון מסגרות חינוכיות, לא ראיתי סגל חינוכי כל כך איכותי ממזמן.

רועי יעקבי: זה כאילו מאד קרוב למשפחה.

רועי יעקבי: אני יכול לראות את ליאור כאח גדול של התלמידים פה וגם בקטע הזה שהוא התערב ושאל וחקר וחתר למגע ורצה לדעת בדיוק מה נגמר והוא עמד על הרגליים האחוריות.

רועי יעקבי: שימן ראיות בתיק הזה שבאמת לא ייפתח כתיק פלילי ושחס וחלילה לא ידבק איזה שהוא כתם בעברם של אחד מהקטינים האלה.

רועי יעקבי: מה עושים מחלקי הנוער מלבד זה שאנחנו לא תמיד פותחים תיקים פליליים כעבירה ראשונה, אלא אם כן היא מאד חמורה, ואלא אם כן באמת יש לנו ראיות מאד מאד ישירות לביצוע העבירה, אנחנו מקיימים הרצאות בבתי ספר.

רועי יעקבי: הרצאות בנושא עבירות מין, שהיום זה על הפרק.

רועי יעקבי: שימוש באלכוהול ובסמים.

רועי יעקבי: אנחנו שמים לב, בוא נגיד, לריבוי קיצוני של שתיית אלכוהול בקרב בני נוער.

רועי יעקבי: אני לא מסייג פה לקבוצות, אני לא בונה חתכים כרגע של בני נוער עולים מאתיופיה, עולים מברית המועצות או צברים.

רועי יעקבי: ברוך השם לכולם יש יד בפשיעת נוער.

רועי יעקבי: אנחנו רואים שימוש באלכוהול, אנחנו משתדלים לתת הרצאות בנושא מניעת אלכוהול ושימוש בסמים.

רועי יעקבי: עבירות מין – כמובן שעבירות מין דרך האינטרנט, אני לא יודע כמה אתם יודעים, אבל יש לנו המון המון חשיפה של בני נוער לעבירות מין דרך האינטרנט.

רועי יעקבי: כל הרשתות החברתיות.

רועי יעקבי: קל מאד לנצל, המון פדופילים ברשת מסתובבים.

רועי יעקבי: המון בגירים שיוזמים פגישות עם תמימים, עם קטינים תמימים ולבסוף זה מגיע שהם נופלים לקורבנות לעבירות מין קשות.

רועי יעקבי: יש לנו פרויקט "סיכויים" שיזם אותו המפכ"ל כשהוא היה מפקד מחוז דרום.

רועי יעקבי: מה שהוא עשה זה ...

רועי יעקבי: קבוצה של בני נוער, אנחנו מחלקים את בני הנוער אצלנו, פחות או יותר, בוא נגיד לרצידיביסטים – שלצערי הם מבלים את מרבית שנות ילדותם בכלא אופק, במאסרים בפועל.

רועי יעקבי: יש לנו את הבני נוער הטובים – שכמעט ואין לנו נגיעה אליהם.

רועי יעקבי: לצערי, לרוב הם נופלים קורבנות.

רועי יעקבי: זה כל החבר'ה של "הצופים", הם בסוף גם מתגייסים לצבא.

רועי יעקבי: באמת חבר'ה מאד מאד איכותיים.

רועי יעקבי: יש לנו את בני הנוער המתנדנדים.

רועי יעקבי: המתנדנדים זה אלה שיש לנו בעיקר איתם חיכוך.

רועי יעקבי: כל הקטע של מניעה, אנחנו משתדלים מאד לא לתייג אותם כרצידיביסטים, לא לשאוב אותם לעולם הפשע.

רועי יעקבי: יש לנו נגיעה אליהם, אנחנו מטפלים בהם באופן יום יומי ועושים, כמובן בשיתוף פעולה צמוד עם הסגל החינוכי, את כל המאמצים שהם לא יפלו לעולם הפשע.

רועי יעקבי: פרויקט "סיכויים" שיזם המפכ"ל הנוכחי כשהוא היה ממ"ז – מפקד מחוז - דרום, יוחנן דנינו, הוא יזם פרוייקט של איתור בני נוער שיש להם עבירה ראשונה, מקסימום עבירה שניה שהיא מינורית, לא קשה, להכניס אותם לתכנית של הרצאות, של התנדבות בבתי אבות, בכל מיני מסגרות כדי להרגיש יותר מחוברים לקהילה, יותר מחוברים למדינה הזאת, יותר שורשיים.

רועי יעקבי: הרצאות של אנשי מקצוע בתחום הרווחה, של אנשי מקצוע בתחום המשטרה, מה זה להתנדב, מה זה לעזור, איך באמת להתערות בקהילה.

רועי יעקבי: בסופו של דבר מבני הנוער שהיו ממלאים את כל השעות נוכחות והיו מגלים באמת אכפתיות, היו מוחקים להם את הרישום הפלילי.

רועי יעקבי: זה לא דבר של מה בכך.

רועי יעקבי: חייבים להבין שזה דבר מאד מאד משמעותי.

רועי יעקבי: כמובן תוך שיתוף פעולה עם סגל הכפר, אני באמת רוצה לציין שיש פה שיתוף פעולה יוצא מהכלל, יוצא דופן.

רועי יעקבי: גם אם זה הרב נתן הגיע פעמיים למשרד שלי כדי לדעת מה קורה עם תיק של אולי חשד לאיזה משהו שיכול להיות שימוש בסם, או לא שימוש בסם ואמר לי: רועי, אני אעמיד לך את כל הכלים, רק תרצה את העזרה שלנו, אנחנו לרשותך.

רועי יעקבי: באמת מבחינתי הוא פרס שטיח אדום.

