הוועדה המיוחדת לבחינת בעיית העובדים הזרים, כנסת 18, פרוטוקול מספר 70, 2011-12-06 10:30

ניצן הורוביץ: היום יום מיוחד בכנסת, יש הרבה מבקרים, הרבה יותר מן הרגיל ויש הרבה אנשים שהם בכניסה, אז יצטרפו אלינו בהדרגה.

ניצן הורוביץ: הזמן שלנו מוגבל אז אני חייב להתחיל.

ניצן הורוביץ: מי שיבוא נצרף אותו ונתן לו רשות דיבור.

ניצן הורוביץ: בוקר טוב לכולם, אני שמח לפתוח את הישיבה הזו של ועדת עובדים זרים בכנסת, ישיבה מן המנין, לרגל יום הזכויות האדם הבינלאומי.

ניצן הורוביץ: בשבועות ובחודשים האחרונים, הכנסת הזו היא לא בדיוק המקום שממנו יוצאות בשורות חיוביות בענין זכויות אדם בכלל ואנחנו עכשיו בעיצומו של גל חקיקה פוליטי בכנסת כנגד ארגוני זכויות האדם, כנגד התקשורת החופשית, כנגד האקדמיה וב"גדול" – כנגד הדמוקרטיה.

ניצן הורוביץ: לכן, מצאנו לנכון דווקא ביום הזה לכנס ישיבה מיוחדת של הועדה כדי להעלות על נס את זכויות האדם.

ניצן הורוביץ: את יום זכויות האדם, חוגגים בכל העולם בעשירי בדצמבר.

ניצן הורוביץ: ביום העשירי בדצמבר 1948, התקבלה הכרזה לכל באי עולם, בדבר זכויות האדם.

ניצן הורוביץ: ההכרזה הזו – למי שלא מכיר, נולדה בעקבות השואה והתפרסמה מספר חודשים אחרי שקמה מדינת ישראל ומדינת ישראל אז, וגם לאורך השנים, היתה מהתומכות הבולטות של ההכרזה הזו כי ראינו בה תמיד משהו שמאד קשור בנו, במדינת ישראל, בעם היהודי ולכן, יום זכויות האדם הבינלאומי הוא גם יום ישראלי ויום יהודי מאד.

ניצן הורוביץ: אני יודע שהיום זה לא נתפס כך בישראל, ככלל זכויות אדם הפכו להיות מושג עוין וארגוני זכויות אדם נתפסים לפעמים כאיזשהם ארגונים חצי אויבים במדינה הזו אבל, אני לא רואה את זה הדברים בצורה הזו.

ניצן הורוביץ: אני חושב שארגוני זכויות האדם הם מקור הכח של מדינת ישראל ושל החברה הישראלית, ולכן, אני עושה כחבר כנסת כל מה שאני יכול כדי לתמוך בהם ולחזק אותם.

ניצן הורוביץ: במסגרת הזו של ארגוני זכויות האדם והיוזמות השונות, יש מספר ארגונים שעוסקים בסיוע, בטיפול ובייצוג של כל האוכלוסיה שהיא לא אזרחי ישראל, ויש הרבה מאד קבוצות וסוגים ושמות וכינויים.

ניצן הורוביץ: אני מתייחס בדיון הזה לכל אותה אוכלוסיה גדולה שנמצאת בתוכנו, שעובדת כאן, ששוהה כאן, שנולדה כאן, כל אחד לפי נסיבותיו, שכולם אזרחי ישראל ולכן נמצאים במעמד מיוחד.

ניצן הורוביץ: גם הנושא הזה עומד בחודשים האחרונים תחת מתקפה קשה ביותר.

ניצן הורוביץ: זאת אומרת, יש לנו מתקפה כללית על ארגוני זכויות האדם ובתוכה מתקפה ספציפית על הנושא של של עובדים זרים, מסתננים, מהגרי עבודה – תקראו לזה איך שתקראו לזה.

ניצן הורוביץ: גם בענין הזה יש הרבה מאד אחיזת עיניים והולכת שולל מצד גורמים מסויימים.

ניצן הורוביץ: בעיקר מעציב ומאד מצער לראות שאותם גורמים, שלפעמים הם עומדים מאחורי הבאת עובדים זרים לישראל מכל מיני אינטרסים, הם אלה שמתקיפים את הארגונים על הפעילות שלהם למען האנשים שכבר נמצאים כאן וזו התנהגות שיש בה הרבה צביעות בעיניי.

ניצן הורוביץ: לכן, אני רואה את הדברים בצורה אחרת לחלוטין ויום זכויות האדם הבינלאומי על פי הכרזה אוניברסלית על זכויות האדם וחוקי מדינת ישראל אנחנו מחוייבים ביחס הולם לכל אדם שנמצא כאן, זו נקודת הבסיס, לכל אדם שנמצא כאן.

ניצן הורוביץ: אנחנו לצערי, נכשלים בזה בצורה מאד קשה.

ניצן הורוביץ: אני לא אכנס לפרטים לגבי סוגים ספציפיים של קבוצות בקרב הלא-אזרחים אבל, לגבי כמעט כל הקבוצות אפשר להגיד שאנחנו נכשלים בכך באופן קשה.

ניצן הורוביץ: תקראו את ההכרזה ואם תקראו את החוקים שלנו, של מדינת ישראל, תראו שרבים מהם לא מיושמים, לא חלים ביחס לקבוצות גדולות של אנשים שנמצאות בתוכנו –חלקן שנים רבות, עובדים כאן קשה וגם תורמים למקום הזה, כמו אחרים.

ניצן הורוביץ: לכן בחרתי את הישיבה היום - ביום זכויות האדם הבינלאומי, להקדיש לגורמים שאינם גורמים ממשלתיים, אני הגדרתי את זה בלוח הועדה כגורמים פרטיים, גורמים פרטיים שהם עמותות ויחידים וארגונים מסוגים שונים, שנותנים את הלב והנשמה למען אותם אנשים שהם אנשים במעמד מוחלש מאד.

ניצן הורוביץ: לצערי, המדינה - לא רק שלא בדרך כלל, מעט מאד מסייעת במאמצים האלה, אלא שהיא רק מפריעה ומקשה ומהלכת אימים ומפחידה.

ניצן הורוביץ: חשוב לי מאד שיצא מן הכנסת קול קצת אחר, שמן הבית הזה ייצא קצת קול אחר לפחות ביום הזה, לא קול של הפחדות ואיומים על אנשים שמלכתחילה הם במעמד מוחלש מאד, אלא קול לטובת אלה שמנסים לעזור להם ולשפר את מצבם, לשפר את מצבם לטובתם ולטובתנו, לטובת כל החברה.

ניצן הורוביץ: זו הגישה שלי בוועדה הזו מאז שנכנסתי לתפקיד הזה ולכן הזמנתי אתכם כאן היום, במיוחד הזמנו אנשים שבדרך כלל לא באים הנה לכנסת, הארגונים הגדולים באים ומיוצגים ונוכחים בהרבה דיונים אבל כאן, יש לנו גם נציגים של ארגונים קטנים, של קבוצות, של יחידים, של בודדים אפילו, שלקחו יוזמה ופתחו בפעילות, והיום רצינו פשוט להביע הערכה והוקרה, גם את זה אפשר לעשות לפעמים, לא רק להתקיף ולאיים ולהפחיד.

ניצן הורוביץ: אפשר גם להגיד 'תודה' ולהביא את האנשים האלה הנה, לישיבה רשמית, כדי לשמוע אותם, כדי שיספרו על הפעילות שלהם ושגם אחרים יוכלו ללמוד מן הדברים הטובים שהם עושים.

ניצן הורוביץ: יש לי כאן רשימה של ארגונים ואנשים שידברו.

ניצן הורוביץ: מי שבכל מקרה רוצה לקחת חלק ולא דיבר קודם עם הועדה, מוזמן להעביר פתק לדנה עם השם ואז אני אתן את רשות הדיבור לפי התור.

