ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 18, פרוטוקול מספר 563, 2012-02-14 11:15

אלכס מילר: בוקר טוב לכולם.

אלכס מילר: אנחנו פותחים את ישיבת ועדת החינוך.

אלכס מילר: תאריך 14.2.2012, ברוכים הבאים.

אלכס מילר: אנחנו כוועדת החינוך נמצאים כאן בכנס באר שבע לשלום הילד.

אלכס מילר: הנושא – תפקידה של המערכת החינוכית באיתור וזיהוי ילדים בסיכון.

אלכס מילר: רבותי, אנחנו מתכנסים כאן כל שנה.

אלכס מילר: אני רוצה כמובן לברך את ד"ר יצחק קדמן שמוביל את הנושא.

אלכס מילר: ועדת החינוך בראשותי לפחות נמצאת כאן שנה שנייה ברצף.

אלכס מילר: אני בטוח שגם לפני שהייתי יושב ראש נכחנו כאן בצורה מלאה.

אלכס מילר: אנחנו מקיימים דיונים רבים על הנושא של ילדים בסיכון בוועדת החינוך, כמובן אין ספק שמערכת החינוך לוקחת חלק מוביל בעניין איתור אותם הילדים, כי בעצם היא זאת שנמצאת יום יום במסגרת של השעות הקבועות מול אותם התלמידים, וכמובן יש לה את הכוח ואת הסמכות לזהות.

אלכס מילר: מה שחשוב לנו זה קודם כל לשמוע.

אלכס מילר: כמובן יש לנו כאן מחקר שהכינו אותו במחלקת המחקר של הכנסת.

אלכס מילר: אנחנו נשמע את הנתונים, ניתן אפשרות לאורחים להביע את דעתם על הנושא.

אלכס מילר: אז אם מישהו רוצה, הוא יירשם אצלנו.

אלכס מילר: יש לנו בסך הכל שעה וחצי לנושא הזה, ואני מקווה מאד שגם נוכל לראות אם הדברים משתנים, ומה אנחנו כוועדת חינוך יכולים להשפיע על הסוגיה הלא פשוטה הזאת.

אלכס מילר: אני קודם אעביר לך גברתי את זכות הדיבור, גברת נוי, ואחר כך מחלקת המחקר של הכנסת יתנו לנו את ההיבט המחקרי.

בלהה נוי: בוקר טוב.

בלהה נוי: למען הגילוי הנאות אז אני יוצאת מערכת החינוך והיום אני מייצגת את המועצה לשלום הילד, ודברים שרואים מכאן לא רואים משם ולהיפך, אבל בהחלט יש לי נתונים מסוימים על מה שנעשה במערכת, בחלקם עוד בתקופתי.

בלהה נוי: אז כמו שאתה אמרת, כבוד יושב הראש, מערכת החינוך היא המערכת המתאימה ביותר לאיתור ילדים, משום שהילדים נמצאים שם שישה ימים בשבוע והם חשופים בפני אנשי החינוך, לאורך כל שעות היום.

בלהה נוי: לפעמים נוצרים מצבים שהמחנך של הכיתה רואה את הילדים אולי לפעמים יותר מהוריהם בשעות הערות של הילדים.

בלהה נוי: ולכן זאת המערכת שהכי מתאימה לאבחון.

בלהה נוי: אנחנו רואים שלושה תפקידים חשובים שיש למורים ולמחנכים כלפי איתור הילדים.

בלהה נוי: קודם כל המורה, מכיוון שהוא רואה את הילד על בסיס יום יומי, אז הוא יכול להיות ער לשינויים שחלים אצל ילדים.

בלהה נוי: ילדים שהם פתאום נהיים שקטים במיוחד, מכונסים בתוך עצמם או להיפך, ילדים שפתאום נעשים אלימים.

בלהה נוי: כלומר, כל שינוי בהתנהגות של הילד – עלול להיות איזה שהוא מצב של סיכון והמחנכים צריכים להיות רגישים לזה וערים לזה.

בלהה נוי: והרבה פעמים הם רואים את הדברים גם לפני הורי הילדים, על בסיס זה שהם יכולים להשוות את התנהגות הילד המסוים להתנהגות של ילדים אחרים.

בלהה נוי: הנושא השני, והוא קצת יותר בעייתי, המורה יכול לשמש כתובת לילדים שנמצאים במצוקה.

בלהה נוי: אנחנו יודעים שהרבה פעמים באמת המורים הם אלה שמשמשים כתובת ואחר כך מעבירים את הנושא לטיפול הרווחה או לטיפול כתובת אחרת.

בלהה נוי: הבעיה, שהילדים לא אוהבים לספר למבוגרים על בעיות שלהם, גם לא להוריהם.

בלהה נוי: כל המחקרים מראים שהילדים מעדיפים לספר לחבר טוב, יותר מאשר להורה או יותר מאשר למורה.

בלהה נוי: אבל עדיין, זאת מערכת האיתור הגדולה והחשובה, למרות מה שאני אומרת.

בלהה נוי: והנושא השלישי, שנדמה לי שמערכת החינוך צריכה לתת עליו יותר את הדעת, זה מכיוון שהמורה לא יכול תמיד לאתר, ויש לו 30-40 ילד בכיתה, וגם לא כל ילד ייגש אליו – ראוי לחנך את הילדים לזהות אצל חבריהם סימנים של מצוקה ולדווח.

בלהה נוי: עכשיו, הבעיה היא כזאת שבקודים של חברת הילדים, לספר על מצוקה של ילד או על מחשבה של ילד שנוטה, נגיד שהוא שוקל את הנושא של התאבדות.

בלהה נוי: או שהוא נכנס למצב של צריכת סמים, או כל מצב מצוקה אחר, ברגע שהילד ידווח על זה לאדם מבוגר, הוא ייחשב בעיני החברה שלו, חברת הילדים, כמלשין.

בלהה נוי: ולכן, התפקיד המחנך של משרד החינוך זה ללמד את הילדים להבדיל בין הלשנה לבין קולגיאליות, וזה התפקיד שבעיני הוא התפקיד העיקרי כרגע.

בלהה נוי: אני חושבת שמאד חשוב להדגיש שהתפקיד של בית הספר זה לא רק ללמד.

בלהה נוי: ילד שנמצא במצוקה הוא לא פנוי ללמידה, ולכן הנושא הזה של איתור מצוקות הוא תנאי ללמידה, ולא איזה שהוא לוקסוס של מערכת החינוך.

אלכס מילר: תודה גברתי.

אלכס מילר: אתי, תציגי לנו את המחקר של הכנסת שהכנתם לישיבה הזו.

אתי וייסבלאי: בבקשה.

אתי וייסבלאי: אז לבקשת יושב ראש הוועדה התבקשנו להכין לקראת הדיון מסמך בנושא תפקיד של מערכת החינוך בזיהוי ואיתור ילדים בסיכון.

אתי וייסבלאי: כשבילדים בסיכון מדובר באמת במגוון מאד רחב של התנהגויות סיכון, של ילדים שנמצאים בסיכון גם במשפחתם, גם מחוצה לה.

אתי וייסבלאי: המסמך מונח בפניכם.

אתי וייסבלאי: אני אנסה להתמקד דווקא בנושא אחד שעלה מהמסמך בכל הנוגע לגיל הרך, לילדים בסיכון בגיל הרך.

אתי וייסבלאי: ראינו ש-31% מן הילדים בסיכון הם בגיל הרך ודווקא בגיל הזה שיעור הילדים שכבר מטופלים על ידי המערכות השונות, כלומר שירותי הרווחה – הוא הנמוך ביותר.

אתי וייסבלאי: למערכת החינוך בגיל הרך תפקיד חשוב במיוחד באיתור ילדים בסיכון, בגלל הקשר האינטנסיבי שיש לגננות, למטפלות, עם ילדים בגיל הזה והיכולת שלהם בעצם להגיע לילדים מבחינה פיזית.

אתי וייסבלאי: ראינו במחקר שבאמת יש כמה וכמה חוזרי מנכ"ל שמשרד החינוך פרסם בנושא של ילדים נפגעי התעללות והזנחה ונושא של פגיעה מינית בילדים.

אתי וייסבלאי: החוזרים האלה חלים כמובן על כלל מערכת החינוך, כולל גני ילדים.

אתי וייסבלאי: עם זאת, המערכת שהתפקיד שלה להטמיע את אותם החוזרים וליישם אותם, כלומר המערכת של השירות הפסיכולוגי-ייעוצי והשירותים הפסיכולוגיים החינוכיים ברשויות המקומיות, היא פחות זמינה בגני הילדים.

אתי וייסבלאי: לפי המידע שקיבלנו ממשרד החינוך, בכלל מערכת החינוך הקדם יסודית, כלומר 1,200 גני ילדים, יש 120 יועצות במשרות חלקיות והזמינות של פסיכולוגים חינוכיים תלויה ברשות המקומית, שכמובן זה משתנה בין רשות לרשות.

אתי וייסבלאי: רצוי להגיד גם בהקשר הזה, שגם בשלבי חינוך אחרים יש פערים מאד גדולים בין מגזרים בזמינות של יועצים חינוכיים, כשאלה חסרים במיוחד במגזר הבדואי ובמגזר החרדי.

אתי וייסבלאי: ראינו גם כן שקורסים בנושא של ילדים בסיכון מתקיימים רק בחלק מן המכללות להוראה, וכמובן לא בכולן מדובר בלימודי חובה.

אתי וייסבלאי: כלומר, שלא כל הגננות והמורים מגיעים למערכת החינוך כשהם יודעים כיצד לזהות, כיצד לאתר ילדים בסיכון.