רועי יעקבי: תחשבו על פרויקט סיכויים, זה פרוייקט שהוא מאד חשוב לי.

רועי יעקבי: כמובן שיש את פרוייקט מצילה המשרד לביטחון פנים יוזם אותו.

רועי יעקבי: יש לי כמה נציגים בעיר נתניה ובפריפריה.

רועי יעקבי: חוץ מזה אנחנו פתוחים.

רועי יעקבי: אנחנו פתוחים תמיד להקשיב ולסייע.

רועי יעקבי: יש החרפה באלימות של בני נוער, בעיקר בקרב שתייה.

רועי יעקבי: אנחנו רואים את הסמיכות של שתייה כגורם שהוא מוריד עכבות לבני נוער.

רועי יעקבי: בוא נגיד שמוסיף להם את רף האומץ, מעלה אותו.

רועי יעקבי: הם עושים הרבה דברים מאד קיצוניים בשימוש באלכוהול.

רועי יעקבי: אנחנו משתדלים לתת הרצאות.

אברהם מיכאלי: רועי, אחד הדברים שנחשפנו דווקא בועדת עליה זה הנושא של ילדים שלומדים בכפרים או במוסדות פנימייה ונוסעים הביתה לסופי שבוע.

אברהם מיכאלי: ואז אנחנו גילינו שהילדים האלה במקום להגיע הביתה יורדים בדרך בתל אביב.

אברהם מיכאלי: אנחנו נחתנו עליהם כועדת עליה בלילה שהם באים לדיסקוטקים.

אברהם מיכאלי: ילדים יוצאי אתיופיה שמה ראינו אותם בכמויות מאד גדולות, שאפילו הם פחדו הבנות והבנים, פחדו שההורים בכלל ידעו שהם הגיעו לדיסקוטקים האלה, כי הם מבחינתם באותו זמן הם בפנימייה.

אברהם מיכאלי: ההורים לא תמיד יודעים.

אברהם מיכאלי: השאלה היא אם אתם, לא כפלילי, אלא אם אתם יודעים, פחות או יותר, שהילדים נוסעים, יוסי, איך זה הנושא של ההסעות?

אברהם מיכאלי: ילד שנוסע מפה היום לסוף שבוע?

יוסי קרוטהמר: אנחנו מלווים אותו עד קסטינה.

יוסי קרוטהמר: דרומה, ליאור, בוא - - -

ליאור טובול: אנחנו מקפידים לדלג על תחנה אחת, תחנה מרכזית בתל אביב.

ליאור טובול: מקור הפשע והרשע זה שם.

יוסי קרוטהמר: האוטובוסים שלנו לא נכנסים לתל אביב.

יוסי קרוטהמר: אנחנו פתח תקווה, אנחנו בכל מקום, רק לא נכנסים לתל אביב.

יוסי קרוטהמר: ההסעות לא מגיעות לתל אביב.

קריאה: יפה מאד.

יוסי קרוטהמר: אז אנחנו מגיעים עד קסטינה, ומקסטינה הילד מקבל כסף ומדריך, ליאור שולח מדריך שמלווה אותם, דואג שהם בקסטינה עולים לאוטובוסים לאיפה שהם גרים, אם הם גרים דרומה יותר.

אברהם מיכאלי: בעצם יש לכם את המעקב הזה כי זה חשוב מאד.

יוסי קרוטהמר: וודאי.

אברהם מיכאלי: אני ושלמה היינו בסיור הזה ונחשפנו באמת, הילדים עצמם התביישו מזה שהם יורדים שם, אבל הם נגררים.

יוסי קרוטהמר: הם לא מגיעים לתל אביב.

יוסי קרוטהמר: מבחינתנו הם לא מגיעים לתל אביב.

אברהם מיכאלי: בסדר גמור.

קריאה: אנחנו הוצאנו הוראה כזאת.

אברהם מיכאלי: כן ליאור, בבקשה.

ליאור טובול: שמי ליאור טובול, מנהל הפנימייה, שנה שישית כבר.

ליאור טובול: תואר שני בביקורת ציבורית.

ליאור טובול: מרגיש שליחות גדולה.

ליאור טובול: אני רוצה רק לחזור על הנקודה שהאלוף דיבר עליה.

ליאור טובול: אשר דיבר.

ליאור טובול: הדסה שמלווה אותי בצורה צמודה, לנושא של ההון האנושי.

ליאור טובול: מדברים על החניכים, חניכים, חניכים, נושא הדרכה הוא נושא כאוב שחייבים לשים עליו את היד, לראות איך מקצים משאבים.

ליאור טובול: אני יודע שזה לא רק מנת חלקי, אלא הרבה עמיתים שלי מעלים וזועקים את הזעקה.

ליאור טובול: בסופו של דבר, בשביל החניך שיש את התחלופה הזאת זה לא טוב.

ליאור טובול: תחשבו בעיניים של מ' שהיה פה כרגע, שהוא צריך להיחשף למדריך מסוים, ואחרי זה, מסיבות כאלה ואחרות, קם והולך, הוא צריך להיחשף לעוד מדריך, לעוד מדריכה ולחשוף את כל זה, ובסופו של דבר הוא מאבד גם את האמון בנו כמעין חוויה מתקנת בעבורו.

ליאור טובול: אז אני לא יודע אם אתם הכתובת, אבל אני חושב שזה חלק מהפתרון של הדילמות שהצבנו כאן.

אברהם מיכאלי: ניקח את זה גם כן בחשבון.

אברהם מיכאלי: רבותיי, מישהו שרצה פה להגיב משהו לפני שאני עושה פה סיכום ביניים, כי אנחנו עוברים, אני מבין, לבית הכנסת שם יש לנו ילדים שמחכים לנו.