ניצן הורוביץ: אני גם מזכיר שהישיבה הזו מוקלטת, משודרת באינטרנט וגם הפרוטוקול יפורסם ותוכלו להשתמש בו.

ניצן הורוביץ: מכיוון שיש הרבה אנשים, אז בבקשה תצטמצמו בזמן כדי שלא אצטרך לקטוע.

גדעון קוּנטָר: אני פרופסור בלימודי עבודה וכבר די הרבה שנים אני עסוק בקשר שבין האוניברסיטה וחוקריה ותלמידיה, בקשר ביניהם לבין העיר תל אביב יפו והאוכלוסיות החלשות והמוחלשות שהם אזרחים אינם אזרחים.

גדעון קוּנטָר: חלק גדול מן הפעילות שלי עד עכשיו היה גיזרת יפו עם אזרחים ערבים, עם אזרחים יהודים, עם יוצאי אתיופיה, כל האוכלוסיות מן הסוג הזה.

גדעון קוּנטָר: בשנתיים האחרונות "התגלגלתי" בצורה כזו או אחרת לעבוד עם מהגרי עבודה והפליטים בתל אביב, בתחילה מתוך מפגש עם הארגון המאד חשוב שנקרא Israeli children שמנסה להגן על המעמד של ילדים שלמדו פה, מדברים עברית, רוצים לחיות פה, הם מודרים מן החברה, והם עכשיו מועמדים לגירוש.

גדעון קוּנטָר: משם למדתי להכיר את הקהילות השונות של מהגרי עבודה על סוגיהם השונים והפליטים, והבנתי שצריך לעשות משהו מאד דחוף בהינתן שהקריאה שלי של המצב היא דומה מאד לקריאה של חבר הכנסת הורוביץ.

גדעון קוּנטָר: הבעיה עצמה לא נולדה פה, היא בעיה גלובלית, היא במיוחד אקוטית במזרח הים התיכון בגלל המיצוב שלנו.

גדעון קוּנטָר: בהינתן זאת, עם כל מה שממשלת ישראל עושה ועשתה היא רק מחריפה את הבעיה מזה שלא יכולים לסגור את הגבול כמו שצריך ולא בנו גדר כבר הרבה שנים, עשו דברים אחרים עם הכסף שלנו במקומות אחרים, דרך זה שתומכים ומאפשרים לחברות כח אדם להביא לפה אנשים במעמד עוד יותר מוחלש שכולל דמי תיווך ברמה של פי עשרות מאשר המותר, כולל אי אכיפה של חוקי עבודה, כולל כל הדברים שיוצרים אוכלוסיה חלשה אוכלוסיה מוחלשת עוד יותר, ואפילו מייצרים מוטיבציה לאנשים להישאר פה כי אין להם ברירה אלא להישאר פה כדי לשרוד את הצורך להחזיר כספים במקום מוצאם.

גדעון קוּנטָר: בהינתן זה השאלה היא מה עושים?

גדעון קוּנטָר: והתשובה שלי קודם כל האחריות היא שלכם, אתם הבאתם אותם, אתם ממשיכים להביא אותם, אתם ממשיכים להחליש אותם, אתם מייצרים את הבעיה.

גדעון קוּנטָר: הם פה עכשיו ומה צריך אזרח בעל כוונות טובות ופטריוט לעשות?

גדעון קוּנטָר: והתשובה היא לאפשר לאנשים לחיות בכבוד כל עוד הם פה, לאפשר להם לחזור הביתה בתנאים שמתאימים להם ורצויים להם, אם הם רוצים או נאלצים לחזור.

גדעון קוּנטָר: מה שאני יודע לעשות זה ללמד אז יחד עם ארגון "מסילה" שאנשיו יציגו את עצמם ויחד עם ארגונים אחרים, הקמנו ארגון שהוא מנוהל על ידי נציגים של "מסילה", על ידי מתנדבים, על ידי אנשים כמוני ועל ידי חברי קהילת מהגרי העבודה, הקמנו ארגון שנקרא C.E.C - Community Education Center שמטרתו לתת קורסים ברמה האקדמית או רמה פרופסיונאלית, על ידי מתנדבים כמוני או אנשים שאני מצליח לגייס, לכל חברי הקהילות מן העובדים הזרים החוקיים לחלוטין, דרך כל התחום האפור והמורכב של מעמד, דרך - לאחרונה - גם הפליטים ומבקשי המקלט לסוגיהם השונים.

גדעון קוּנטָר: והקורסים ניתנים בתוך השכונה - רחוב לבנדה או באזור מסילה.

גדעון קוּנטָר: יש לנו סימסטרים, הקמנו ארגון שהוא ממש אקדמי או פרופסיונאלי.

גדעון קוּנטָר: הקורסים, פחות או יותר, יש לנו סמסטר שנמשך עשרה שבועות בכל פעם, כרגע הסמסטר התחיל לפני שלושה שבועות ויש לנו קורס לעברית שהוא קורס קריטי למי שרוצה לשרוד פה.

גדעון קוּנטָר: יש לנו קורס לפסיכולוגיה והתפתחות של ילדים, ומשפט סיכום הוא שיש קורס לניהול יוזמה ולניהול של עסקים קטנים, הרעיון הוא לתת לאנשים כלים שיאפשרו להם לצאת ממעעגל העוני, שיוכלו לקחת אתם הביתה וגם לומר דברים בשיבחה של מדינת ישראל במקרה והם אמורים לצאת מכאן, ולאפשר להם להילחם על המעמד החוקי שלהם.

ניצן הורוביץ: תודה רבה.

ניצן הורוביץ: אנחנו כאן רבּים ואני רוצה שלכולם תתאפשר זכות דיבור אז אני מבקש מאד לצמצם.

תמר שוורץ: אני מנהלת "מסילה", מסיל"ה הן ראשי תיבות של מרכז סיוע ומידע לקהילה הזרה, יחידת רווחה היחידה מסוגה בישראל, אני לא יודעת לגבי העולם – דווקא מעניין לבדוק - שנמצאת בתל אביב.

תמר שוורץ: ב 99' היא הוקמה.

תמר שוורץ: רק עירית תל אביב החליטה שאנשים חסרי מעמד חוקי הם בכל זאת בני אדם וזקוקים לטיפול, ולכן אנחנו גוף שהוא בעצם מימסדי, הוא עירוני, שעוזר לאנשים שהמימסד בידו השניה רוצה להרחיק מן המדינה.

תמר שוורץ: אנחנו מבינים שבקיומנו יש איזו סתירה או פרדוקס שהוא לא פשוט ליישוב אבל אנחנו מצליחים בכך שאנחנו מחזיקים את המקל משני קצותיו.

תמר שוורץ: כמו כל יחידת רווחה, יש לנו אינטק, יש לנו עבודה פרטנית, עם ילדים בסיכון, עם משפחות, יש לנו עבודה קהילתית ענפה, עם פעילים על מנת שהם יעזרו לעצמם ולחזק את הרשתות החברתיות שלהם ויש לנו גם פריטנציה להשפיע גם על מדיניות כאשר אנחנו לא מביעים עמדה פוליטית לגבי הימצאותם של האנשים האלה, האם צריך לגרש או האם צריך להביא אלא שכל עוד הם כאן –וזו האג'נדה של העירית תל אביב והיא מתאימה לי, גם כעובדת סוציאלית וגם כאדם וכאזרחית במדינה הזו, כל עוד הוא האדם כאן הוא אדם ולכן הוא זכאי לטיפול.

תמר שוורץ: אני לא יודעת אם שמעתם אבל אתמול והיום הנושא של הטיפול של עירית תל אביב בקהילה הזרה עלה לכותרות עקב מכתב שכתב ראש העיר לראש הממשלה, שאמר שהוא מרגיש כמו סיזיפוס שמגלגל את האבן אל ההר.