אתי וייסבלאי: משרד החינוך עורך בכל שנה משהו כמו שלושה-ארבעה קורסים לגננות שעוסקים בנושא של זיהוי ואיתור ילדים בסיכון.

אתי וייסבלאי: דווקא בעניין של הגיל הרך, ששיתוף הפעולה בין המערכות השונות, כלומר בריאות, חינוך, רווחה, ביטחון פנים, משטרה, קריטי במיוחד ויש באמת שיתוף פעולה מהסוג הזה, שמתקיים במסגרת התכנית הלאומית לילדים ונוער בסיכון, שפועלת כיום ב-72 יישובים.

אתי וייסבלאי: תכנית נוספת שהוקמה בעקבות המלצות, שגובשה בעקבות המלצות ועדה בין משרדית, ועדת וינטר בפברואר 2010, עדיין בעצם לא התחילה לפעול בגלל חילוקי דעות תקציביים.

אלכס מילר: תודה גברתי.

אלכס מילר: משרד החינוך, אנחנו נשמח כאן לשמוע באמת באיזה מנגנון.

אלכס מילר: תראו, אני אגיד לכם, יש כמה סוגיות שבאמת משרד החינוך לוקח על עצמו אחריות.

אלכס מילר: עכשיו, בעניין זה מה שחשוב לי לשמוע.

אלכס מילר: תראו, מצד אחד יש תפקיד שהוא תפקיד מאד חשוב למשרד החינוך באיתור.

אלכס מילר: מצד שני, אנחנו גם מקבלים פניות שונות מההורים, שבחלק מהמקומות יש איזה שהוא אובר מוטיבציה.

אלכס מילר: וצריך גם להבין עד כמה אותם המורים שנחשפים ומעבירים את חוות הדעת שלהם הלאה לגורמים הרלבנטיים, עד כמה באמת הם מקבלים כלים בשביל לזהות.

אלכס מילר: כי אתם יודעים, מדינת ישראל בנויה מסקטורים שונים, יש עולים, יש מנטאליות שונה, יש דרך של הבנה של סוגיות מסוימות גם החינוך בבית הוא לא דומה ממגזר למגזר.

אלכס מילר: אז אני כן חושב שכל אותם אנשים שלוקחים על עצמם אחריות ובסופו של דבר מובילים לאיזו שהיא החלטה או איזו שהיא העברת פנייה לגופים הרלבנטיים המתעסקים ברווחה, עד כמה באמת הם מקבלים כלים להתמודד עם הסוגיות השונות, בדרך הנכונה ולא גם לפעמים שמכניסה את ההורים למצבים בעייתיים, כאשר בסופו של דבר גם מסתבר שאין מאחורי זה שום עילה.

אלכס מילר: אז גם בעניין הזה, אנחנו נשמח לשמוע תשובות וכמובן באופן כללי, בהתייחסות למערכת החינוך בעניין של איתור ואיך המנגנון הזה עובד מבחינתכם, מי מקבל את המידע עד כמה אתם באמת משקיעים בעניין זה ומה מבחינת העניין של החקיקה ומה שקיים היום במערכת, אם יש צורך בהבהרות, אנחנו גם נשמח לשמוע.

אלכס מילר: תודה.

מיכל השדמי: בוקר טוב, או כבר לקראת צהריים טובים.

מיכל השדמי: שמי מיכל השדמי, מנהלת השירות הפסיכולוגי-ייעוצי.

מיכל השדמי: החלפתי את ד"ר בלהה נוי בתפקיד.

מיכל השדמי: אני קודם כל אומר שהידע על כל הנושא של איתור ילדים בסכנה, ילדים בסיכון, כתיבת הנהלים, הפצה של הידע, הן מבחינת האיתור, הדיווח, הטיפול – יושב בשירות הפסיכולוגי-ייעוצי.

מיכל השדמי: כיום קיימים כמעט 7,000 אנשי מקצוע במערכת – פסיכולוגים ויועצים.

מיכל השדמי: כולם מקבלים הכשרה בהכשרה המקצועית שלהם, וגם בשלוש-ארבע שנים הראשונות, כתנאי לקבלת רישיון ותנאי לקבלת התמחות.

מיכל השדמי: הנושא של ילדים בסיכון נמצא בתוך ההכשרה שלהם.

מיכל השדמי: דבר נוסף שאני רוצה לומר, שבאמת כמו שאת סקרת, יש מספר נהלים בתחום הזה.

מיכל השדמי: אני רוצה לחדד שני חוזרים בתחום, אחד שהופץ בתחילת השנה סביב הנושא של ילדים בהתמודדות עם מצוקה רגשית של ילדים, כשבחוזר הזה ישנם גם מקורות למצוקה, גם סימנים למצוקה, גם בקשה, לא רק המלצה, בקשה שכל מפקח ייפגש במהלך השנה עם המנהלים שלו, כל מנהל עם צוות המורים שלו סביב הנושא.

מיכל השדמי: והדבר נוסף, לחזור הזה מצורפות פניות לארגוני סיוע וכל בית ספר מתבקש להפיץ לתלמידים את הדף עם כל ארגוני הסיוע.

מיכל השדמי: דבר נוסף, אנחנו הולכים לרענן חוזר מנכ"ל נוסף שבו חובה של כל בית ספר, בכל שנה, לערוך ישיבה עם המורים סביב הנושא של סימנים למצוקה.

מיכל השדמי: היום זה קיים סביב הנושא של אובדנות, זה יורחב לכל הנושא של סימני מצוקה נוספים.

מיכל השדמי: אני רוצה לומר על כמה פעולות וגם חומרי עזר שהופצו במערכת.

מיכל השדמי: נתחיל במספר פעולות, תכניות שהן גם תכניות של מנייה ראשוניות, שניוניות ושלישוניות, אני אתן דוגמא.

מיכל השדמי: תכנית כישורי חיים משוחחת עם ילדים על מצוקות בנושאים במצבי החיים שהם מתמודדים.

מיכל השדמי: הרבה מאד ילדים אחרי השיעורים האלה ניגשים לאיש המבוגר ומספרים על אירוע.

מיכל השדמי: זאת אומרת יש פה, אנחנו לא מדברים ישירות, אבל כשמדברים על נושאים של סיכון, זה מעורר ילדים לבוא לדבר עם מבוגר, שזו דרך אחת.

מיכל השדמי: כלומר, צריך למצוא וכמו שבלהה אמרה, לא תמיד תלמידים, מתבגרים בעיקר, הולכים למבוגר המשמעותי, אבל כשנעשית איזו שהיא פעולה ברמה של המניעה, יותר ילדים בעקבות זה פונים.

מיכל השדמי: ישנן תכניות ברמה שניונית שמתארות ילדים עם מצבים של בעיות התנהגות, או ילדים עם נושא של שתייה או עישון, שיש להם תכניות היום בתוך המערכת לטיפול שניוני.

מיכל השדמי: דבר נוסף שקבוצת אוכלוסייה מאד גדולה של ילדים שהם בתוך הקבוצה של ילדים בסיכון, זו הקבוצה של ילדים עם ליקויי למידה.

מיכל השדמי: גם בקבוצות האלה ישנן מספר תכניות של איתור הילדים האלה ואחד הנושאים של הפרעות קשב וריכוז, שידוע היום בקשר מאד גדול עם הילדים שמגיעים לעבריינות, זה כבר צוין גם בפאנל הקודם, לילדים האלה אנחנו היום מפיצים בתוך המערכת גם איזו חוברת של מודעות למורים, להכיר את הילדים האלה ואיך פועלים עם הילדים האלה.

מיכל השדמי: דבר נוסף שאני רוצה לומר.

מיכל השדמי: אמרת על הנושא של איך אנחנו מזהים שבאמת הילד בסיכון או לא, או שאין מספיק מידע בתוך המערכת, אין מידע מותאם תרבות.

מיכל השדמי: אז יש היום, לפחות לפסיכולוגים וליועצים, יותר מידע בתוך המערכת על הנושא של התאמה תרבותית וגם נכתבו חומרים על הנושא של התאמה תרבותית.

מיכל השדמי: יש פה איזו שהיא דילמה בין חובת הדיווח כפי שהיא בחוק, לבין להגיד האם נפנה את הילד הזה לרווחה סביב חוק הנוער, ששם זה יותר היוועצות, או להפנות את הילד על חובת הדיווח, כי חובת הדיווח מחייבת את מערכות הרווחה לפתוח תיקים וכו'.

מיכל השדמי: אז על הדילמה הזאת אנחנו עובדים גם עם משרד הרווחה.

מיכל השדמי: הייתה לנו ישיבה עם משרד הרווחה כדי לחדד את הסוגיה הזו.

מיכל השדמי: עבודה עם ילדים בסיכון היא הרבה מאד עבודה עם הורים, בעיקר כשאת מדברת על הגיל הרך, עיקר העבודה הוא עם ההורים.

מיכל השדמי: אחת התכניות שמאד עברה גם מחקר וזוכה מאד להצלחה, זו תכנית של ילדים בגילאי 3 עד 5, לתכנית קוראים התקשרות, היא עובדת עם ההורים של הילדים ויש לזה הצלחה מאד טובה מבחינת התוצאות שלה.

מיכל השדמי: כמובן, ככל שעם דו"ח טרכטנברג ניכנס ליותר גילאים, לגילאי 3-4, זה יחייב אותנו מאד כמערכת החינוך לאתר את הילדים בסיכון, כי זאת הדרך הכי-, ככל שנאתר אותם מוקדם יותר, הסיכוי שהם פחות יגיעו למצבי סיכון אחר כך.