אהרן זאבי פרקש: אני רוצה להגיד שהבית ספר כאן מוכוון על ידי התיכון בתו"ם והם עובדים בשיתוף פעולה עם הרב וככה על מנת להבטיח שקבוע לא יהיה חלל ואנחנו מזינים בצורה קבועה את הבית ספר בתו"ם עם ילדים, והרמה נקבעת על ידם.

אברהם מיכאלי: יש, אגב, במעברים ילדים שפורשים, נניח?

אהרן זאבי פרקש: כן, כן.

יוסי קרוטהמר: יש לנו קבוצה של ילדים שפורשים.

יוסי קרוטהמר: אנחנו בקשר עם אשר ועם גורמי משרד החינוך כדי למנוע את הנשירה הזאת ולהקפיד על הרצף הזה.

יוסי קרוטהמר: קיימנו דיון במשרד אצל אשר בשבוע שעבר וקבענו עוד שבועיים להתכנס שוב פעם בנקודה הזאת כדי לצמצם את זה למינימום שבמינימום.

אברהם מיכאלי: ולבנות להם תכנית מיוחדת.

יוסי קרוטהמר: ולבנות להם תכנית מיוחדת בבית ספר.

יוסי קרוטהמר: כן.

אהרן זאבי פרקש: 2 – הילד והמשפחה הם במוקד.

אהרן זאבי פרקש: אני לא רוצה שהם ירגישו, אני גם רוצה שהם יגיעו למקום שהוא גבוה יותר מבחינת התנאים שאנחנו נותנים לו מאשר בבית, וכתוצאה מזה השנה ב – 200,000 שקל החלפנו את כל הריהוט בחדרים, את כל הארוניות, את כל המיטות.

אהרן זאבי פרקש: הוא לא יכול לבוא בטענות.

אהרן זאבי פרקש: אני לא רוצה שהוא יבוא, אני רוצה שהוא יבוא למקום שהוא מרגיש שיש לו לאן לשאוף, משהו שהוא יותר טוב.

אהרן זאבי פרקש: כל האיזון שנעשה איפה לפגוע, איפה לתת פחות וכו', נעשה על ידינו כאן.

אהרן זאבי פרקש: כתוצאה מזה, הדלתא הזאת שאנחנו מדברים עליה, שאם נשווה לכולם היא תלך בוודאות, גם נוסיף לימודים, גם נוסיף פה תנאים למדריכים, ולעשות את האיזון בצורה נכונה ולהגדיר את הכמות של האנשים.

אהרן זאבי פרקש: כך שתדעו לכם שפה אחד מושך את השני.

אהרן זאבי פרקש: ואם, בסופו של דבר, אין מספיק כסף – אני אתחיל עם פחות ילדים, עם פחות ילדים, יקבלו פחות שעות, בקיצור, זה מעגל שלא נגמר.

אהרן זאבי פרקש: אני חושב שהדרישה שנדרשת כאן בשביל להפוך אזרחים שאחרי זה מניעתית אתה לא צריך לדאוג להם לפרנסה, אני חושב שהיא מינימלית, באמת, בכל קנה מידה שאני מסתכל ברמה לאומית היא מינימלית.

אברהם מיכאלי: תודה.

אברהם מיכאלי: כמה מילים לפני סיכום.

שלמה מולה: קודם כל אני רוצה להגיד, אני מתנצל שבאתי לא בהתחלה.

שלמה מולה: אני רוצה להודות לכם על כל מה שאתם עושים.

שלמה מולה: עכשיו אני חיכיתי להגיד לכם, אני הייתי פה גם מדריך, בבן – יקיר.

שלמה מולה: לא מדריך במושגים שאתם מדברים עליהם.

שלמה מולה: אני הייתי מגיע לפה פעמיים בשבוע, הייתי סטודנט בבר אילן, הייתי נותן הדרכה לתלמידים.

שלמה מולה: היה פרוייקט של פרופ' ממכון לב, פרופ' בבית חולים בילינסון, אני הייתי עוזר מחקר שלו, היינו מגיעים לפה, אבל נתנו הדרכה, זה נמשך שנתיים.

שלמה מולה: היה מחקר על נושא של מחלת לב ומחלת שיניים.

שלמה מולה: אז הייתי מגיע לפה, אני גם מכיר את אופי האוכלוסייה שהיתה אז.

שלמה מולה: אני לא סתם אמרתי זה, ואמרתי לא לגייס ילדים, אלא להציל ילדים.

שלמה מולה: יש ילדים שבאמת מגיעים לפנימיות שהם לא צריכים להגיע לפנימיות.

שלמה מולה: אבל יש ילדים שבאמת חיוני להם כדי להציל אותם והילד שמגיע לפנימייה, למסגרת חוץ ביתית, הוא צריך להרגיש שהוא באמת קיבל את הדבר הכי הכי שיכול לקבל.

שלמה מולה: הכי איכותי שיכול להיות.

שלמה מולה: לכן כאן לא צריך לחסוך כסף.

שלמה מולה: ואני אומר לכם במסגרת התקציבים הקיימים גם אני, גם מיכאלי יושבים לפעמים גם בועדת כספים, שאני הייתי לפני, נדמה לי, כמעט חודשיים שגפני כינס אותנו בקריה בנושא של תקציב הביטחון.

שלמה מולה: הויכוחים, כשאנחנו משווים אותם למה שנעשה פה,זה פרומיל, פרומיל, פרומיל.

לאה גולן: וגם זה מציל חיים.

לאה גולן: לא רק ביטחון מציל חיים.

שלמה מולה: נכון.

שלמה מולה: זה שאלה של קבלת החלטות ואני לא חושב שזה בעיה של כסף.