תמר שוורץ: יצאה עליו ביקורת של קיטור, הרבה ביקורת כאילו הוא לא מעוניין, הוא מתרחק ומתנכר לקהילה הזרה וזו בפירוש לא העמדה.

תמר שוורץ: העמדה היא: קשה לנו, אנחנו לבד, אנחנו קורסים, במיוחד מאז כניסת מבקשי המקלט ב- 07' הזרם גובר והולך, הותירו אותנו לבדנו חשופים בצריח ועומדים אל מול העבודה הענקית.

תמר שוורץ: בגלל שאנחנו יחידת הרווחה היחידה אז רק אנחנו מקבלים את הסוציאלי.

תמר שוורץ: יש ארגונים אחרים עם יומרות אחרות.

תמר שוורץ: זה 'על קצה המזלג'.

ניצן הורוביץ: תודה.

ניצן הורוביץ: אתם מוזמנים גם לומר את דעתכם על הסוגיה, אנחנו בישיבה פתוחה, ולומר גם דברים שמציקים לכם וכואבים לכם ואם אתם חושבים שצריך לשנות אז בהחלט זה המקום.

יעל צוברי: אני עובדת קהילתית ב"מסילה".

ניצן הורוביץ: "מסיל"ה" כבר דיברו.

נעה גלילי: אני הדוברת של עמותת "ילדים ישראלים", שזו עמותה שמובילה את המאבק נגד גירוש הזרים מהגרי העבודה.

נעה גלילי: התחלנו לפעול לפני שנתיים כאשר יצא הכרזה שיתחיל גירוש מאסיבי של ילדים של מהגרי עבודה.

נעה גלילי: עד אותה שנה נתנו להם להישאר, לגדול ולהתחנך בישראל.

נעה גלילי: היתה מדיניות בלתי כתובה שהם נשארים פה ולא מגרשים אותם, לעומת האבות שאותם גירשו בצורה מסיבית.

נעה גלילי: אני כן אנצל את ההזדמנות הזו - - -

ניצן הורוביץ: שוב, אלה פעילים והם מכירים את הנושאים, כך שאת יכולה לגשת ישר לענין.

נעה גלילי: המערך שלנו קיבל כיוונים מעניינים חוץ מן המאבק המאד ממוקד נגד גירוש ילדים אנחנו נאבקים לדוגמה במתקן כליאה שהוא למעשה בית כלא לילדים, דבר שאף אחד מאתנו לא העלה על דעתו והילדים הם במתקן שאין בו נוהל מעצר, עוצרים את הילדים בצורה לא מבוקרת, אין לנו שום דרך לראות איך זה נעשה, מדיווחים של אמהות – רחל וליליה יספרו את הסיפור שלהן, לכן אני אקצר, מקום שלא נמצא בו אוכל לילדים, מתקני רחצה לילדים, את התינוקות רחצו בשירותים במקום ומצאנו את עצמנו נאבקים בבית כלא לילדים שנמצא בישראל מתחת לאף שלנו ולצערי ללא הרבה ביקורת ציבורית.

ניצן הורוביץ: אני יכול להגיד לך, שביום ראשון הקרוב הוועדה הזו תערוך ביקור במתקן ותבדוק את הענין לעומקו.

נעה גלילי: מצוין.

נעה גלילי: אגב, האבסורד הגדול שאני הייתי צריכה להעביר רשימה של דברים בסיסיים לילדים כדי שהם ילכו לקנות.

נעה גלילי: יש הרבה אבסורדים במאבק הזה, צריך לזכור שאלה מהגרי עבודה שהגיעו לישראל כחוק כדי לעבוד ושילמו דמי תווך שערורייתיים לקבלני כח האדם, ועד היום הם מנסים להחזיר את החובות האלה אז אתן את הבמה לרחל וליליה, ששתיהן אמהות לילדים שכלואים, הילד של רחל עלה לכיתה א' השנה ולא יודעים אם הוא מקבל מעמד, ללילאין יש שני ילדים, לאנס בן חמש בגן חובה, הם נדחו על ידי משרד הפנים ולא יקבלו מעמד, הם מועמדים לגירוש.

נעה גלילי: אלו אמהות שבעל כורחן נעשו מנהיגות של קהילה, הן אתנו במאבק, הן בוועד המנהל שלנו ובאסיפה הכללית והן באמת נשים שלי כבוד להכיר אותן.

רחל אלוורז: שלום.

רחל אלוורז: My name is Rachel, I have two children here and I am here in for almost five years now.

רחל אלוורז: Being in with children is a privilege for me and it is also an opportunity for me to be able to reach out for the community and be able to be a part of the struggle against the probation.

רחל אלוורז: There was also a point in my life that I wanted to give up, not because I am tired but because I am tired of hiding and trying to make it right for my children, but, when I look at them I realize that if I won’t stand up for them then who will stand up for them?

רחל אלוורז: The “Israel Children” organization has helped me a lot in getting a permit in time.

רחל אלוורז: They don’t know about the “cans”, they don’t know about the ones who are still in cans but, they stand up for them because they simply believe in our children, they simply believe that all children are equal, they simply believe that all children - no matter what color they have are equal, and deserve a better future.

רחל אלוורז: I like it here in , another family to rely on, “Israeli children”, who are willing to help us and are more than willing to listen or to talk, make us realize that we are a family away from home.

רחל אלוורז: The “Israeli Children” organization doesn’t only fight for the rights of our children but they basically fight for the future of our children so I just hope … they put them in the position where they will not just commit to their position but they will also commit to the trust the people here have in them and believe me when I say that this is my life now, and the life for my children.

רחל אלוורז: I just hope that the government will give our children the chance to prove their worth and I assure you that you won’t regret having them in your country because they're worth it.

ניצן הורוביץ: Thank you very much.

ליליה קרוזאדה: בוקר טוב לכולם.

ליליה קרוזאדה: תודה לכולם שאתם הזמנתם אותנו לדבר בוועדה.

ליליה קרוזאדה: קוראים לי ליליה, אני בת שלושים וחמש ויש לי שני ילדים.

ליליה קרוזאדה: לבן קוראים לאנס, הוא בגן חובה והקטן הוא בן שנתיים.

ליליה קרוזאדה: הגעתי לישראל עם אישור עבודה ועבדתי עם זקנה, והיה לי מאד קשה כאן, כשאני הייתי כאן בישראל כי אני לא יודעת מה קורה, מה יהיה, כי אני לא יודעת איך לדבר עברית מאז, ועכשיו אני למדתי את העברית ואת האוכל שאני הכי אוהבת.

ליליה קרוזאדה: אני אוהבת לאכול את האוכל הישראלי ואני גם חוגגת את החג השל הישראלים.

ליליה קרוזאדה: המצב הוא שהיה לי אישור קבוע רק לשלוש שנים ופתאום במקום שעבדתי הם לא סידרו את הרשיון שלי ואני רוצה לבקש מן הממשלה או כאן מכולם שתתנו לילדים שלנו להישאר כאן בגלל שהם נולדו כאן והם ישראלים.

ניצן הורוביץ: תודה רבה.

מיכאל דור: אני יוזם ומנהל של המתקן לטיפול בפליטים בתל אביב.

מיכאל דור: מהצגת העצמי שלי כבר עולה שיש לי פה "שתי נאמנויות" - מה שנקרא.

מיכאל דור: האחת אני פה מוצא את עצמי כנציג המימסד והמשרד ואעשה את זה כמיטב יכולתי והשניה, לא פעם במקום שהלב נמצא, בבעיות האמיתיות, הייתי ממקימי המקלט לקרבנות סחר בנשים שחברתי תציג אותה כאן.

ניצן הורוביץ: לא צריכה להיות סתירה, לא אמורה להיות סתירה בין שתי העשיות שלך.

מיכאל דור: היא קיימת.

ניצן הורוביץ: לצערנו הרב.