מיכל השדמי: אני רוצה להגיד עוד שתי הערות.

מיכל השדמי: מתקיים כיום מחקר במערכת, משתתפים בו כ-250 בתי ספר.

מיכל השדמי: המחקר סביב פגיעות בילדים, שייתן לנו אמדן על התופעה עצמה.

מיכל השדמי: כל בתי הספר שנכנסים היום למחקר הזה עוברים תהליך של התערבות ראשונית.

אלכס מילר: פגיעות על ידי מי?

מיכל השדמי: פגיעות על ידי מבוגרים או על ידי ילדים אחרים.

מיכל השדמי: כל הנושא של פגיעות והתעללות בילדים ייסקר בתוך המחקר, וגם ייסקר במחקר באיזה מידה הילדים פונים או לא פונים למבוגרים לספר על זה.

מיכל השדמי: בכל בתי הספר שפועל המחקר היום, אנחנו חייבנו את המחקר להיות לצד תכנית מניעה ראשונית בכל בתי הספר סביב העניין.

מיכל השדמי: איתור של הילדים שמדווחים ושאחרי המחקר יכול להיות שימצאו את עצמם מדווחים למבוגרים.

מיכל השדמי: גם איתור וגם מערך טיפול שיהיה גיבוי לתוך מחקר הזה.

מיכל השדמי: אני חושבת שהמחקר הזה ייתן תמונה מדויקת יותר באמת על גודל התופעה של ילדים בסיכון.

מיכל השדמי: הערה נוספת, שהיום במסגרת תכנית שמידט, אנחנו מפעילים הרבה מאד תכניות של מערכת החינוך, כי 50% מהתכניות של תכנית שמידט, נמצאים במערכת החינוך, ומופעלים על ידי ---

יהודית גידלי: התכנית הלאומית.

מיכל השדמי: סליחה, התכנית הלאומית לילדים ונוער בסיכון, תודה.

מיכל השדמי: זה נכון.

מיכל השדמי: אני רוצה לומר בגאווה שזו תכנית שהצליחה לשים את כל משרדי הממשלה על שולחן עגול, לעבוד באופן שוט, לא חד פעמי, באופן שוטף ביחד.

מיכל השדמי: אנחנו נפגשים כל שבועיים ויש הרבה מאד תכניות סביב מערכת החינוך.

מיכל השדמי: אני חושבת שגם בזה יראו תוצאות בנושא.

אלכס מילר: עכשיו, לפי מה שאני הבנתי רק 60% מבתי הספר יש להם כישורי חיים, וזה גם כן לשיקול ---

מיכל השדמי: 60% מבתי הספר?

אלכס מילר: כן.

אלכס מילר: וזה גם כן לשיקול של מנהל בית הספר.

מיכל השדמי: לא.

מיכל השדמי: בכל בתי הספר היסודיים יש שעה במערכת לשעת כישורי חיים.

מיכל השדמי: בחטיבת הביניים, בחטיבה העליונה, יש שעה אחת שמתחלקת גם לנושאים ערכיים וזו שעת מחנך אחת.

מיכל השדמי: אבל במרבית בתי הספר לפי הדיווח של השאלון האינטרנטי, מפעילים משהו בנושא של שעות כישורי חיים, ביסודי הרבה מאד, הרבה יותר ממה שהיה בעבר.

אלכס מילר: טוב, בסדר.

אלכס מילר: כן, מי עוד?

יהודית גידלי: יש כאן את התכנית הלאומית לילדים ונוער בסיכון.

אלכס מילר: בבקשה.

שושי הרץ: שלום לכולם.

שושי הרץ: שמי שושי הרץ וזאת אורנה מאיר.

שושי הרץ: אנחנו ממונות מחוזיות שחולשות על הצפון בתכנית הלאומית לילדים ונוער בסיכון.

שושי הרץ: התכנית הלאומית היא תכנית בהובלה של משרד הרווחה בשיתוף עם משרד החינוך, כך שמחצית מהממונות המחוזיות, שש במספר, יושבות במשרד הרווחה, מחצית ממשרד החינוך.

שושי הרץ: אורנה, חברתי, יושבת במשרד החינוך, כאמור אני במשרד הרווחה.

שושי הרץ: כמה נקודות קצרות ואורנה אולי תשלים.

שושי הרץ: יש לציין שבמסגרת התכנית הלאומית השיתוף בין המשרדים, בעיקר רווחה וחינוך, אבל אנחנו מדברים כמובן על , משרד הקליטה, המשרד לביטחון פנים, מרכז השלטון המקומי שהוא גם שותף לתכנית וגם ...

שושי הרץ: שהם אלה שמנהלים איתנו את התכנית בגיל הרך – התחלה טובה.

שושי הרץ: עד היום נעשה שיתוף, אנחנו לא המצאנו הכל, כמעט לא המצאנו כלום, אבל השיתוף היה סביב ילדי קצה, הילדים הקשים יותר שזה היה ביישובים.

שושי הרץ: ובמאמר מוסגר אני רוצה רק להגיד שכל מה שאנחנו עושים הוא תוספתי למה שעושים משרדי הממשלה ביישובים בכל מקרה ביום יום.

שושי הרץ: בכל מקרה,סביב התכנית הלאומית יושבים סביב ילדים על כך הרצף.

שושי הרץ: זאת אומרת שזה מאפשר לנו לדבר באופן רב מקצועי גם על ילדים שהם לא ילדי קצה.

שושי הרץ: על ילדים שאנחנו יכולים לאתר אותם טרם הסכנה הגדולה, אבל במגוון של מצבי סיכון.

שושי הרץ: יש דבר מאד חשוב שבאמת הוא תוצאה של ועדת שמידט, שממנה נולדה התכנית.

שושי הרץ: זה שכולם מדברים באותה שפה.

שושי הרץ: ישנה הגדרה אחידה של כל משרדי הממשלה מי הוא הילד בסיכון, דבר שלא היה לפני כן.

שושי הרץ: חמישה משרדי ממשלה מדברים בעצם באותה שפה, כשאנחנו באים עם כלים מאד מאד משמעותיים, כלים מתקדמים, אינטרנטים.

שושי הרץ: אני חושבת שהממשלה עשתה פה דבר שהוא מאד מאד חדשני.

שושי הרץ: היישובים, הסמכות והאחריות על הילדים היא בידי היישובים.

שושי הרץ: החלטות מוטלות על אנשי המקצוע ביישוב.

שושי הרץ: אני לא אפרט, אבל ישנן ועדות מקצועיות, ועדות גילאות בתוך היישובים, ישנה ועדה מחוזית וישנה ועדה ארצית, כפי שחנה ציינה, שמתכנסת אחת לשבועיים וחנה היא חברה בוועדה, נציגת משרד החינוך.

שושי הרץ: נמצא איתנו גם חיים להב מקידום נוער, שהוא גם נציג בוועדה הארצית.

שושי הרץ: בכל מקרה, דיברו פה גם על הנושא של הגיל הרך שהיה איתור במחלקת המחקר.

שושי הרץ: היה באמת איתור מאד רחב בגיל הרך.

שושי הרץ: חנה גם ציינה תכניות שנכנסו בפיקוח אגף שפ"י של משרד החינוך.

שושי הרץ: יש לציין שנדמה לי 70% מהילדים שאותרו בגיל הרך, לא הוכרו כילדים בסיכון לפני כן.

שושי הרץ: במסגרת התכנית הלאומית אני חושבת שיש כיסוי של כ-80% מהילדים שאותרו, בתכניות מניעה וגם טיפול בגיל הרך.

שושי הרץ: תכניות לילדים והוריהם.

שושי הרץ: כמובן שהדרך עוד ארוכה, אבל אני חושבת שבשלוש שנים וחצי של שנות פעילות התכנית הלאומית, עשינו איזה שהוא צעד קדימה גם בעזרת כמובן המשרדים, בזכות המשרדים השותפים בפעילות בנושאים של אותם ילדים שלא הוכרו לפני כן כילדים בסיכון, לא ראו אותם, לא ידעו מהם.

שושי הרץ: בימים אלה אנחנו נמצאים באמת אחרי החלטת ממשלה להרחבת התכנית לכל היישובים שהם ברמה סוציו-אקונומית עד 5.

שושי הרץ: זאת אומרת ל-92 יישובים נוספים.

שושי הרץ: דיברת קודם על זה שהתכנית כוללת 72 יישובים עד היום, זאת אומרת שאנחנו נכנסים לעוד 92 יישובים.

שושי הרץ: זה אמנם ייעשה בשלוש פעימות.

שושי הרץ: אנחנו מעריכים שתוך שנה וחצי שנתיים, כל היישובים ברמה הסוציו-אקונומית עד חמש יהיו בתוך התכנית, וזה כולל שכונות בערים גדולות, שהסוציו אקונומי שלהם הוא גבוה יותר, אבל ישנם בהם שכונות מצוקה.

שושי הרץ: דיבר פה חבר הכנסת מילר על רגישות תרבותית.

שושי הרץ: אז התכנית הלאומית מוכוונת בהגדרה שלה לשלוש אוכלוסיות עיקריות שזה ערבים, חרדים ועולים.

שושי הרץ: בכלי התכנית היישובים בעצם נדרשים לשים את הפוקוס ולדווח.

שושי הרץ: אם אנחנו מדברים על העולים – אז מי הם העולים וכמה עולים ואנחנו מקבלים מידע גם על מצבי הילד, גם על מצב המשפחה וכמובן מעקב והמשך.