שלמה מולה: לאה, באמת יש לכם אתגר.

שלמה מולה: אני חושב שאנחנו, אני מניח, אני מדבר בשמי ובשם מיכאלי, נהיה מגויסים, נסייע לכם.

שלמה מולה: העם היהודי היום זה לא אותו עם שהיה פותח את ארנקו ונותן את הצ'ק ואומר: לך עכשיו תעשה מה שאתה רוצה.

שלמה מולה: זה ממש לא.

שלמה מולה: במקרה הטוב הוא רוצה לשאול ארבע פעמים לפני שהוא נותן, ושמונה פעמים אחרי שהוא נתן.

שלמה מולה: רק אחרי 12 פעמים שאתה נשאלת וענית, אתה יוצא לדרך.

שלמה מולה: זה אי אפשר.

שלמה מולה: סדרי עדיפויות השתנו.

שלמה מולה: אני חושב המדינה היא מספיק חזקה היום באמצעים שלה, לקחת את הילדים שלה לבוא ולהגיד: אני רוצה לתת סיכוי לילדים שאין להם סיכוי.

שלמה מולה: עכשיו בהזדמנות זו גם להגיד תודה למשרד החינוך, גם למשרד הקליטה, לכל העוסקים במלאכה, בוודאי למשטרה, לסוכנות כמובן.

שלמה מולה: כל מה שניתן לעשות נוכל לסייע.

שלמה מולה: אבל אני חושב עד שיגיעו ההחלטות, אם יש דברים שבמסגרת הביקור שלנו אנחנו יכולים לבוא, ידידי הטוב מיכאלי, ולדרוש, או לבקש, לא לדרוש, לבקש, אנחנו נעשה.

שלמה מולה: אם נבקש זה לא ילך, אחר כך נדרוש.

שלמה מולה: אבל נתחיל בזה שנבקש.

אברהם מיכאלי: תודה שלמה.

אברהם מיכאלי: אני חושב שהסיור של הועדה היום הוא היה באמת כל כך חשוב כי אני כרגע רואה את הדברים שאנחנו חושפים פה, לפחות מבחינת ועדה, אני לא יודע, האלוף פרקש וגם יוסי, ועדת הכנסת לא ביקרה אצלכם כבר לפחות מעל עשור, או מעולם לא, ותבין, המשמעות של ביקור כזה שאנחנו מניעים גלגל.

אברהם מיכאלי: אנחנו לא מוציאים היום פנקס צ'קים ומשאירים.

אברהם מיכאלי: בכנסת אין לנו פנקס צ'קים, אבל אני מבטיח לך שאנחנו אחרי הסיור הזה ואחרי הדברים שאנחנו שמענו פה מהנציגים השונים, אנחנו ניתן לזה המשך מעקב והועדה תמשיך לעקוב אחרי הדברים שעלו פה, ואני אומר לך, אני רואה פה כרגע כמה עוולות שאני חושב שצריך להתייחס אליהם.

אברהם מיכאלי: המדינה צריכה להתייחס לילדים האלה כאל ילדי מדינת ישראל לכל דבר, נקודה.

אברהם מיכאלי: זה שיש סיכום ישן כזה או אחר בין הסוכנות לבין מדינת ישראל לגבי תקצוב, אז לפעמים מגיע זמן שבוחנים אותו מחדש.

אברהם מיכאלי: אני מבטיח לכם שאנחנו כועדה נזמן את האוצר לדיון נוסף אצלנו, ואז יחד אתכם אני רוצה לשמוע איפה הדברים מתקדמים.

אברהם מיכאלי: אנחנו ניתן לזה מעקב שהדברים, קודם כל, המשא ומתן יתנהל.

אברהם מיכאלי: ואני, שמנהל כמה וכמה ועדות בכנסת, אני יודע שהכנסת מזמינה אנשים, מגיעים ...

אברהם מיכאלי: כשאתם ביניכם כפקידי מדינה, או כפקידים מבחוץ מנסים לתאם, אני יודע, חצי שנה אין להם זמן.

אברהם מיכאלי: אז לכן את זה כועדה לפחות נוכל לסייע ולהירתם לעניין הזה.

אברהם מיכאלי: אני חושב שיש פה משרדים שהם לא נמצאים פה היום ואני לא אקבל את ההסבר שלהם, שאני אזמין אותם לכנסת לועדה הבאה, בעזרת השם, בתיאום עם יושב ראש הועדה הקבוע גם, אני לא קובע ישיבות בועדה לבד.

אברהם מיכאלי: אני רוצה שמשרד הרווחה כן יהיה שם שותף.

אברהם מיכאלי: משרד הרווחה יבוא ויגיד את דעתו, אפילו אם חושבים שהם לא שותפים, הם צריכים להיות שותפים ויחד עם האוצר, יחד עם הרווחה, יחד עם משרד החינוך, שאני מעריך את מה שהם נותנים, כי משרד החינוך כרגע פועל בעצם, לא שהם נותנים 50 אחוז, אני מבין שאתם מבחינת מכסת השעות שאתם בעצם עוברים הרבה את ה – 50 אחוז, ומתקרבים כמעט, לא רוצה להגיד כרגע 100, אבל עדיין אני רואה במשרד החינוך את הכתובת הראשית.

אברהם מיכאלי: יש לנו פה שר חינוך היום שהוא באמת אכפתי.

אברהם מיכאלי: אנחנו נתאם איתו מגע.

אברהם מיכאלי: נקיים את המגע עם המנכ"לית, נמרצת מאד, שהיא מבינה גם את הסוגיה הזאת.

קריאה: וגם היא ראש המינהל שלנו.

אברהם מיכאלי: בוודאי, עם יחיאל.