מיכאל דור: לצערנו הרב, היא קיימת ואני אציג את זה עכשיו, אחרי הצד של תפקידי במשרד הבריאות.

מיכאל דור: אנחנו מתמודדים עם מצב בלתי אפשרי, עם אוכלוסיה שאף אחד לא יודע את המספר שלה, נוכל 'לזרוק' מספר של מאתיים, מאתיים חמישים אלף איש ללא ביטוח רפואי, ללא הבטחת טיפול רפואי.

מיכאל דור: עם כל הרצון הטוב שהיה, שלא גוּבָּה כל כך על ידי האוצר, של מתן פתרונות לילדים, בחלקו דרך קופת חולים "מאוחדת" עם כל הבעייתיות של זה, עם הנחיה שלנו לתת בטיפות חלב את כל השירותים של 'טיפת חלב' ללא תשלום, ללא שום קשר למעמד, עם הוראה מפורשת שלנו שבשום מקום טיפול לא יהיה שום דיווח לשלטונות ההגירה, אנחנו ממש מקפידים על זה, למיטב ידיעתי מרבית המקומות מקיימים את זה, כל הדברים האלה שאנחנו עושים הם טיפה בים, למרבית האנשים.

מיכאל דור: הטיפול במרפאה שאני מנהל בתחנה מרכזית, שאני מפעם לפעם עושה שם תורנויות כרופא ואחר כך יודע שיעבור עלי לילה בלי שינה מן הדברים שאני רואה שם כי אני רואה שם דברים מזעזעים.

מיכאל דור: המדינה מתקשה להתמודד עם קליטה ברמה של החלטה, קודם כל, יש פה החלטה ערכית וגם ברמה של תיקצוב, מאתיים אלף איש, לתת להם טיפול רפואי במחסור הנוראי שהמערכת שלנו נמצאת בו, זה משימה מאד מאד בעייתית.

מיכאל דור: ברגע שאין החלטה ואין תקצוב אז "נוחתות" על השולחן שלי בקשות ודרישות שכל אחת מהן קורעת לב ואני לא מדבר 'באויר', יש לי על השולחן השבוע בקשה על שם אדם שהגיע מאריתריאה אבל אני אקצר.

מיכאל דור: אין לנו תקציב לטפל בחולים, והנקודה האחרונה שהכי מכאיבה היא אלה שעברו את העינויים בסיני, ונקלענו לזה, כשמגיעה אלינו אחרי מספר חודשים, אשה בחודש השמיני להריונה אחרי אונס ואנחנו לא יכולים לעזור לה, ומישהו פה אמר: המדינה יצרה את הבעיה שהמדינה תפתור את זה - אין דבר שיותר רחוק מן האמת.

מיכאל דור: המדינה מתמודדת עם בעיות שלא אנחנו יצרנו אבל אנחנו צריכים לנסות להתמודד אתן.

ניצן הורוביץ: כן, תודה.

ויקטוריה גולצמן: אני מנהלת מסגרות לטיפול בקרבנות סחר.

ויקטוריה גולצמן: המסגרות קיימות והן בעצם לא יוזמה פרטית אלא שהן בעקבות החלטת ממשלה.

ויקטוריה גולצמן: אנחנו נותנים מענה לאנשים שזוהו כקרבנות סחר על ידי המדינה ומעניקים טיפול פסיכו-סוציאלי במימון מלא של המדינה.

ויקטוריה גולצמן: כמובן שכל השירותים הרפואיים וכיוצ"ב ממומנים על ידי משרד הבריאות.

ויקטוריה גולצמן: משנת 2009 אנחנו גם מעניקים טיפול לאוכלוסיה של מבקשי מקלט, שמתוכם זוהו קרבנות סחר.

ניצן הורוביץ: נפגשנו לפני מספר ימים ויש עוד מספר דברים לספר.

ניצן הורוביץ: בקיצור.

ויקטוריה גולצמן: יש לנו הרבה דברים לספר, אבל, אחת המטרות שבשבילה הגענו לכאן היא שאנחנו רוצים לשמוע מה יש בקהילה ומה השירותים שיש, כי למדנו שבלי קהילה אנחנו לא יכולים להכין את האנשים לקראת יציאה מן המקלט.

ויקטוריה גולצמן: גם אלה שמקבלים אשרות עבודה וגם אלה שמסיימים את השהות שלהם במקלט, צריך להכין אותם לחיים עצמאיים ובלי קהילה אנחנו לא נוכל לעשות את זה, בין אם בן אדם שב למדינת המקור ובין אם הוא נשאר במדינת ישראל.

ניצן הורוביץ: מי האנשים שמגיעים אליכם ומדוע?

ויקטוריה גולצמן: האנשים שמגיעים אלינו הם אנשים שזוהו על ידי משטרת ישראל ויכול להיות שאותרו על ידי ארגונים חברתיים, וזוהו על ידי משטרת ישראל כקרבנות סחר.

ניצן הורוביץ: מה זה אומר?

ויקטוריה גולצמן: כתוצאה מניצול מאד ברוטלי, גם של הנשים, שבזמנו זה היה סחר לצרכי ניצול מיני, מהגרי עבודה, שהעבירה היא לא רק אחזקת דרכון וניצול מינורי אלא אחזקה בתנאי כליאה, ניצול מאד משמעותי מבחינת הלנת שכר ותנאי מחיה, ומקרב מבקשי מקלט הם אנשים שלמעט העינויים שהם עוד תת אוכלוסיה בתוך הקבוצה הגדולה, עברו גם תשלומי כופר, גם אונס מתמשך וגם עינויים מאד קשים, כדי להשיג איזושהי טובה כלכלית.

ניצן הורוביץ: כמה יש אצלכם עכשיו, גברים ונשים?

ויקטוריה גולצמן: בשני מקלטים התפוסה יכולה להיות מכסימלית כלומר שלושים וחמישה מקומות.

ויקטוריה גולצמן: כיום אצל הנשים אנחנו מטפלים בעשרים ושלש שנים וששה ילדים.

ויקטוריה גולצמן: אצל הגברים כרגע נמצאים שלשה עשר גברים אבל אנחנו מטפלים בכמאה עשרים שמפוזרים ברחבי הארץ, בעבר טיפלנו בעיקר בעובדי חקלאות שרובם מתאילנד ונפאל.

ניצן הורוביץ: עובד חקלאות כזה, מה קרה לו שהוא הוגדר כקרבן סחר?

ויקטוריה גולצמן: יש מספר סוגיות לבחון את העבירה לצרכי סחר, חלק הופנה כקרבן סחר ואין פה משפטנים יחד אתי אבל, בשורה התחתונה זה עושק ברמות מאד מאד משמעותיות, ובנוסף לזה זה פשוט הכפפה של האדם, זה לראות במהגר העבודה איזשהו אמצעי: "במקום אותו טרקטור אז אני כבר אשתמש באותו אדם ואני אפיק ממנו רווחים".

ויקטוריה גולצמן: פשוטו כמשמעו.

מיכאל דור: במקור הקמנו את המקלט לקרבנות סחר שיעידו במשפטים של הסרסורים.

מיכאל דור: עם הזמן זה הפך להיות יותר ויותר בלי קשר הכרחי לנושא המשפטי.

ויקטוריה גולצמן: חשוב לציין כי אין תנאי להיות במקלט, אין תנאי שאדם חייב להיות עד, שיתוף פעולה אינו תנאי לכניסה למקלט, זה בעיקר רצון של האדם והמדינה, במקרה הזה, נותנת מענה.

ניצן הורוביץ: תודה רבה.

שרה רובינסון: שלום, אני רכזת זכויות מיעוטים באירגון אמנסט אינטרנשיונל, כמו שכבר יודעים, אמנסטי הוא ארגון עלמי אבל היום אני לא כאן כדי לדבר על אמנסטי אלא על תכנית שעשינו עם מחלקת החינוך שלנו שזה הכשרה של כמאה פליטיים באשדוד, ערד ובתל אביב ועכשיו הם קבוצות עצמאיות שעושות פעילויות כדי לקדם עניינים שהם בוחרים בתוך הקהילות שלהם.