שושי הרץ: אני חושבת שאלה הדברים העיקריים.

אורנה מאיר: אני רוצה להתייחס לשלושה דברים.

אלכס מילר: רגע, שאני אבין, למה יש איזו שהיא ראייה שאצל עולים יש איזו שהיא אלימות יתר שאנחנו צריכים לדעת עליה?

אלכס מילר: כאילו, למה שמים את העולים בסדרי עדיפויות?

אורנה מאיר: כי קודם כל הגירה היא אחת מהמצבים שמגבירים סיכון.

אורנה מאיר: זה לא מגדיר סיכון, אבל זה מגביר סיכון.

אורנה מאיר: אין שום הגדרה שבקרב עולים תהיה יותר אלימות או יותר מצבי סיכון, אבל זו אוכלוסייה שהיה יותר קשה להגיע אליה, בגלל אותה רגישות תרבותית שגם אתה ציינת, של לזהות קודים.

אורנה מאיר: הצריכה של שירותים חברתיים ושירותי ייעוץ, היא יותר קטנה ולכן מושם הפוקוס על שלוש אוכלוסיות שהיו פחות בתקשורת עם שירותי הטיפול והייעוץ, שזה חרדים, ערבים ועולים, ושהתכנית הלאומית אמרה אנחנו רוצים לעשות מאמץ מיוחד, כדי לא לפספס את הילדים בשלוש האוכלוסיות האלה.

שושי הרץ: ואגב, כהגדרה, בעקבות ההגדרה של שלוש האוכלוסיות האלה, דווקא היו פניות לתכנית הלאומית, בכך שחסרה הגדרה כזאת, שחסר פוקוס כזה.

שושי הרץ: למשל במגזר הדתי לאומי, יש לנו לתכנית במסגרת התכנית הלאומית שהיא לא אופיינית, זו תכנית החופים בקיץ, ושם עלה שמה לעשות, אבל רוב הילדים מהמגזר הדתי לא מבלים את שעות הבילוי שלהם בקיץ בחופי הכינרת,

שושי הרץ: חלק גדול בכל אופן ומסתבר שלמעלה מ-80% מהמגזר הלאומי הדתי הם התלוננו למשל שאין כרגע איזה שהוא פוקוס מיוחד על המגזר הזה, בגלל הרגישות התרבותית, רגישות דתית וכו' וכו'.

שושי הרץ: אז היום יש דווקא בקשה כן להכיר בזה.

אלכס מילר: טוב, אוקי, תודה.

אלכס מילר: עוד מי?

אורנה מאיר: אפשר להוסיף שלושה דברים קצרים בתרומה של התכנית הלאומית.

אלכס מילר: כן.

אורנה מאיר: האחד, דיברו כאן על המיפוי שנעשה בתכנית.

אורנה מאיר: מעבר לממצאים הסטטיסטים, אחד הדברים שזה חידד, מאחר שמי שעשה את המיפוי היה כל אחיות טיפול החלב, כל הגננות וכל המחנכים בבתי הספר מכיתה א' ועד י"ב, זה כבר בהמשך לדברים של חנה על לחדד את ההסתכלות ואת הראייה ואת ההגדרה של ילדים בסיכון, כמו ששושי אמרה קודם – על כל הרצף ולא רק בקצה.

אורנה מאיר: זה דבר אחד.

אורנה מאיר: דבר שני, אחד הדברים שאנחנו גילינו כשהתחלנו בכניסה של התכנית הלאומית והמנהלים היישוביים מיפוי את כל התכניות שקיימות בישוב, תכניות שכבר קיימות עבור ילדים בסיכון.

אורנה מאיר: ואחד הדברים שגילינו, שחלק גדול מהילדים שמקבלים את השירותים האלה ונהנים מהשירותים – הלא לא ילדים בסיכון, אלה פשוט ילדים שההורים שלהם יודעים לצרוך יותר טוב שירותים, שיותר קל לעבוד איתם, שיותר נעים לעבוד איתם ודווקא ילדים בסיכון, שהם לא ילדים תחת הפנס, אליהם יותר קשה להגיע.

אורנה מאיר: אחד הכלים שהתכנית הלאומית משתמשת בהם, בכל מענה שלפחות ממונה על ידינו אנחנו דורשים, אבל זה קורה גם במענים אחרים, ממלאים מה שנקרא תשתית מידע יישובית, ששם ממלאים את תחומי הסיכון של הילד, ואז מופק דו"ח.

אורנה מאיר: הדו"ח הוא דו"ח סטטיסטי, ולכן אפשר להסתכל עליו גם בישיבות מקצועיות רחבות.

אורנה מאיר: ואחד הדברים שאנחנו רואים, שאם מענה מסוים שהיו צריכים להיות בו 100 ילדים, נגיד מרכז נוער יישובי, שזו אחת התכניות של אגף שחר במשרד החינוך, ומסתכלים על 100 הילדים, על הדו"ח הסטטיסטי ו-20 ילדים מהם מוגדרים כילדים לא בסיכון, יכולה אותה ועדה בין מקצועית בתוך היישוב, לשבת ולדון למה יש לילדים שהם לא בסיכון, ואיך מגיעים לילדים בסיכון.

אורנה מאיר: אז זה עוד איזה שהוא מהלך שהתכנית הלאומית חידדה.

אורנה מאיר: והדבר השלישי ומאד קצר שאני רוצה להגיד.

אורנה מאיר: שושי דיברה על תכנית החופית, וד"ר בלהה נוי דיברה קודם על הקשר של מבוגרים ובני נוער.

אורנה מאיר: אחד הדברים המדהימים שאנחנו מגלים בתכנית החופית הזאת, שבה במשך שלושה שבועות בקיץ אנשי מקצוע מהחינוך, מהרווחה, הרשות למלחמה בסמים, על"ם, נמצאים בחוף ומדברים עם בני נוער, זה לא יאומן הצמא שיש לבני נוער.

אורנה מאיר: אותם חברה מורדים, עוזבים את הבית, באים להיות ללא שום עין מבוגרת, ההימשכות שלהם לשבת ולנהל שיחות עם אנשים מבוגרים, שנכון שהם לא אנשי המקצוע שהם פוגשים ביום יום, אבל זה פשוט לא יאומן השקיקה שבה הם יוצרים את הקשר.

אורנה מאיר: מה שאומר שכאנשים מבוגרים או מורים במערכת, יהיו עסוקים הרבה באיך אני הופך להיות מבוגר משמעותי, לאו דווקא מבוגר סמכותי – זה גם יחזק משהו בקשר של בני הנוער.

אלכס מילר: תודה.

שושי הרץ: ויש פה גם את נציגת משרד הקליטה בוועדה הארצית, הגברת שרה כהן.

אלכס מילר: כן.

שרה כהן: תודה.

שרה כהן: בוקר טוב לכולם.

שרה כהן: שמי שרה כהן ואני מנהלת שירות הרווחה במשרד הקליטה.

שרה כהן: ואני רוצה להאיר בארבע זוויות את המקום של העולים, בתהליך האיתור של העולים מקרב האוכלוסיות של הילדים ובני הנוער בסיכון.

שרה כהן: אני אתחיל דווקא עם התכנית הלאומית, כיוון שבזה כרגע בעצם סיימו השותפות שלנו מהתכנית.

שרה כהן: המשרד לקליטת העלייה שותף מלא בתכנית הלאומית לילדים ונוער בסיכון, וברמה האישית אני עצמי מלווה את התכנית הלאומית עוד מהוועדה הציבורית עצמה, בראשותו של פרופסור הלל שמידט, בעת שריכזתי את ועדת המשנה של האוכלוסיות המיוחדות, שעסקה לראשונה מאז דו"ח ועדת כץ לפני 30 שנה, בנושא של מגזרים שהם ייחודיים על בסיס תרבותי.

שרה כהן: לראשונה הוועדה הציבורית בעצם נתנה את הדעת על כך שמתקיימת שונות תרבותית במדינת ישראל ושאוכלוסיות שמגיעות מרקעים שונים ומציפות צרכים מסוגים שונים, יש צורך לתת להן התייחסות מיוחדת.

שרה כהן: נכון להיום, בעקבות ההמלצות שנכנסו לתוך דו"ח הוועדה הציבורית, אימצה התכנית הלאומית את הנושא של ההתייחסות הייחודית בין היתר לעולים, מתוך הצורך ביצירה של מחויבות של איתור אוכלוסיות ומתן מענים שמותאמים תרבותית לצרכים של האוכלוסייה של העולים.

שרה כהן: זה לא בגלל שיש אצלם יותר בעיות.

שרה כהן: נכון שאנחנו רואים שבחלק מהנושאים יש גם איתור שהוא גבוה יותר משיעורם באוכלוסייה, אבל זה בא מתוך מקום של הצורך לתת מענה שהוא מותאם לצרכים שלהם.

שרה כהן: רק בשביל לסבר את האוזן, מתוך האוכלוסייה של הילדים בסיכון בתוך התכנית הלאומית, שזה 150,000 ילדים שאותרו במיפוי שהתקיים בראשית הכניסה לדרך ליישובי התכנית הלאומית, לפני ההרחבה כמובן כרגע, כ-80% מאוכלוסיה שהיא אוכלוסיה ייעודית, 80,000 הם אוכלוסיה שהיא יהודית, שמתוכה אנחנו בודקים את השיעור של הילדים העולים בסיכון.

שרה כהן: ואחוז הילדים העולים בסיכון מכלל האוכלוסייה היהודית זה 20%, 19% בעצם.