אברהם מיכאלי: אנחנו מכירים אותו כבר מכמה וכמה מפגשים שאנחנו הסתובבנו איתו, וגם בועדה אצלנו היה אורח.

אברהם מיכאלי: המטרה היא בסך הכל שהמדינה תכיר בילדים האלה כילדים שלה לכל דבר.

אברהם מיכאלי: ואם הסוכנות היהודית עד עכשיו היתה בהסכמה, או לארג'ית כך או אחרת, אני אשמח שהסוכנות תמיד תיתן את חלקה ואם אנחנו, לנו אסור לגייס תורמים, אבל אם אנחנו נשמע שיש תורמים שמוכנים לבוא ולסייע, אדרבא ואדרבא.

אברהם מיכאלי: אני כבר שמעתי פה על כמה מבצעים שעשו פה.

אברהם מיכאלי: האלוף פרקש הוא באמת - - -

קריאה: האמת היא דווקא הסוכנות מעסיקה אותנו הרבה בעניין הזה.

אברהם מיכאלי: בסדר.

אברהם מיכאלי: אבל לפעמים, אתה יודע, כשאני פוגש אותם ואני אומר להם ...

אברהם מיכאלי: אני פוחד מחר מה הם מבקשים ממני, אבל יש לכם למוסד, או לכפר באמת ידיד כל כך חשוב שהוא גם יודע א', ב' איך להתנהל מול כל הגורמים, כולל משרדי הממשלה כאלה או אחרים שהוא גם נתקל בהם בתפקידי בעבר, וגם אני מבין שהיום כשאתה מוביל את ההנהלה הציבורית הזאת, ההנהלה הזאת היא חשובה מאד.

אברהם מיכאלי: אנחנו בהחלט יכולים לסייע לך ככל שאנחנו יכולים, בהתארגנות שלכם גם, מה שאתם חושבים לנכון.

אברהם מיכאלי: אבל מה שהכי חשוב שאנחנו כועדה רואים את החשיבות בשיתוף כל משרדי הממשלה.

אברהם מיכאלי: אני מודה לביטחון פנים שהציגו את מה שהציגו, אבל עדיין יחד עם זאת, כפרים כאלה, רועי, אתה אמרת בעצמך, אם לא מונעים היום אצלם, מחר מגיעים אליך כקליינטים.

אברהם מיכאלי: אתה אמרת מקרה אחד או שניים שכבר ראית.

אברהם מיכאלי: האכפתיות של המוסד, כפי שתיארת, זה מניעת כתם גם לילד הזה בעתיד, כי ילד כזה לפעמים מועד, לצערנו.

אברהם מיכאלי: לכן כל המשרדים שנמצאים פה ושלא נמצאים פה, אנחנו בוודאי נעשה המשך מעקב ונשמח לשמוע מכם גם בהמשך את הדברים, את הצרכים הספציפיים, כדי שנוכל לעזור לכם.

אברהם מיכאלי: אני באמת מודה לכם גם על האירוח.

קריאה: תודה רבה לכם.

יוסי קרוטהמר: ברוכים הבאים, אנחנו שמחים לארח היום בכפר הנוער את חברי ועדת עליה וקליטה של הכנסת.

יוסי קרוטהמר: זה כבוד גדול לנו, לכפר הנוער בן – יקיר, לארח ועדה חשובה כזאת של הכנסת.

יוסי קרוטהמר: בתוכם נמצאים גם נציגי הסוכנות היהודית, נציגים בכירים של הסוכנות היהודית, של משרד החינוך, של משרד הקליטה, של משטרת נתניה.

יוסי קרוטהמר: כולכם ברוכים.

יוסי קרוטהמר: אני מבקש להזמין את חבר הכנסת שלמה מולה, בבקשה, לברך את התלמידים, ואחר כך חבר הכנסת אברהם מיכאלי.

שלמה מולה: שלום.

שלמה מולה: תודה רבה אדוני המנהל, ידידי הטוב, חבר הכנסת מיכאלי, ודנה, שארגנה לנו את הסיור, תודה רבה גם לך.

שלמה מולה: לאלוף פרקש על מה שאתה עושה, ולאה.

שלמה מולה: אני רק רוצה להגיד לילדים שאני שמעתי את השיר של שלמה גרוניך מאד התרגשתי, כי אני הייתי, השיר לדעתי נכתב לאלה שצעדנו מאתיופיה לסודן, אני הייתי בן 16 וחצי, ואני צעדתי כמו כולם, כמו רוב יוצאי אתיופיה באותם ימים.

שלמה מולה: יותר מ – 700, במדבר, ללא ההורים.

שלמה מולה: אני הגעתי לכאן, המשפחה שלי נשארה באתיופיה.

שלמה מולה: הייתי בפנימייה.

שלמה מולה: הייתי בישיבה תיכונית, ... אז קראו לה: אוהל שלמה בבאר שבע, ואחר כך הייתי בימין אורד תקופה מסויימת, זאת אומרת, שנה שלמה אני הייתי בחסות עליית הנוער, הסוכנות היהודית.

שלמה מולה: אני חושב שהיסודות של השנה הזאת היתה מאד משמעותית בעיני, גם לדעת את השפה וגם ללמוד, וגם זה היה הבית שלי כי ההורים שלי לא עלו לארץ.

שלמה מולה: הייתי בודד.

שלמה מולה: מה שאני רוצה להגיד לילדים, גם כשלפעמים קשה בבית וחשוב לעבור למסגרות כאלה, להשקיע בלימודים.

שלמה מולה: בסופו של דבר אני אומר לכם, ילדים שמתחנכים כאן, זה לא בעיה להיות חבר כנסת, רק אתם צריכים לרצות, וזה לא קשה בכלל.