שרה רובינסון: מדובר בקבוצות שהן לא בדיוק שייכות לאמנסטי אבל הן כן קיבלו איזו הכשרה.

שרה רובינסון: כאן יש שני נציגים מכל קבוצה שהכינו דקה אחת, של משהו להגיד על העבודה שהם עושים, כי היוזמות מאד חשובות בתוך הקהילות שלהם.

הגוס דאוויט בינה: My name is Dawit, I am twenty-seven years old, I arrived in in September 2007.

הגוס דאוויט בינה: I was forced to go to the army in ; I was forced to go to the army even though I did not want to go.

הגוס דאוויט בינה: I know that in people go to the army but in it is different.

הגוס דאוויט בינה: People are forced to go to the army for many years.

הגוס דאוויט בינה: They have no choice and are controlled by the government, working like slaves.

הגוס דאוויט בינה: I was taken to the army and I knew that I could not do it any longer, so I left .

הגוס דאוויט בינה: In I am a criminal because I left the army and if I go back there… they will arrest me and beat me or they might just kill me, if they see me.

הגוס דאוויט בינה: It is not easy to come here.

הגוס דאוויט בינה: People think that we are coming to work but if we had a chance there then we would never come because the journey is hard, so hard and many people died on the way… I was caught by the army, they put me in prison, they beat me badly and I suffered a lot.

הגוס דאוויט בינה: I was there for three weeks and then they released me.

הגוס דאוויט בינה: Life in is very difficult for a refugee, people are not allowed to work so they cannot pay for food and apartments.

הגוס דאוויט בינה: People live in some very crowded places and sleep outside.

הגוס דאוויט בינה: I am very lucky because I was given a permit to work but this does not mean that I have a lot of chances to work.

הגוס דאוויט בינה: For example, I was working as a dishwasher in a nice bar in Jaffa, they took me but they never gave me health insurance and, once I was sick and I could not see a doctor - - -

ניצן הורוביץ: Where do you work now?

הגוס דאוויט בינה: I work in a barber shop, in Neve Sha’anan.

הגוס דאוויט בינה: I did not have the chance to see a doctor, I have never received treatment because they said I would have to pay a lot of money for it and I could not pay it.

הגוס דאוויט בינה: Only after I went to the “human rights” they called my employer and after six months I got health insurance.

הגוס דאוויט בינה: Most of the refugees are not as lucky as me.

הגוס דאוויט בינה: I am a part of the Amnesty international, I am very happy to - - -

עלי אחמד אסמעיל: Hello, my name is Ali Ahmed Isma’el.

עלי אחמד אסמעיל: I am thirty-five years old, from Darfur, from .

עלי אחמד אסמעיל: Actually due to the genocide war and other crimes in Khartum, against the people in Darfur, I left Darfur to - - - and after a long journey and one more year I came to .

עלי אחמד אסמעיל: I have been four years in , it is really good, I work in a small place, cleaning - - - right now I work in Tel Aviv Yaffo.

עלי אחמד אסמעיל: Besides my daily life, I am an activist in Jerusalem community, I share in - - - for human rights, seminars, lectures, educations, - - - them with the new environment here in Israel.

עלי אחמד אסמעיל: Generally, lately, we know that a lot will come, entering [across] the border, and we see the ways that the State solve the problem, but unfortunately, also, we care that Israel is going to build a reputation that ten thousand will tell about it and also, the Knesset will discuss, later, the law, see that everyone who crosses the board will - - - also us, - - - actually Israel compared with other countries - - - I hope is that they will solve the problem with better ways for us ... Thank you.

ניצן הורוביץ: Thank you, thank you very much.

ניצן הורוביץ: Are you from the same group?

עלי אחמד אסמעיל: Yes.

ניצן הורוביץ: So we have to move on because we have many to hear.

ניצן הורוביץ: Okay, maybe a half a minute, make it very short, please.

אדם עבדאללה גומה: Hello everybody.

אדם עבדאללה גומה: I will make it short.

אדם עבדאללה גומה: I am very happy to see you here, my name is Abd’alla Guma, I am twenty-six years old.

אדם עבדאללה גומה: I have been in for four years, I left Darfur to , I was in a camp and they burnt my village.

אדם עבדאללה גומה: They killed many people and tried to kill me.

אדם עבדאללה גומה: I “fell” into a refugee camp, then I came to .

אדם עבדאללה גומה: It is very hard in for refugees.

אדם עבדאללה גומה: We have this problem with the visa and it is a big problem for us, it says clearly that we cannot work.

אדם עבדאללה גומה: If we get a job, the point is that we cannot work, if - - -

ניצן הורוביץ: A final word, please, just one last sentence.

אדם עבדאללה גומה: Okay, we took the course about human rights and we learnt a lot about it, and we also learnt how we can work with our communities and how we can demand from the Israeli Government our rights, so thank you very much.

ניצן הורוביץ: Thank you.

דנה פיגלמן: שלום לכולם, אני סטודנטית לגיאולוגיה בגבעת רם באוניברסיטה העברית ואני מרכזת את תכנית הסיוע לפליטים ומבקשי מקלט בירושלים בהתנדבות, יחד עם טלי אבנטל, שנמצאת בחו"ל ולא יכלה להיות כאן היום.

דנה פיגלמן: נמצא אתי פה שי, שמרכז את לימודי השפה העברית, ומיכל שמתנדבת אתי כבר הרבה חודשים.

דנה פיגלמן: לפני הנתונים של הכנסת, מנובמבר שעבר, יש בירושלים בין שמונה מאות לאלף פליטים ומבקשי מקלט.

דנה פיגלמן: הקהילות בעיר הן מסודן, מאריתריאה ומאתיופיה.

דנה פיגלמן: יש ביניהן גם משפחות רבות עם ילדים.

דנה פיגלמן: כמו שאתם ודאי יודעים הרשויות בעיר מספקות לאוכלוסיה שירותים ברמה הבסיסית בלבד; חיסונים, התערבות סוציאלית במקרה חירום אבל בכל מה שקשור לרווחה אין טיפול בשיגרה, ואין עבודת מניעה.

דנה פיגלמן: לשמחתנו יש את חוק חינוך חובה.

דנה פיגלמן: ארגוני הסיוע לפליטים פעילים בעיקר בתל אביב בירושלים יש ואקום מבחינת ארגוני הסיוע וגם חוסר היכרות ומודעות של קהילת הפליטים עצמה עם ארגונים ותחומים רבים קשורים לביורוקרטיה חינוך עבודה ותחומים נוספים.

דנה פיגלמן: אנחנו מרגישים שיש צורך לסייע במקומות בהם אין אף אחד אחר שזה התפקיד שלו פה בעיר ולכן, משנת 2007 ההתארגנות שלנו פועלת בירושלים, זו התארגנות וולוננטרית לחלוטין של פעילים חברתיים, מתנדבים, הרבה סטודנטים אבל לא רק.

דנה פיגלמן: אנחנו מעניקים סיוע הומניטרי לקהילה בירושלים.

דנה פיגלמן: המטרות שלנו הן הומניטריות בלבד ולא פוליטיות, אנחנו פועלים ללא תמיכה ממשלתית או עירונית או של כל גוף מוסדר אחר.

דנה פיגלמן: אנחנו פועלים רק על תרומות שמיועדות למקרי חירום של הפליטים בעיר, כמעט ללא תקציב שוטף.

דנה פיגלמן: בקיצור, פועלים בעיקר על הנכונות והנתינה של המתנדבים והמתנדבות המדהימים שלנו.

דנה פיגלמן: אנחנו פועלים בשיתוף פעולה מלא עם כל הארגונים בתל אביב ועם מרכז חירום של הרווחה.