שרה כהן: כשבתת החלוקה הפנימית בתוכם, אנחנו רואים, וזה חשוב לתת על זה את הדעת – 47% הם ילדים יוצאי אתיופיה, 24% הם ילדים יוצאי גיאורגיה, קווקז ובוכרה; 21% הם יוצאי חבר המדינות, מה שקרוי רוסיה הלבנה, והיתרה הם אוכלוסייה של ילדים שמגיעים מארצות מוצא שונות.

שרה כהן: זה שם לנו בעצם בפוקוס את האוכלוסייה שמאותרת היום במסגרת התכנית הלאומית, שלמעלה מ-70% זאת אוכלוסייה שמזוהה עם ילדים שהגיעו מארצות מוצא שמחייבים כרגע התייחסות שהיא התייחסות מותאמת.

שרה כהן: חשוב לציין שבתכנית הלאומית לראשונה במדינת ישראל יש התייחסות גם לילדים שנולדו בארץ להורים עולים, כאוכלוסיה שמחייבת התייחסות לצרכים מיוחדים של ילדים שגדלים בתוך משפחה שהיא משפחת עולים.

שרה כהן: כלומר, סך הכל של הילדים המאותרים בתכנית הלאומית, הם גם ילדים שהם עולים, דהיינו שהם עלו בעצמם, וגם ילדים שנולדו בארץ לילדים עולים.

שרה כהן: וכמובן הפיתוח של התכניות והמענים כל הזמן ותוך כדי תהליך העבודה, תוך התייחסות ייחודית למקום של הילדים העולים, והמקום שלהם בתוך תשתית המידע היישובית, כשם שצוינה קודם.

שרה כהן: שלושה דברים נוספים ככה, וקצת יותר בקצרה.

שרה כהן: כיוון שמשרד הקליטה הוא משרד שמהווה משרד השלמתי, היינו אנחנו לא אחראים באופן כללי, אלא נותנים את הדגש ואת ההתייחסות לצורך הבניה של מערך התערבות רגיש תרבות במערכות שאלה האחריויות שלהם, אז התפקיד שלנו כל העת זה גם לשים זרקור על אותם צרכים שמתגלים ומתעוררים כל העת בקרב האוכלוסיות של העולים.

שרה כהן: כיוון שאני רוצה גם להתייחס למסמך שאת הכנת, אני רוצה בכמה משפטים להגיד על כל אחד מהדברים.

שרה כהן: האחד, לגבי העניין של התכנית הלאומית לצמצום אובדנות.

שרה כהן: המשרד שלנו שותף לתכנית ואנחנו במסגרת השותפות גם יצאנו עם שני מחקרים שבעצם נתנו את עולם הידע כמעט המרכזי שקיים לגבי מאפייני האובדנות בקרב אוכלוסיות גם של יוצאי חבר המדינות וגם יוצאי אתיופיה.

שרה כהן: פרופסור יוליה מירסקי עשתה לנו את המחקר לגבי מאפייני האובדנות אצל יוצאי חבר המדינות, וד"ר רפי יונגמן, עשה לנו את זה לגבי יוצאי אתיופיה, וזה היום משמש ומשרת כרגע ברמה של תובנות עבודה מול היישובים שבהם מתקיימת התכנית הלאומית לצמצום אובדנות.

שרה כהן: אנחנו מכינים כבר באופן, אני חושבת רציף, כבר זאת השנה החמישית, את השנתון ילדים עולים בישראל יחד עם המועצה לשלום הילד, שזה האח הצעיר, הקטן, של השנתון שנעשה על אוכלוסיית הילדים באופן כללי במדינת ישראל.

שרה כהן: ואנחנו משתדלים ככל הניתן לתת מידע על כל שטחי החיים של ילדים עולים בישראל, ככל הניתן ברזולוציה יישובית, כדי שאפשר יהיה בכל יישוב גם להתבונן ובעצם לראות מה קורה עם הילדים העולים, ויש שם בהחלט דגש שהוא דגש בנושא של בית הספר, גם בנושא של מצבם בבתי הספר, מצב הנשירה ברזולוציה יישובית, ככל הניתן גם בנושא של הפנאי.

שרה כהן: יישוב שעוקבי אחרי זה יכול לזהות את המגמות ואת ההשתנויות במצב של הילדים העולים ביישובים השונים.

שרה כהן: אנחנו יצאנו עם שני מחקרים חדשים שנעשו יחד עם מכון ברוקדייל, שזה מחקרים ---

אלכס מילר: גברתי ---

שרה כהן: כן, אני מיד מסיימת.

שרה כהן: שבדקו את המצב של ילדים עולים מזווית הראייה של ילדים עולים ואנחנו זיהינו מתוך המקום של הילדים העולים איפה הם נמצאים בבית הספר מבחינה לימודית ומבחינת הקשר עם המורים.

שרה כהן: זה בהחלט מהווה איזה שהוא סוג של אפשרות למערכת החינוך לראות מה הצרכים של הילדים, מתוך איך שהם רואים את זה וכיצד להתאים את מערך ההתערבות שלהם למצב שלהם .

שרה כהן: אנחנו מסיימים כרגע מחקר חדש עם ברוקדייל לגבי ילדים עולים עם צרכים מיוחדים, בעיקר בגיל הרך וגם זה לראשונה ישפוך אור על המאפיינים ועל הצרכים של הילדים.

שרה כהן: אז תודה רבה.

אלכס מילר: מצוין.

אלכס מילר: לא צריך למחוא כפיים.

אלכס מילר: אני אשוחח עם השרה לנדבר, יכול להיות שאנחנו נעשה בוועדה דיון על המחקר שאתם עושים.

אלכס מילר: מתי זה אמור להסתיים?

שרה כהן: המחקר, מחקר אחד הסתיים ב-2010.

שרה כהן: המחקר השני, של דור ראשון, דור שני, שבו אנחנו בודקים גם את הדור השני, עומד להסתיים ממש עכשיו.

שרה כהן: אנחנו נמצאים בשלבי עריכה סופיים.

אלכס מילר: אז תודיעו לוועדה מתי.

שרה כהן: ושל הצרכים המיוחדים בעוד כשלושה חודשים.

אלכס מילר: תודיעו לי לוועדה בבקשה כשאתם מסיימים ואני אשמח גם לקבל את המחקר הזה.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: כן, עוד מישהו?

קריאה: אפשר מהקהל?

אלכס מילר: שאלה כן, לא הרצאות אבל.

יונה פרבר: אני מ, לא הרצאה כמה דברים קטנים.

אלכס מילר: בבקשה.

יונה פרבר: שלום, שמי יונה פרבר, אני אחות, עוזרת מפקחת ארצית בבריאות הציבור בנושא של אם וילד, קרי – טיפות חלב.

יונה פרבר: אנחנו, כפי שאתי הראתה וחנה, ודיברה כאן אורנה, על הנשוא של המיפוי של הילדים בתכנית הלאומית, שאחיות טיפות החלב היו באמת מעוז מאד חזק בתוך כל השלבים של המ...

יונה פרבר: מה שאני היום באתי רק לחדד נקודה קטנה לגבי מערכת החינוך, זו ההזדמנות שוב, אני יודעת שמדברים על זה בכל מיני פנים שונות ואחרות, אבל החזרה של אחיות בתי ספר לתוך מערכת החינוך מאד מאד משמעותית.

יונה פרבר: דיברתם כאן על ילדים שאינם אוהבים לדבר עם מבוגרים.

יונה פרבר: אני בעבר הייתי אחות בית ספר.

יונה פרבר: היו ילדים שנכנסו אלי לחדר, הם לא נכנסו לדבר עם אף אחד, רק עם אחות בית הספר, כי היא לא מהווה חלק מהממסד שנקרא בית ספר.

יונה פרבר: מעין פן אחר ואני חושבת שזה מאד חשוב, זה מאד גורם מכריע אם אפשר לצאת גם מהוועדה הזו עם הקריאה שוב להשקיע בנושא של אחיות בתי ספר ולהתברך.

יונה פרבר: תודה.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: כן אדוני, בקצרה.

יצחק וקנין: שמי יצחק שני ואני יו"ר העמותה לקידום הפנימיות הטיפוליות והשיקומיות.

יצחק וקנין: אני מקשיב כבר בפאנל מי יודע כמה.

יצחק וקנין: כולם מדברים על ילדים בסיכון.

יצחק וקנין: אם אנחנו נמשיך לדבר, רק לדבר ולעשות מחקרים, אנחנו נהיה מדינה בסיכון, כיוון שכולם מדברים על הנושא הזה ולא מטפלים טיפול שורש.

יצחק וקנין: אני עובד עם ילדים כל חיי, עובד עם ילדים בקצה הרצף.

יצחק וקנין: ילדים שבאים מהיישובים השונים מרחבי הארץ לפנימיות, כיוון שלא ניתן להסתדר איתם במערכת החינוך ביישובים, לא ניתן לחנך אותם, לטפל בהם, היד קלה על ההדק להפנות אותם לפנימיות.

יצחק וקנין: וזה מאד מאד, כולם מצפים שבפנימיות יקרו אותם הניסים שלא קורים ביישוב.

יצחק וקנין: כשאנחנו קולטים את הילדים בפנימיות, יש לנו קושי גם אם הם מוכשרים וגם אם קידמנו אותם במערכת הפנימיתית, יש לנו לסדר אותם בבתי ספר ביישובים, כי איש לא רוצה לקלוט אותם, כיוון שהם לא באו בדיוק ב-1 בספטמבר.