שלמה מולה: אבל הדבר הכי חשוב אבל באמת ללמוד, לעשות בגרות, להיות תלמידים ממושמעים, ובסופו של דבר, מה שאתם תעשו לעצמכם, זה למען החברה.

שלמה מולה: אני רוצה להודות לכל הצוותים שעושים במלאכה, לפעמים אתם גם ההורים, גם המחנכים, זה תפקיד כפול מאד מיוחד.

שלמה מולה: אני מודה לכם.

שלמה מולה: אנחנו, אני וחבר הכנסת מיכאלי ועוד חברי כנסת שרצו לבוא ולא יכלו לבוא, אנחנו נהיה שליחי הציבור שלכם לנסות לסייע במה שניתן לכם, גם באמצעותכם גם לילדים אחרים ...

שלמה מולה: אני באתי לפה היום באמת, ביטלתי פגישה עם ראש מועצת גן יבנה, היה לי חשוב לבוא, כי זה מאד חשוב.

שלמה מולה: ואני מאמין מכאן, אחרי שהתרגשנו ממה שאתם עושים, אני מקווה שנהיה מליצי יושר, שליחים של ...

שלמה מולה: בכלל המדינה הזאת היא מדינה מיוחדת.

שלמה מולה: מדינה באמת, חברה להתפאר בה.

שלמה מולה: מדינה שמקבצת שחורים, לבנים, רוסים, אתיופים בכל מקום.

שלמה מולה: רואים את החזון של המדינה, זה ביתו של העם היהודי, כולנו כאן.

שלמה מולה: אני מקווה שאנחנו נמשיך לתת, ליצוק יתדות חזקות מאד למען עתידה של החברה שלנו ולעזור לחלשים, ואלה שיש להן יכולת יכולים לעשות את זה, ואני מקווה שבאמצעות החינוך נחולל את השינוי.

שלמה מולה: בסוף תהיה לנו מדינה וחברה יותר חזקה ויותר צודקת, תודה רבה לכם.

יוסי קרוטהמר: תודה לחבר הכנסת שלמה מולה.

יוסי קרוטהמר: אני מזמין את חבר הכנסת אברהם מיכאלי.

יוסי קרוטהמר: בבקשה.

אברהם מיכאלי: שלום לכולם.

אברהם מיכאלי: ברשות מנהל הכפר, יוסי.

אברהם מיכאלי: ברשות כל הצוות של הכפר.

אברהם מיכאלי: בוגר הכפר, ידיד מאד יקר, אהרן זאבי פרקש, שאני חושב שהוא הדוגמה בשבילכם, כל מי שגדל בכפר הזה יכול להגיע לפחות לדרגה שלו, חלקם בדברים אחרים, אבל ברוך השם, הכפר הזה כבר יש לו היסטוריה ובוגרים של הכפר יכולים להתגאות בכך שאת החינוך שלהם קיבלו בכפר.

אברהם מיכאלי: הם תפסו עמדות בכירות וחשובות במדינת ישראל.

אברהם מיכאלי: פשוט כל הצוות שהיה פה היום דיון, דיון של ועדת עליה וקליטה, ואני אומר לכם שאנחנו מאד שמחנו לבוא היום אצלכם כדי לראות אתכם ולשמוע חלק מהחברים שלכם שבאו אלינו גם לועדה, כדי להכיר יותר את צרכי הכפר.

אברהם מיכאלי: אני חושב שאנחנו היום יצאנו מפה מאותגרים גם אני וחברי חבר הכנסת שלמה מולה.

אברהם מיכאלי: גם באמת כמה חברים אחרים שרצו להגיע לא הצליחו להגיע.

אברהם מיכאלי: ועדת כנסת לא מסתובבת עם 20 חברי כנסת.

אברהם מיכאלי: בדרך כלל מסתובבים 2, 3, 4 בסיורים, כי כל אחד נמצא במקום אחר.

אברהם מיכאלי: אבל מה שחשוב לנו שאנחנו היום לקחנו מפה מספר מטלות שנוכל לקחת אותם איתנו הלאה מול מי שצריך לעשות את זה.

אברהם מיכאלי: אבל אני רוצה לומר לכם, ילדים, אתם היום נמצאים בפנימייה.

אברהם מיכאלי: מי שחושב שפנימייה זה עונש, חלילה.

אברהם מיכאלי: אני אומר לכם, אני בוגר פנימייה.

אברהם מיכאלי: כשהגעתי לארץ גם אני ילד עולה חדש כמוכם, רובכם פה עולים חדשים.

אברהם מיכאלי: הגעתי לארץ ולא ידעתי מילה עברית גם.

אברהם מיכאלי: הכניסו אותי לבית ספר שהוא, בזמנו היתה גאווה גדולה להיכנס לפנימייה כזאת.

אברהם מיכאלי: יש לכם פה אפילו נציג מאד מאד חשוב מהפנימייה הזאת שלמד איתי שם, ואני אומר לכם שלגדול בפנימייה יש כל כך הרבה דברים חיוביים שאתם יכולים לקחת אתכם להמשך החיים.

אברהם מיכאלי: אותו חינוך, אותו, אני קורא לזה – חישול שאתם מקבלים במסגרת חברתית, וגם אחד מקבל מהשני, זה מלווה אתכם אחר כך לאורך כל הדרך כל החיים.

אברהם מיכאלי: אני חושב שאתם בוודאי ובוודאי איך שאנחנו התרשמנו, היינו מקבלים פה חינוך מצויין.

אברהם מיכאלי: השקעה שאני מאמין שצריך להגדיל אותה עוד ועוד, אבל אתם מקבלים פה את כל מה שניתן לתת היום במסגרת חינוך במדינת ישראל.