דנה פיגלמן: מלבד מקרי חירום שפונים אלינו פליטים מדי פעם, יש מספר פרוייקטים ש"רצים בשוטף" בעיר ומבוססים רק על מתנדבים.

דנה פיגלמן: הפרוייקט הראשון הוא חלוקה של ארגזי מזון בסיוע נדיב של קרן "בכבוד" של התנועה ליהדות מתקדמת, הארגזים מגיעים למשפחות.

דנה פיגלמן: יש לנו שיעורי שפה שֶשַי מרכז, וכפי שנאמר פה הם צורך קיומי.

ניצן הורוביץ: מילה אישית לסיום.

דנה פיגלמן: טלי, שמרכזת יחד אתי החלה שנה שעברה להנחות סטודנטים מבית הספר לעבודה סוציאלית בעבודה מעשית, עם הפליטים בעיר, והשנה יש לנו ששה סטודנטים והפרוייקט האחרון שאני מרכזת הוא פרוייקט להעלאת מודעות לזכויות במשרד הפנים, שעל זה אני קצת אספר - - -

ניצן הורוביץ: לא, לא רק מילה אישית.

ניצן הורוביץ: אני מצטער אבל אחרת אחרים לא יקבלו זכות דיבור.

דנה פיגלמן: מחודש אפריל אני מגיעה כמעט כל בוקר למשרד הפנים והזדעענו לגלות שמקבלים את הפליטים מחוץ לבנין והמאבטחים מטפלים בהם, זאת אומרת שהם שנמצאים בחוץ בכל מזג אויר, הם לא רואים את הפקידים, גילינו שהפליטים ממש לא מודעים לכל מיני עניינים של עבודה, בטוח בריאות וכל מיני דברים חשובים אחרים.

דנה פיגלמן: אז אנחנו מגיעים כמעט כל יום, עוזרים קצת בגישור מול העובדים ובהעלאת מודעות עם חלוקה של פלאיירים.

ניצן הורוביץ: תודה.

ניצן הורוביץ: תודה רבה.

קופלום אבאי טקלה: I am from ASSAF.

ניצן הורוביץ: The ASSAF representative already spoke.

ניצן הורוביץ: Oh, they did not.

ניצן הורוביץ: Okay

קופלום אבאי טקלה: We are working with witnesses, as in other communities there are domestic disputes, there are also domestic disputes in the refugee community.

קופלום אבאי טקלה: - - - and we will explain it.

קופלום אבאי טקלה: Now, we are trying to pay for men, for Eritrean refugees, to send them to courses, to inform and to teach them about family therapy center, how to deal with the domestic disputes and how to deal with the issues of the refugees status, all the status thing is not yet done.

קופלום אבאי טקלה: It is complex, so we are trying to teach them about family wellness.

קופלום אבאי טקלה: So thank you for giving me this opportunity to say the things in short but we could have said more about this.

ניצן הורוביץ: Let me ask you, what would you, personally, like to achieve for yourself?

קופלום אבאי טקלה: If individuals have got problems they can go to ASSAF - - -

ניצן הורוביץ: I am talking about you.

ניצן הורוביץ: What is your status in ?

קופלום אבאי טקלה: Well, I am a refugee, as I said, I came here one year ago and now I am in a situation where my status is not determined, I don’t have a work permit, I don’t have any access to education, I do not have any access to health services, so I expect the Government to give me the refugee’s rights, all the human rights should be respected and I am one of the members that seek for the Israeli Government to give us refugee rights.

קופלום אבאי טקלה: We are not allowed to meet with our kids and families.

קופלום אבאי טקלה: I have a wife in , I have two kids, I do not have the chance to meet them.

קופלום אבאי טקלה: Every time I call they ask me: when are we going to meet?

קופלום אבאי טקלה: So you can put yourself in my position, [and understand] how difficult it is to survive this situation.

קופלום אבאי טקלה: We do not have hope anyway, if someone is without hope then he is not living so we are not - - -, that is why we are talking now .

קופלום אבאי טקלה: I don’t want to say this because they have mentioned it but if you give us more chance then we can say more about ourselves so you can know, to give you comments for your ideas and for the decision-makers in the Government.

קופלום אבאי טקלה: Thank you.

ג'יקוב בארי: I am Jacob Barry and - - -.

ג'יקוב בארי: I am from and our association is here for three years and we are helping refugees that are coming.

ג'יקוב בארי: We are refugees ourselves but we managed to deal with the issues that they are facing every day.

ג'יקוב בארי: Our organization provides education for the refugees who are coming, and for two years we provide a shelter for those who are coming.

ג'יקוב בארי: Our organization also works with different - - - in fields of, you know, solving the refugee issues, and our organization also works in terms of - - - These are the problems, for example, we have problems here in Israel, people don’t have visas and those who get visas get them for only three months, and the visa is not for work, it is not for everything.

ג'יקוב בארי: And second of all, we have a lot of problems like: our communities are facing psychological problems because - it is more personal, because, like, for three days I was running after someone who is facing this kind of trauma, and this kind of problem is coming not because he is sick but due to the problem.

ג'יקוב בארי: People who are sleeping outside, on the streets and in gardens, and no one cares about them, then it is a very tricky situation.

ג'יקוב בארי: What we need from the Government is to deal with these issues.

ג'יקוב בארי: We do know that the numbers are very high but, despite the numbers, the Government should be able to deal with these things because if you brought people to your country and you leave them in the streets, where they are sleeping, it really brings negative impact… so what we require from the Government is to pay a particular attention to the things that are happening here and thank you.

ניצן הורוביץ: Thank you very much.

חידאר חסן: שלום לכולם.

חידאר חסן: אני מסודן, מדרום קורדופאן, יש לי כמעט חמש שנים פה בארץ, מדבר על הבעיה שעכשיו קיימת בדרום קורדופאן, שממשלה אוספת את כל האזרחים שם/ אנחנו, מרגע שהיינו בדרום קורדופן בזמן שהיתה המלחמה, היתה מלחמה וזזנו משם למצרים ומשם לישראל לבקש מקלט.

חידאר חסן: הבעיה היא שבזמן שהגענו לישראל, אחרי שזזנו מסודן עכשיו אנחנו צריכים לזוז שוב בתוך ישראל.

חידאר חסן: כשאנחנו מבקשים מקלט יש לנו בעיה עכשיו, עם החוק הפנימי, וישראל אחת מן המדינות שחתמה על החוק הזה.

חידאר חסן: אז אנחנו עכשיו הפכנו בלי שום קשר, חלק מן הבעיה שאנחנו צריכים עזרה עכשיו, הפכנו לבעיה.

חידאר חסן: כל העם היה עכשיו מתנגד נגדנו אבל זה אותו עם שעמד אתנו ביחד מתי כשהיינו בכלא, עכשיו הוא מתנגד לנו, זו בעיה.

חידאר חסן: המדינה חלק מן האו"ם והיא צריכה לקחת אחריות על כל הבעיות האלו, להחזיר את התיק הזה לאו"ם, שהאו"ם יכול לטפל בבעיה הזו בצורה יותר רצינית.

חידאר חסן: אנחנו היינו עכשיו חלק מן הבעיה, אנחנו לא צריכים להסתבך עם עם ישראל שוב, אנחנו מבקשים מישראל לכבד חוקים בינלאומיים של זכויות האדם וזכויות הפליט ולוותר לנו על כל הבעיות.

ניצן הורוביץ: תודה רבה.

מורן מקמל: שלום לכולם.

מורן מקמל: אני מגיעה מבאר שבע, בוגרת המחלקה לפוליטיקה וממשל שעלתה לכותרות מסיבות לא טובות.

ניצן הורוביץ: על זה יש דיון כאן מחר.

מורן מקמל: אולי אגיע מחר.

ניצן הורוביץ: זה יעזור לנו, אגב, אם גם סטודנטים ישמיעו קול, שלא יחשבו שיש שני חברי כנסת מן השמאל שיכולים לפתור את הבעיות של כולם.