יצחק וקנין: כיוון שהאסון שהצריך את הוצאתם מהבית, קרה באמצע שנת הלימודים אין לנו מקום.

יצחק וקנין: נגמר סל השילוב עבור הילדים האלה.

יצחק וקנין: ואני יכול כאן לדבר ולדבר על אותם הדברים שאנחנו מסתובבים במעגלים שונים, עושים מחקרים שונים, ויש כל פעם יותר ילדים בסיכון.

יצחק וקנין: עכשיו, למה יש יותר ילדים בסיכון?

יצחק וקנין: כיוון שיש פחות חמלה בבתי ספר מצד המורים, יש פחות נטייה לעסוק, יש יותר ספשליזציה של מומחים, של כל מיני יועצים, אבל יש פחות מדי יחס אנושי ומלחמה על חייו של הילד, על זכותו של הילד, וקל לנו מאד לשלוח אותו לאיזה שהוא מקום.

יצחק וקנין: לכן אני קורא שאנחנו נגלה יותר חמלה, יותר עניין, יותר נדאג לילד ופחות נעשה מחקרים, אלא נהיה יותר בני אדם.

יצחק וקנין: תודה.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: עוד מישהו?

אלכס מילר: מועצת התלמידים.

טל דנקברג: יש לי שאלה.

טל דנקברג: שמי טל דנקברג, אני נציג במועצה העירונית וכל הזמן אני שומע אומרים ילדים בסיכון, ילדים בסיכון.

טל דנקברג: אני אף פעם לא שמעתי מה זה בעצם ילדים בסיכון.

טל דנקברג: תמיד אומרים יש ילדים בסיכון, יש ככה, יש ככה.

טל דנקברג: אף פעם לא באמת מסבירים מה הם הילדים בסיכון, מי נכלל בקבוצה.

טל דנקברג: אמרו שיש ליקוי למידה ושצריך בעצם לאתר אותם.

טל דנקברג: לא אמרו איך מאתרים, כאילו איך בעצם מתכוונים לאתר אותם, את כל הילדים בסיכון, את כל הילדים עם לקויות הלמידה.

טל דנקברג: רציתי אולי אם תוכלו להסביר.

אלכס מילר: אבחונים.

טל דנקברג: אבחונים, אבל כאילו אבחונים זה לשלוח את הילד לאבחון, אבל איך אתה יודע שהוא צריך לשלוח אותו לאבחון.

אלכס מילר: בשביל זה יש את מערכת החינוך.

אלכס מילר: בשביל זה יש מורה שנכנסת לכיתה ומסתכלת מי הילד שמסתדר, ומי הילד שיש לו בעיות כאלה ואחרות.

אלכס מילר: הולכים להורים, יושבים עם ההורים, ועם יש צורך לעשות אבחון – עושים אבחון.

טל דנקברג: הבעיה שלפעמים לא מוצאים, זה הפורמאלי, אבל לפעמים לא רואים את הילד שיש לו את הקושי הקטן, כי הוא לא מראה אותו.

טל דנקברג: ואיך אז מצליחים נניח לאתר את הילד הזה?

אלכס מילר: תשמע, הלוואי והיינו חיים בעולם מופלא שבו הייתה איזו שהיא שבלונה ולפי השבלונה הזו אולי נסתדר.

אלכס מילר: אנחנו חיים בעולם של ראש, של נפש.

אלכס מילר: אז לפעמים זה בכיתה מסוימת.

אלכס מילר: אי אפשר לפגוע בול בכל דבר.

אלכס מילר: לפעמים גם אתה יכול להגיד על ילד שיש לו ליקויי למידה, ואין לו.

אלכס מילר: לפעמים אתה יכול לבוא ולהגיד שיש לו איזה שהן בעיות וזו אבחנה שהיא אבחנה לא מוצדקת.

אלכס מילר: אז יש מצד אחד ומצד אחד.

אלכס מילר: אז צריך בסופו של דבר, זה גם תפקיד של ההורה לזהות, זה התפקיד של כולנו.

אלכס מילר: אנחנו לא מדברים פה על מפעל לייצור אנשים, שהם בעצם לפי שבלונה שיצרה המערכת.

אלכס מילר: בסופו של דבר יש מנגנונים שיודעים לזהות, או לפחות להשתדל לזהות כל דבר ועניין.

אלכס מילר: כמובן שאנחנו משתדלים להגיע למקסימום פתרונות, אבל צריך לחשוב.

קריאה: עדיין לא עניתם על השאלה שלו.

שושי הרץ: אפשר להתייחס לשאלה שלו?

אלכס מילר: כן, את רוצה להתייחס?

שושי הרץ: הממשלה למעשה הגדירה הגדרה משותפת.

שושי הרץ: אי אפשר לתת פה הרצאה מה זה, אבל במסגרת התכנית הלאומית יש הגדרה משותפת שהיא מבוססת על האמנה הבין לאומית לזכויות הילד ---

קריאה: שיעורי בית.

שושי הרץ: שיעורי בית, לך תקרא אותם ותראה.

שושי הרץ: וככה יש הגדרה משותפת של מצבי סיכון, מצבים מגבירי סיכון ולקויות למידה זה חלק ממצבים מגבירי סיכון וישנן הנחיות איך לאתר את הילדים האלה.

שושי הרץ: זה תורה שלמה.

אלכס מילר: טוב, תודה.

טל דנקברג: זה הופץ?

שושי הרץ: אני לא יודעת אם זה הופץ.

שושי הרץ: באמת צריך, אתה צודק.

אלכס מילר: כן, בבקשה.

אוריה בוקובזה: קוראים לי אוריה בוקובזה, אני נציגת מועצת הנוער בבאר שבע.

אוריה בוקובזה: אני חושבת שמהצד שלנו, של הנוער, מה שאנחנו רואים זה שהרבה מהמורים הם יותר סמכותיים ורשמיים ופחות מדברים אלינו ולראש שלנו, נקרא לזה.

אוריה בוקובזה: בגלל זה קשה לנו בתור תלמידים לבוא ולדבר עם המורה, לפתוח את הלב, להגיד מה באמת הבעיות שלנו, הקשיים שלנו.

אוריה בוקובזה: אז אם יש איזו שהיא תכנית כאילו להכשיר מחנכים מורים איך הם ניגשים לנוער.

אוריה בוקובזה: כאילו, הנוער הזה, של 2011, 2012, שזה לא נוער בשנות ה-70, 80, כשהוא היה קצת אחר מאיתנו.

אוריה בוקובזה: ואם יש איזו שהיא תכנית שהיא לנו, לנוער עצמו, איך אנחנו מזהים אצל החברים שלנו את הבעיות ואת הקשיים.

אלכס מילר: כן, עוד מישהו?

אלכס מילר: יש לנו כאן את שר החינוך לשעבר, מר ידלין.

אלכס מילר: אדוני רוצה להתייחס, בבקשה אדוני, אתה מוזמן להצטרף.

אהרון ידלין: אני רוצה לענות לשאלה מה אני מבין בסיכון של ילדים.

אהרון ידלין: סיכון להיפגע על ידי מבוגרים מהם.

אהרון ידלין: סיכון להתדרדרות להתנהגות לא נורמטיבית.

אהרון ידלין: סיכון להתדרדרות בלימודים, עד כדי נשירה ממערכת החינוך.

אהרון ידלין: זה סיכון להתדרדרות לעבריינות נוער, מאורגנת אפילו.

אהרון ידלין: זהו, פחות או יותר.

אהרון ידלין: אבל מה שרציתי להפנות תשומת הלב, אני לא יודע אם אני צודק.

אהרון ידלין: אני עוקב אחרי מערכת החינוך, גם כשאני לא ליד ההגה.

אהרון ידלין: מה שקרה הוא, שבנינו בשעתו מערכת חינוך שיש לה אחריות טוטאלית.

אהרון ידלין: אחריות כוללת, שלא נסמכת על משרדים אחרים בנושא של החינוך.

אהרון ידלין: כלומר, הקמנו מגמות של חינוך מיוחד לילדים שמתקשים בלימודים, והתלבטנו אם זה צריך להיות בבתי ספר נפרדים או מסלולים בבתי ספר רגילים.

אהרון ידלין: הקמנו מערכת של חינוך בלתי פורמאלי מבתי תלמיד בחינוך היסודי, מועצות תלמידים בחינוך העל יסודי, עד בתי נוער בקהילה, שאחר כך השתלבו במתנ"סים.

אהרון ידלין: מה זה מתנ"ס?

אהרון ידלין: מרכזי תרבות נוער וספורט ותמכנו בתנועות הנוער, בכל תנועות הנוער ללא הבדל גוון אידיאולוגי.

אהרון ידלין: וכאשר זיהינו ילדים שנשרו מבית הספר שמתדרדרים לעבריינות, פיתחנו מערכת של חבורות רחוב.

אהרון ידלין: לארגן את הנוער ברחוב, אולי כדי להחזיר אותו למערכת.

אהרון ידלין: אחר כך, היות ויש בעיית נשירה, אז היו קציני ביקור סדיר שהיו צריכים לדאוג שילדים יגיעו לבית הספר.

אהרון ידלין: אחר כך פיתחנו תכנית רווחה בחינוך.

אהרון ידלין: היום קוראים לזה נדמה לי אגף שחר.

אהרון ידלין: זה השריד שנשאר מהתכנית, שהעניקה עדיפות למערכת החינוך בעיירות הפיתוח ובשכונות.

אהרון ידלין: אחר כך אמרנו החינוך לא נגמר בשתים עשרה בצהריים.