אברהם מיכאלי: אני מאמין שזה יישא פירות בהמשך.

אברהם מיכאלי: תפקידנו כאנשי ציבור לבוא ולעזור לכם.

אברהם מיכאלי: ילד שהגיע, לא משנה מאיזה מדינה, אבל ילד שהגיע מאתיופיה, ואני וחברי שלמה מולה, היינו בגונדר לפני שנתיים, חזרנו משם נחושים שאת הפרשה הזאת של העלאת יהודי גונדר חייבים לסיים אותה.

אברהם מיכאלי: איך שחזרנו לארץ, ברוך ה', תוך מספר חודשים, בלחץ של יושב ראש הכנסת שלנו, שיתף את ראש הממשלה, בסוף סגרנו את הפרשה, ובעזרת השם, כל היהודים שנמצאים היום בגונדר הם טיפין, טיפין, נכון, לא בקצב שאנחנו היינו רוצים, אבל טיפין, טיפין עולים לארץ.

אברהם מיכאלי: הם כולם יגיעו לארץ.

אברהם מיכאלי: כולם ייקלטו פה, ובעזרת השם ירגישו יהודים טובים לכל דבר במדינה.

אברהם מיכאלי: לכן אתם עולים שהגעתם, חלק ותיקים, חלק חדשים, וחלק אפילו שההורים שלהם עולים לשעבר, אתם צריכים היום לקבל את כל הכלים שתצליחו במדינת ישראל, בעזרת השם, בכל תפקיד שתירצו.

אברהם מיכאלי: זה לא אומר ששיא החשיבות זה להיות חבר כנסת, אבל אני מבטיח לכם שאתם תשימו לעצמכם אתגרים שתוכלו לסמן אותם, להגיע אליהם.

אברהם מיכאלי: אתם תוכלו לעשות.

אברהם מיכאלי: אני חושב לכפר הזה יש מטרה חשובה בעניין הזה ואני באמת מברך את יוסי ואת כל הצוות שנמצא פה.

אברהם מיכאלי: באמת יש פה עבודת קודש.

אברהם מיכאלי: עבודה שמי שחווה אותה ביום יום יודע להעריך את זה.

אברהם מיכאלי: מי שלא התבגר קשה לא עדיין להבין כמה העבודה היא מאד חשובה.

אברהם מיכאלי: אני מאחל לכם בעזרת השם שתתגברו על כל הקשיים שיש בדרך ובעזרת השם שכל נער מכם, וכל אחד מכם שמסיים את הלימודים ימשיך בהמשך הדרך וישתלב להיות אזרח טוב במדינת ישראל.

אברהם מיכאלי: אני מאחל לכם שבעזרת השם שניפגש בסיורים הבאים בצורה עוד יותר טובה, ויותר מוצלחת.

יוסי קרוטהמר: עוד שני מברכים בבקשה.

יוסי קרוטהמר: אני מבקש להזמין את דוד יאסו, מבכירי משרד הקליטה.

יוסי קרוטהמר: ואחר כך את רועי, מפקד מחלק הנוער במשטרת נתניה.

יוסי קרוטהמר: ברכה קצרה, ויסכם האלוף אהרן זאבי פרקש, יושב ראש ההנהלה הציבורית שלנו.

יוסי קרוטהמר: בבקשה.

דוד יאסו: מכובדי, צהרים טובים.

דוד יאסו: אני מאד שמח להיות כאן.

דוד יאסו: חלק מהמדריכים אני גם מכיר, כי גם למדתי בפנימייה ב – 84' שהגעתי.

דוד יאסו: לא שאלו אותי ...

דוד יאסו: למדתי בהודיות.

דוד יאסו: באותם שנים היו לי שני חלומות: חלום אחד היה – אני רוצה לשרת בצבא, לצאת עם ברזל על הכתף.

דוד יאסו: אני לא יודע מה זה קצונה והכל.

דוד יאסו: החלום השני היה להשתלב בחברה הישראלית.

דוד יאסו: אני רוצה להגיד לכם שבאותם התקופות שהייתי גם עולה חדש בפנימייה שמתי לי את שתי המטרות האלה.

דוד יאסו: גם היום אתם כיתות י' כבר תציבו לכם, שתי מטרות תסמנו.

דוד יאסו: המטרות האלה לא תזניחו.

דוד יאסו: אני היום רב סרן.

דוד יאסו: בשנה הבאה כנראה סגן אלוף במילואים.

דוד יאסו: התגייסתי ליחידה ממש שרציתי אותה.

דוד יאסו: גם בעבודה, השתלבות בחברה הישראלית – אני חושב שבאמת אני יכול להגיד, ואני מאד מאד שמח איפה שאני נמצא וזה הכל עניין של רצון.

דוד יאסו: מה שנתן לי בשלב כזה שלמה מולה וגם חבר כנסת מיכאלי שמע, הבסיס קיבלתי אותו בפנימייה.

דוד יאסו: זה שאתם נמצאים בפנימייה זה אבן דרך שלכם.

דוד יאסו: אתם תצליחו מאד.

דוד יאסו: את ההורים והאחים שנמצאים בבית תתנו לנו לסייע להם.

דוד יאסו: אתם תגידו להורים: תיראו, אנחנו לומדים, מכינים שעורי בית.

דוד יאסו: כל המלחמה שלנו לא איך לצאת בבוקר לקנות שקית חלב או לחם להורים להביא, אלא איך אני מוציא בגרות הכי טוב שיכול להיות כאן.

דוד יאסו: כי שם הורים עושים את המאבק שלהם ביישוב איפה שהם נמצאים.