ניצן הורוביץ: קצת אקטיביזם.

מורן מקמל: לצערנו הבנו את זה.

מורן מקמל: מגיעה משלחת.

מורן מקמל: אפרופו אקטיביזם, בעקבות נוהל חדרה גדרה, גילינו שהדרום הוצף באותה תקופה במבקשי מקלט ללא מענה, מעין התנערות של המרכז מן האחריות הזו ולכן החלטנו להקים ארגון סטודנטיאלי וולנטרי לחלוטין ללא מטרות מימון חיצוניים באוניברסיטה.

מורן מקמל: כיום אנחנו עובדים -לא רק עם הארגונים הגדולים במרכז, אלא גם עם כל מיני תנועות נוער בדרום.

מורן מקמל: לצערנו אנחנו הארגון היחיד שנמצא כיום באיזור הזה ונותן מענה, בעיקר לקהילה של הסודנים בערד.

מורן מקמל: ערד נמצאת כרגע ולא רק כרגע אלא בשנתיים האחרונות, ראש העיר המכהנת עלתה עם סיסמאות בחירות שלה, כנגד אוכלוסיית מבקשי המקלט, אלה היו ה'לוגואים' העיקריים שלה בקמפיין.

מורן מקמל: היום בעיר הזו מתוך 27,000 אנשים יש 400 מבקשי מקלט, לא רק לפי הערכות שלנו אלא גם לפי דוחות ועדת הכנסת, ואני רוצה רק להביא לכאן רק מספר קשיים כי הדרום, באופן כללי הוא איזור - - -

ניצן הורוביץ: האם אתם מקבלים מימון ממישהו?

מורן מקמל: לא.

מורן מקמל: אני יכולה להגיד לך מה מקור המימון שלנו – בזאר יד שניה, ב-19 לחודש כולם מוזמנים, ומכרז של אגודת הסטודנטים שגם כרגע לא בטוח שבו נזכה כי כבר יש ארגונים נוספים שכמהים למימון אז אנחנו מתקיימים בקושי.

מורן מקמל: אשמח לתת מספר נקודות עיקריות שלדעתי הן בעיות מאד אקוטיות בדרום.

מורן מקמל: כחלק מן המתקפה של ראש העיר שעוררה גם את האזרחים מאד קשה למצוא דירות, זאת אומרת, האוכלוסיה אצלנו, הקהילה ושוב, לצערי אני מדברת רק על הקהילה הסודנית, אנחנו עובדים גם עם אריתריאים אבל כמקרים אינדיבידואלים, מאד קשה להם לשכור דירות.

מורן מקמל: שוב, גם בבאר שבע, הקהילה שם יותר קטנה.

מורן מקמל: לשכור דירות זה כרגע גם מגיע למצב שאנחנו נורא מתקשים, הגיע אלינו מתנדב שרוצה לפתוח ליגת כדורגל לנוער, להקנות ערכים דרך הספורט, דיברנו עם העיריה, אין שום מגרש שיכולים להקצות לנו אפילו לא בתשלום, זאת אומרת, שמים לנו 'מקלות בגלגלים' - במכוון או לא במכוון ולי יש תחושה שזה כן, איזו הנחתה מלמעלה, רוב הקהילה כן עובדת במלונות ים המלח ואף על פי כן לא מקבלת טיפול רופאי, למרות ביטוחי הבריאות.

מורן מקמל: ב"סורוקה" אנחנו נלחמים שוב ושוב מול פקידות הקבלה שפתאום מוצאות איזה מספר שלא תואם בין הויזה לביטוח ולכן, אנחנו נאלצים, בשיניים, להילחם עם השיניים כדי שאנשים במצב חירום ייכנסו לקבל טיפול רפואי, שוב, על אף שיש להם ביטוחי בריאות ויורד - - -

מיכאל דור: מבקש להפנות אלי אישית כל מקרה חירום שלא קיבל טיפול

מורן מקמל: אני יכולה לבוא אליך כבר בסוף הדיון עם מקרה שהיה לנו השבוע.

מורן מקמל: זה דבר נוסף.

מורן מקמל: חוץ מזה, בגלל שאנחנו סטודנטים שרובנו לא מגיע מתחום סיעודי או משהו מעין זה, ובגלל היעדר ארגונים אז נאלצתי, לצערי, לקלח מבקש מקלט שנורה שבע פעמים בגופו, כי לא היה אף מענה אחר ולדבר על לבו של מבקש מקלט אחר שנאלצו לקטוע לו את היד, כי אף אחד אחר לא הצליח למצוא מתרגם בבית החולים, לבוא ולהסביר לו מה מצב החירום שלו.

מורן מקמל: אז שוב, סטודנטית, שאין לה שום הסמכה פסיכולוגית, סוציאלית, או משהו בדומה לזה כדי לטפל במקרים שהם חמורים.

מורן מקמל: מציאות עגומה.

ניצן הורוביץ: תודה מורן.

ניצן הורוביץ: אנחנו נמשיך לפי הרשימה, כי יש אנשים שנרשמו מראש.

שרון ריספלד: שלום לכולם, אני מזכרון יעקב, לאור מה שאנחנו שומעים כאן אני מייצגת קבוצת אזרחים, מספר משפחות שהן פשוט החלטנו לקלוט פליטים מתל אביב, הבאנו אותם לזכרון יעקב ואנחנו קלטנו אותם.

שרון ריספלד: לאור הרבה דברים ששומעים כאן אנחנו די ב"בעיות של עשירים" היום.

שרון ריספלד: יש לנו שלוש משפחות שיש להן כבר מעמד 5א', אחרי הרבה מאמצים וזה הלך בקושי.

שרון ריספלד: בלי התמיכה הגורפת של ראש המועצה שלנו, לא היינו מצליחים אבל, קלטנו אותם "מאלף עד תו", עם כל מה שקשור לשילוב במערכת.

שרון ריספלד: בזכרון יעקב כולם יודעים עליהם, למרות שהן רק שלש משפחות, כולם יודעים על פליטי דרפור שגרים אתנו ואני הפכתי להיות כתובת למעבידים שלא יודעים, שהם מבולבלים, שהם לא יודעים אם מותר או אסור להעסיק עובדים.

שרון ריספלד: זו אחת הבעיות.

שרון ריספלד: אנחנו גם מתווכים בין כל משרדי הממשלה, ונתקלים בהרבה בעיות בעיקר עם משרד הפנים כמובן.

שרון ריספלד: בנימה אישית, מה שהפרוייקט שלנו מלמד אותי לפחות, זה שכשקולטים מספרים קטנים של אנשים אז אפשר להגיע לקליטה טובה.

שרון ריספלד: אני מתייחסת לנושא של הגזענות של התושבים בסביבה ואני ראיתי במו עיניי, סיפור קצר ומרגש שאני ליוויתי משפחה, אחת המשפחות שלנו, לישיבת הורים בגן, נכנסה ילדה לגן בשכונה חרדית, עם גננת חרדית, היתה לה אפשרות להחליט בין גננת פרטית לבין גננת באמצעות הרווחה, ניסיתי לא להראות לה שאני נחרדתי כשאני הסתכלתי על ההבעות של ההורים שהיו בישיבה הזו וניסיתי לא להראות לאותה אישה את התחושות שלי, והיא בחרה להביא את הילדה שלה לגן הזה.

שרון ריספלד: ברגע שהגננת קיבלה את ההכשר מן הרב אז הכל היה בסדר, ובסוף השנה האמא עצמה נקלטה בתוך השכונה החרדית הזו.

שרון ריספלד: היא עובדת בנקיון שם, אותה שכונה מאד מאד פחדה מן השהות שלה ושל הילדה שלה בגן בהתחלה, ורואים את השינויים שזה בא "בקטן", לאט ובטבעיות.

ניצן הורוביץ: תודה שרון.