אהרון ידלין: צריך יום לימודים ארוך, ולא התכוונו רק שיישבו וילמדו, אז אמרנו יש יול"ה ויש יוחא"י, יום חינוך ארוך.

אהרון ידלין: כלומר, שיעורי עזר, חוגי ספורט ואומנות ומוסיקה, ומפעל הזנה בבתי הספר.

אהרון ידלין: לא נתיבים, לא תרומות, אלא משרד החינוך אחראי להקים מסעדות שהילדים יאכלו.

אהרון ידלין: שהאמהות גם יוכלו לצאת לעבודה כי יש יום לימודים ארוך.

אהרון ידלין: אחר כך פה הייתה מישהי מ, אמרנו אחיות בבית ספר שדואגות לבריאות.

אהרון ידלין: זה עניין של משרד החינוך, זה לא משרד אחר.

אהרון ידלין: וקייטנות בקיץ, כי יש סכנה, חודשיים חופש זו בעיה רצינית.

אהרון ידלין: ילדים יוצאים מהמסלול, מה הם יעשו?

אהרון ידלין: אז צריך לדאוג לקייטנות וזו אחריות של משרד החינוך.

אהרון ידלין: אגף הנוער היה אחראי גם לקייטנות.

אהרון ידלין: ובין היתר, כדי להוציא ילדים משכבות מצוקה, הקמנו פנימיות.

אהרון ידלין: חלקן היו למצטיינים, אבל חלקן היו על רקע מצוקת ההורים והצורך אולי להוציא את הילדים מהבית.

אהרון ידלין: אם כן, זו הייתה הראייה הטוטאלית של משרד החינוך.

אהרון ידלין: כל זה השתנה במידה רבה.

אהרון ידלין: משנות ה -80, עם הקיצוצים בתקציבי החינוך, אין יום לימודים ארוך, אין מפעל הזנה ממלכתי.

אהרון ידלין: תכנית הרווחה בחינוך, שחר, איך שהוא מקרטעת.

אהרון ידלין: אה, כן, שכחתי את העיקר מבחינת סיכון, זה השירות הפסיכולוגי הייעוצי.

אהרון ידלין: אמרנו – אנחנו אחראים לפסיכולוגיה במערכת החינוך.

אהרון ידלין: זה לא איזה משרד אחר צריך לדאוג לזה.

אהרון ידלין: אז זה קצת השתנה, ויכול להיות שהתכנית הלאומית שאתם מספרים עליה, שבנויה על שיתוף בין משרדי, מנסה לתקן את הקיצוץ באחריות של משרד החינוך.

אהרון ידלין: פה אני גם שם סימן שאלה, האם אפשר לראות את זה כמאמץ באמת לתקן, ואז לרתום את , את משרד הרווחה, שיטפל במשפחה.

אהרון ידלין: את המשטרה, שמטפלת בעבריינות נוער, וכדומה.

אהרון ידלין: אז אני חושב שאני צודק בראייה ההיסטורית שמשרד החינוך חדל להיות משרד טוטאלי, ואני שואל אתכן, שמצויות במעשה היום יומי, האם באמת התכנית הלאומית והשיתוף הבין משרדי, יכול לתקן את קיצוץ הכנפיים של משרד החינוך.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: מי עוד?

אלכס מילר: כן, בבקשה אדוני.

מלמד: הרב אשר מלמד, הרב של מחוז מרכז המשטרה, מוביל מיזם של שיתופי פעולה בין המגזר החרדי לבין המשטרה כעשור שנים.

מלמד: רציתי לדבר על הנושא של האוכלוסיות הייחודיות, בדגש על החברה החרדית, שדיברתם.

מלמד: פה אני רואה את הכותרת של התפקיד של מערכת החינוך באיתור וזיהוי ילדים בסיכון, בין היתר ילדים שנמצאים בסיכון של פגיעות מיניות, זה גם חלק מהעניין.

מלמד: היה פה גם כן פאנל אתמול שהייתי שותף לו בפורום המקצועי, שבחברה החרדית מתחילים ככה לאט לאט לראות את הפגע הזה שגם קיים בחברה החרדית, ואנחנו במחוז מרכז חשפנו פדופיל שפגע ב-130 ילדים.

מלמד: השאלה הנשאלת – איך זה יכול שבמשך מספר שנים, אף הורה שראה תופעות לוואי על הילד שלו, או המורים, אף אחד לא ראה כלום.

מלמד: זה המון.

מלמד: זה 130 משפחות, עשרות מורים, גננות.

מלמד: ופה אני רוצה להפנות אליכם, אל חברי הוועדה, שאני בטוח אם היינו מכניסים כחומר חובה בצוותי ההוראה ללמד איך הם מזהים תופעות של אלימות נגד ילדים, כולל פגיעות מיניות.

מלמד: כולל ההורים, גם ההורים צריכים את זה, ובמקביל לעשות סדנאות מניעה לילדים, שאנחנו עושים את זה במחוז מרכז.

מלמד: אנחנו עושים את זה ברמה המקומית, נכנסים לבתי ספר ולגני הילדים, אנשים שהם מהחברה החרדית, ומלמדים את הילדים איך לשמור על הגוף.

מלמד: אותו דבר עשינו עם מורים ומורות, אבל זה לא אמור להיות ברמה המקומית, זה אמור להיות ברמה מערכתית, כחומר חובה, ולכן אני חושב שזה מאד חשוב כדי באמת להציל נפשות.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: כן.

הילה סגל: קוראים לי הילה סגל, ואני מנהלת היחידה למניעת התעללות בשפ"י.

הילה סגל: אני רוצה קודם לענות לאוריה על השאלה שלה.

הילה סגל: גם אנחנו חשבנו שככה חשוב מאד לעבוד על הקשר בין מורים לתלמידים וחשבנו שנכון יהיה לעסוק באמת באיך לייצר דיאלוג משמועתי.

הילה סגל: הדברים הם מורכבים ואנחנו בהחלט ערים למורכבות, וכחלק מהעניין, ב-1,200 בתי ספר שבהם מתקיימת תכנית של קידום אקלים חינוכי מיטבי, יש תכנית שנקראת דיאלוג-מורה-תלמיד, ואנחנו עובדים עם המורים.

הילה סגל: מאד חשוב לנו לעבוד עם המורים, כדי שבאמת יהיו דמות שפונים אליה.

הילה סגל: אני רוצה להגיד מעבר לזה שבאמת גם התכנית של כישורי חיים היא תכנית שבה צריך לעבוד עם המורים.

הילה סגל: אם המורה יעשה סדנה בנושא מסוים בלי שהוא יכול להיות ער לתגובות של תלמידים, בלי שהוא מכוון ובאמת מעביר מסר ששווה לפנות אליו וכדאי לפנות אליו והוא כתובת ראויה, אז לא יפנו אליו.

הילה סגל: מעבר לזה שבשנים האחרונות יש שעות פרטניות שלתוכן זו הזמנות.

הילה סגל: אנחנו רוצים להגיד למורים – יש לכם פה הזדמנות לדבר עם הילדים ברמה יותר אישית.

הילה סגל: לברר איתם, להיות, ליצור איתם את הקשר שלפעמים הוא קשה יותר בפורום של כיתה מלאה.

הילה סגל: וגם להתייחס לדברים שנאמרו קודם לגבי פגיעה מינית.

הילה סגל: אני אחזור שוב ואגיד, הדברים הם מורכבים.

הילה סגל: אנחנו יודעים היום ש-50% מהילדים שנפגעים מינית לא מגלים סימפטומים.

הילה סגל: זאת אומרת המורכבות היא מורכבות גדולה, ובשביל לזהות ילד בסיכון, אנחנו צריכים להיות מסוגלים ללוות לאורך זמן, אנחנו צריכים להיות מצוידים בשותפים, ואנחנו כן מקיימים פעילויות גם בכיתות וגם בחדרי המורים, בנושא של מניעה ושל זיהוי ילדים שחלילה נפגעו או הוטרדו מינית.

הילה סגל: ושוב להגיד, גם כאן זה מורכב ודורש רגישות.

הילה סגל: ישנם מצבים שבהם אנחנו ערים אפילו לכך שפקידי הסעד אומרים לנו יש over דיווח.

הילה סגל: אתם מדווחים יותר מדי, אתם מדווחים, מעבירים מידע גם לגבי ילדים עם מורכבויות שלא דורשות את השיתוף הזה.

הילה סגל: צריך להבין ולהכיר את התופעה, על כל המורכבויות שלה.

הילה סגל: תודה.

אלכס מילר: תודה.

אוריה בוקובזה: אפשר לשאול אותך שאלה?

אלכס מילר: לא.

אלכס מילר: כן.

רועי בן מנחם: רועי בן מנחם מעמותת על"ם, מנהל תחום עבודת רחוב.

רועי בן מנחם: אנחנו פוגשים את הנערים בלילה.

רועי בן מנחם: אני גם מורה בבית ספר, בתיכון, אז אני רואה ככה את הרצף גם ביום וגם בלילה.

רועי בן מנחם: נקודת המוצא שלנו שאין ילד שלא רוצה להיות חלק ממערכת לימודית, מערכת בית ספרית.

רועי בן מנחם: אנחנו רואים את הילדים שכמה משפט, מילה של מחנך, מורה מקצועי, נחרטת אצלם שנים, שנים, שנים אחרי.

רועי בן מנחם: אני חושב שאנחנו צריכים לעשות את כל המאמצים לעזור להם, להאיר את הכוחות שלהם.