דוד יאסו: אני חושב שכל אחד ואחד פה שנמצא, עם, והצוות, יש לכם פה צוות לתפארת, היום כשאני שומע מהמשטרה, ותאמינו לי שאני מכיר ברמה הארצית מה קורה עם בני נוער שעד היום גם החברה הישראלית וגם יוצאי אתיופיה, ולשמוע שבני נוער שנמצאים פה הם, איך אומרים?

דוד יאסו: אין שום בעיה איתם.

דוד יאסו: אני כל כך שמח עם כל הקשר, בשבילי זה הפתעה.

דוד יאסו: אני אגיד לך את האמת.

דוד יאסו: אני מאד מאד מופתע, ואמן, שרק נופתע מדברים טובים.

דוד יאסו: אני מאחל לכם הצלחה, ותודה יוסי על הכל.

יוסי קרוטהמר: תודה רבה.

יוסי קרוטהמר: משטרת ישראל, מפלג הנוער, בבקשה.

רועי יעקבי: תודה רבה.

רועי יעקבי: קוראים לי רועי יעקבי, אני ראש מחלק נוער בתחנת נתניה במשטרת ישראל, מחוז מרכז.

רועי יעקבי: רק רציתי להגיד לכם דבר אחד: אני עובר המון המון בבתי ספר, בפנימיות, גדלתי בירושלים ואני יכול להגיד לכם דבר אחד, שבן אדם שגדל במשפחה טובה, ויש כסף ויש את כל התנאים לגדול כבן אדם באופן נורמטיבי, זה לא דבר שאני, זה לא דבר כל כך מיוחד.

רועי יעקבי: לדעתי ומהניסיון חיים שצברתי, דווקא לקום ממצוקה, ולבוא מקשיים ולהיות בן אדם נורמטיבי וטוב ואוהב, ואני אומר לכם פה מההיכרות הארוכה שלי עם המקום הזה ועם המדריכים שיש לכם פה, אתם משפחה אחת גדולה וטובה.

רועי יעקבי: ואתם אנשים מקסימים.

רועי יעקבי: אני רואה בני נוער, אני רואה מה קורה בחוץ.

רועי יעקבי: יש בחוץ המון המון דברים לא טובים שקורים.

רועי יעקבי: המון סכנות.

רועי יעקבי: הרבה יותר קשה לגדול ולתרום כשבאים מכורח מציאות שהוא קשה יותר.

רועי יעקבי: שתדעו לכם שאנחנו מאד מעריכים אתכם.

רועי יעקבי: מעריכים את העשייה שלכם.

רועי יעקבי: אנחנו מעריכים מאד את השקט שיש פה.

רועי יעקבי: שתדע לך, זה לא דבר שמובן מאליו.

רועי יעקבי: באמת, באמת יישר כוח.

רועי יעקבי: אז שיהיה לכם בהצלחה.

אהרן זאבי פרקש: חבר הכנסת מיכאלי, אני מאד מעריך שבאתם.

אהרן זאבי פרקש: אני חושב שזה חשוב מאד למקום הזה וזה כבוד לנו.

אהרן זאבי פרקש: קודם כל ומעל הכל זה חשוב מאד לילדים להבין שהם לא לבד.

אהרן זאבי פרקש: אני הרבה פעמים אוהב לספר סיפור שאני חושב שהוא ימחיש עד כמה אתם יכולים להיות חשובים ותורמים.

אהרן זאבי פרקש: ילד הסתובב על שפת הים ולקח כוכבי ים, שאם הם על החוף הם מתייבשים ומתים וזרק אותם חזרה לים.

אהרן זאבי פרקש: ניגש יהודי זקן אליו ואומר לו: ילד, אבל יש מיליארדים כאלה.

אהרן זאבי פרקש: ואז הוא הרים כוכב ים, הסתכל עליו ואמר לו: אתה רואה?

אהרן זאבי פרקש: בשבילו אני כל ההבדל.

אהרן זאבי פרקש: אני רוצה שאתם תעשו את כל ההבדל בבן – יקיר.

אהרן זאבי פרקש: כי אנחנו לא יכולים להרים את המשימה הזאת ...

אהרן זאבי פרקש: ומה שעושה פה הסגל זה עבודת קודש.

אהרן זאבי פרקש: תרומה באמת מהבוקר ועד הערב בשביל הילדים, על מנת לתת להם צ'אנס להגשים את החלומות שלהם.

אהרן זאבי פרקש: כל אחד מה שהוא רוצה להיות.

אהרן זאבי פרקש: באמת הגבול, אתם תקבעו.

אהרן זאבי פרקש: מה שנראה לנו קריטי שתעזרו לנו, בדלת הקטנה הזאת שאנחנו נוכל לעשות מה שאנחנו רוצים, להגדיל פה את הכמות של הילדים שיוכלו לבוא לכאן.

אהרן זאבי פרקש: לתת להם יותר לימודי חול, ואת האווירה הנדרשת במקום יהודי כזה, ולהגיע, להתגייס לצבא ולהפוך לאזרחים תורמים ומשפיעים.

אהרן זאבי פרקש: אין לי ספק שאתכם נעשה את זה יותר קל.

אהרן זאבי פרקש: אני מנצל את ההזדמנות עוד הפעם להגיד פה תודה ליוסי ולכל הצוות שעושים במלאכה, לסוכנות, למשרד החינוך, לכל הגורמים שמעורבים בנושא הזה, כי אני חושב שלבד להשאיר אותם כאן בשטח זה מאד קשה.

אהרן זאבי פרקש: אז תודה רבה לכולם, ועוד פעם הערכה רבה - - - [שירת מקהלת התלמידים]

קריאה: גם לנו, לבן – יקיר, יש המנון משלנו, אנחנו נשמיע לכם אותו.

קריאה: [שירת המקהלה]