רועי בן מנחם: יש להם המון כוחות ויכולות, לנערים בסיכון ולהצליח להביא את החכמה שלהם לתוך בית הספר ולהצליח לייצר עוד שפות בבית הספר, מעבר לשפה המקובלת.

רועי בן מנחם: הרבה פעמים אנחנו שמים את המשקפיים הלימודיים, והילד או הילדה מצליחים במתמטיקה או בלשון, אנחנו מסמנים V וזה בסדר.

רועי בן מנחם: יכול להיות שבלילה הילד/הילדה הם בכלל משהו אחר.

רועי בן מנחם: אני רוצה לשים דגש על איתור נערות בסיכון בתוך בית הספר, שפחות עושות בלגן, פחות הולכות מכות, פחות עושות גרפיטי, והסיכון שלהם הוא יותר פנימה, וצריך לשים על זה דגש.

רועי בן מנחם: ומשפט על היועצות, אני לא יודע מי קשור לזה, אבל שבאמת יועצות הולכות ומתרחקות מהתלמידים, בגלל ריבוי האבחונים והטפסים שהן צריכות לשלוח כל הזמן על לקויות למידה.

רועי בן מנחם: אני חושב שצריך לעזור, להקל עליהן, שיוכלו יותר להתקרב לעבודה המהותית שלהן בייעוץ לבני הנוער.

רועי בן מנחם: תודה.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: כן.

חיים להב: חיים להב, משרד החינוך, מנהל האגף לקידום נוער.

חיים להב: אני רוצה לענות לאורייה ואולי טיפה להגיב על הדברים של קודמי.

חיים להב: אני חושב שאם אנחנו נשים את המאמץ של האיתור רק על הכתפיים של מערכת החינוך, אז נעשה טעות גדולה.

חיים להב: זה אחד.

חיים להב: שניים, המאמץ הזה באמת לא חייב ליפול על בעלי תפקידים מסוימים מבחינת האחריות.

חיים להב: זה חייב להיות מה שנקרא ב-DNA של כל מורה.

חיים להב: והמערכת מנסה, גם באמצעות החוזרים, גם באמצעות המנהלים ובעיקר באמצעות הדיונים בכיתות מורים, או מה שנקרא במעגלי מורים וגם בהכשרות היום, לתת מענה או כלים או יכולת זיהוי ראשונית, גם לכלל המערכת כדי לאתר את הילדים האלה.

חיים להב: עכשיו, אסור להישאר רק בקטע של האיתור.

חיים להב: אמרתי את זה גם בפאנל הקודם.

חיים להב: יש שלב נוסף של הניטור של אחרי האיתור.

חיים להב: ברגע שאיתרת, רק התחלת את התהליך וכל העבודה מתחילה רק.

חיים להב: ובמהלך הנוסף שאנחנו כרגע נמצאים, יש גם כלים שפותחו על ידי שפ"י בהקשר הזה, בתוך מערכת החינוך, מהלך של ניטור לאורך כל הדרך.

חיים להב: מה קרה להם אחרי שהתערבת.

חיים להב: מה קרה להם תוך כדי תנועה, כדי לדעת לאיפה אנחנו הולכים הלאה.

חיים להב: ובנקודה האחרונה שאת העילית, אני חושב שהרעיון שלך לגבי מה תפקיד של התלמידים בתוך הפריט הזה או האלמנט הזה של האיתור, הוא חדשני וצריכים לחשוב איך עושים את זה וזה חשוב מאד.

חיים להב: בוודאי ההורים, אבל התלמידים זה חידוש.

חיים להב: המקום שלהם הוא המרכזי כאן.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: זהו?

אלכס מילר: כן.

צורית: שלום, קוראים לי צורית ואני עובדת במרכז של נוער בסיכון בירושלים.

צורית: רק חשוב לי להכניס ככה גם את המוטיב של הטבע.

צורית: המרכז שאני עובדת בו נקרא מרכז יעלים והוא בתוך אתר עין יעל, והוא עובד בשיטה של טבע תרפיה.

צורית: אני חושבת שכמו שמדברים פה על מורים שמתרחקים מהנוער, גם בכלל יש תהליך של התרחקות מהטבע שקורה, ואני חושבת שהטבע יכול להיות כלי טיפולי מאד מאד טובה, שיכול לעזור להגיע דווקא לבני הנוער.

צורית: אתמול היינו באיזה שהוא טיול של סנפלינג, וסתם, אני חושבת על דברים שהחברה' אמרו לי בסוף הטיול, על איך שהטבע עוזר להם להתגבש ולהתגבר על פחדים וכל מיני דברים שכאילו יכולים לעזור לנו בעבודה עם הנוער.

צורית: אז חשוב לי להביא ככה את הקול של הטבע, שקשור מאד לדעתי לטיפול.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: כן, גברתי.

נעמי פייגין: שמי נעמי פייגין מהכשרת מורים בוינגייט.

נעמי פייגין: בכל מה שאני שומעת כאן, נשמע צורך מאד חזק להכשיר את המורים לנושא הזה.

נעמי פייגין: עכשיו, אם אנחנו מדברים על עניינים פרקטיים, ועדת החינוך של הכנסת, קל מאד לדעתי שתכוון לדרישה שבתכנית הלימודים של הכשרת המורים בכל המכללות, יהיה איזה שהוא קורס, חצי קורס, רבע קורס, שיעסוק בעניין הזה.

נעמי פייגין: ואני מכירה היטב את כל תכניות ההכשרה של כל המכללות להכשרת מורים.

נעמי פייגין: אין כזה דבר.

נעמי פייגין: אז כמו שלקח המון שנים עד שהכלילו בכלל איזה שהם קורסים בהכנה של מורים לטיפול בילדים עם צרכים מיוחדים בתוך כיתה הטרוגנית, שגם זה עדיין לא נמצא בכל התכניות, אז כאן זה קל מאד להביא לדרישה כזאת, להכליל משהו בהכשרת המורים.

נעמי פייגין: ואז זה יענה על כל מה שהרבה אנשים העלו כאן, שמורים בכלל יהיו יותר רגישים לעניין, יפתחו עיניים, יידעו לאתר, יידעו מה לעשות, יידעו למי לפנות.

נעמי פייגין: היום זה על בסיס אישי – יש מורים רגישים יותר ואחרים פחות.

נעמי פייגין: אז זאת הצעה פרקטית.

אלכס מילר: אוקי, תודה.

אלכס מילר: טוב, רבותי, תודה.

אלכס מילר: בגדול הבנו.

אלכס מילר: תשמעו, מה שחשוב לי מאותן השאלות שאני גם העליתי ואנחנו חזרנו בסופו של דבר לאותה נקודה.

אלכס מילר: אין ספק שמערכת החינוך היום היא זאת שחייבת לקחת על עצמה אחריות בעניין של האיתור.

אלכס מילר: אי אפשר להוריד את זה על מצב שמישהו בצורה מקרית כזו או אחרת יוכל לזהות ילד, וגם הכלים שעומדים לרשות מערכת החינוך הם הכלים הטובים ביותר כדי לבוא ולזהות, וגם לטפל.

אלכס מילר: זה דבר ראשון.

אלכס מילר: דבר שני, אכן אנחנו רואים בחשיבות רבה מאד את התכנית של הכשרת המורים.

אלכס מילר: אין ספק שללא ידע של מורה שנכנס לכיתה איך לזהות ואיך לטפל, אנחנו יכולים לראות לא רק את המצב שלא יזהו, אלא גם להיפך – הכוונת ילדים לכיוונים הלא נכונים, וזה גם יכול ליצור סוגיות שונות של בעיות.

אלכס מילר: זה דבר שני.

אלכס מילר: אנחנו אכן שמענו שהמערכת מנסה לפחות להתמודד עם הסוגיות הקשורות לסקטורים שונים, לתרבויות שונות, וזה דבר חשוב מבחינתנו, כי גם שם, אנחנו התייחסנו לזה בעבר.

אלכס מילר: העניין של מנטאליות והעניין של עלייה והעניין של התנהגות במגזרים שונים, זה דבר שמשפיע ישירות על החינוך של אותו ילד, שלפעמים גם אם מנסים להשוות אותו לשאר הילדים, כמובן שיהיה קושי רב לטפל גם בבעיות שהוא מתמודד עם הבעיות בכיתה.

אלכס מילר: מבחינתי, אנחנו גם שמענו על הנושא של משרד הקליטה, אנחנו גם נעשה ישיבה על הנושא הזה, כאשר הדברים יהיו יותר ברורים.

אלכס מילר: אני רוצה כמובן לברך את כל מי שעוסק בסוגיה הזאת, הסוגיה הלא פשוטה.

אלכס מילר: אתם עושים עבודת קודש, ומבחינתנו הלוואי ובאמת היינו יכולים לתת את כל הכלים הנדרשים בשביל לטפל במערכת.

אלכס מילר: שמענו גם את הסוגיה של האחיות.

אלכס מילר: הנושא הזה גם היה חלק מהדיונים בוועדת החינוך בעבר.

אלכס מילר: בעיקר זה עולה בוועדת העבודה והרווחה.

אלכס מילר: אני מקווה מאד שבאמת נוכל לפחות בשילוב ידיים, גם ומשרד החינוך, לתת את מקסימום הפתרונות גם בעניין זה.

אלכס מילר: אנחנו מסיימים את הדיון להיום, אבל כמובן שאנחנו לא השלמנו את הנושא.

אלכס מילר: וועדת החינוך תערוך ישיבות נוספות על כל עניין ודבר, וכמובן כולכם מוזמנים לדיונים של הוועדה.

אלכס מילר: תודה רבה.