עפרה פז: שלום, אני מנהלת פרוייקט "יוניטף" למעלה משש שנים, פרוייקט שעוסק במעונות יום ומועדוניות לילדי הקהילה בדרום תל אביב.

עפרה פז: מטפלים כיום בלמעלה ממאתיים ילדים, מקווים שעד סוף 2012 נטפל במאתיים וחמישים ילדים, גילאי לידה ועד שש.

ניצן הורוביץ: מאיפה המימון?

ניצן הורוביץ: ממי זה?

עפרה פז: אחזור על מה שנאמר פה פעם אחר פעם, אנחנו פועלים בשיתוף פעולה הדוק עם עירית תל אביב אז כמובן שיש לנו איזה סוג של מענה שלא קיים באיזורים אחרים, במובן שאנחנו פועלים בתוך מקומות של העיריה וזה כמובן שווה כסף שמקל עלינו מאד אבל, כל שאר הטיפול שלנו מגוייס אך ורק על ידי תרומות וחלק מן המימון הוא גם מתשלומי ההורים שמשלמים עבור הגנים לילדים.

עפרה פז: אני חושבת שהעשייה שלנו הרבה פחות מעניינת, מה שיותר מעניין ממה שאני מצליחה לשמוע פה מכל החברים שיושבים מסביב לשולחן, הוא ואקום שלטוני אדיר, שאני, כל פעם מחדש, אני עוסקת בזה ביומיום, אבל, כשאני נתקלת פה בהיקף הואקום אז בעיניי זה דבר מטורף.

עפרה פז: צריכה להישאל השאלה: מדוע לאורך כל כך הרבה שנים, יש מדיניות ברורה של היעדר מדיניות ואני חושבת שזו השאלה שצריכה להיות מונחת פה במרכז החדר.

עפרה פז: אני יכולה לדבר על העשייה שלנו מפה ועד מחר אבל זה פחות רלבנטי.

ניצן הורוביץ: תודה רבה.

רם גודוביץ: אני מספרית גן לוינסקי, ספרית גן לוינסקי היא ספריה יחודית, ספריה בשש עשרה שפות, שפונה לכל האוכלוסיות ונותנת מענה, מנסה להתייחס לבני האדם לא רק מתוקף המצוקות החומריות שלהם אלא לתת להם זכויות בסיסיות שיש לכל אדם באשר הוא, שמבדילות אותו משאר היצורים, איזשהו מענה תרבותי.

רם גודוביץ: הספריה למבוגרים היא יחסית סואנת, כמו שאמרתי בשש עשרה שפות, היא פונה לפליטים, למהגרי עבודה, לעולים חדשים, לוותיקים שפתאום מוצאים נחמה בשפות שמזמן שכחו מהם.

רם גודוביץ: היא בסכנת סגירה, באופן טרוויאלי, מסיבות תקציביות.

רם גודוביץ: אנחנו מאד קרובים ל"מסילה", אנחנו נתמכים על ידי "מסילה", התמיכה כמובן במגבלות, כלומר, זה לא משהו שיכול לחלץ אותנו מן המצוקה אבל בעצם, פאר היצירה שלנו הוא האינטרקאציה שיש לנו עם הפליטים, אנחנו נמצאים באמצע הגינה שבה ישנים הפליטים, בספריה אין חומות ואין קירות, כל מי שבא יכול להיכנס, כולם מוזמנים, אנחנו נתקלים בכל הבעיות ברמת השטח, אנחנו ה"עיניים הפקוחות" של "מסילה" ושל שירותי הרווחה, אנחנו - - -

ניצן הורוביץ: מה אתה שומע?

רם גודוביץ: אנחנו מקבלים דיווחים על התקפות גזעניות שבינתיים לא מצאנו להן תקשורת, התקפות גזעניות מאד קשות, אנחנו מקבלים דיווחים על אלימות בתוך המשפחה, דיווחים שאנחנו מעבירים ל"מסילה" אנחנו מקבלים, היום, רק בדרך לפה קיבלתי טלפון על עוד מישהו מאריתריאה עם ילדה בת שש שלא יודע איך בית ספר, רמי, זה אומר שאין בית ספר - רמי, רמי, רמי.

רם גודוביץ: אני שולח אותם ל"מסילה" לפעמים צריך קצת ללוות אותם.

רם גודוביץ: אנחנו חיים בפרדוקס והוא שאנחנו קוראים עיתונים וקוראים על דברים נוראיים, מצד אחד על הפליטים הנוראים ומצד שני על הישראלים הגזענים והנוראים אבל בשטח אתה לא רואה את זה.

רם גודוביץ: יש אנשים מוותיקי השכונה שבאו אלינו כדי להגיד לנו: אה, אתם פה כדי לעזור לכל הזרים, לא אכפת לכם מאתנו, וכולנו אנשים שהתנדבו ופעלו עם העלייה מברית המועצות והעלייה מאתיופיה, האנשים האלה נשארו אתנו כדי לעזור לנו בעבודה עם הקהילות השונות.

רם גודוביץ: באתי לכאן עם שלש ילדות מן הספריה, והן קצת מתביישות וקצת מתחבאות אבל אני אתן שני ציטוטים מילדות.

רם גודוביץ: בתשובה לשאלה שלא נשמעה, קיבלנו אישור וברכה מנחמה ומסבטה.

ניצן הורוביץ: האם הן רוצות לדבר?

רם גודוביץ: אני לא יודע, הבטחנו שלא אלחיץ אותן.

רם גודוביץ: יש לי שני ציטוטים קטנים.

רם גודוביץ: לא נלחיץ אותן.

רם גודוביץ: שתים מהן הן מחוף השנהב ואחת מדארפור.

רם גודוביץ: פעם הגיע אלינו מישהו, הרי אין לנו קירות, אנחנו 'נתקלים' בכל מה שיש להיתקל בו, פעם ניגש בחור, נראה חסר בית, נראה מסוג הבחורים שאתה לא רוצה ליד הילדים שלך ואחת הילדות שנמצאת כאן ומתביישת להיכנס, לי אין מה לעשות, אני רק מפקח שהכל יהיה בסדר, היא ניגשה אליו, הסתכלה עליו במבט חריף, הוא לא ציפה לזה, הסתובב והלך ואז אמרתי לה: "האם ראית את זה?

רם גודוביץ: " והיא אומרת לי "כן", אמרתי לה "מה זה הדבר הזה?

רם גודוביץ: " והיא אומרת לי: "רמי, התבייש לך, זה לא דבר, זה בן אדם".

רם גודוביץ: וציטוט נוסף של ילדה שנמצאת כאן, מדרפור, שפעם בשיחה בין ילדי פליטים היא שמעה שאחת הילדות אמרה: "אנחנו הפליטים הראשונים שהגיעו לארץ" והיא גערה בה, היא אמרה: "אנחנו לא הראשונים, היהודים הם הפליטים הראשונים, אנחנו באנו לפה כי ידענו שהיהודים הם הפליטים והיהודים יעזרו לנו, אנחנו הפליטים שבאו אחרי היהודים".

רם גודוביץ: רק רציתי להגיב לדבר אחד קטן, מה שאמר נציג משרד הבריאות קודם, לגבי כך שהבעיות באות אלינו מסיני ואנחנו לא אחראים עליהן, לצערי הרב, אני רוצה לספר כמה יצרנו אותן.

רם גודוביץ: אנחנו שוב ושוב, כיוון שאנחנו נמצאים בשטח אז אלינו מגיעות כל התלונות ברגע הראשון, ברגע שמגיעים לסיני, לפני שמגיעים אל ארגוני הסיוע, הם נופלים בגן ואנחנו רואים אותם, מדברים אתם, לפעמים עדיין עם פציעות שיש גם על ילדים ואנחנו שוב ושוב מקבלים, קודם כל זרם הפליטים האחרון מקורו במחנות שבאמת היה בהם שחרור בסיני בעקבות הכתבה של ה cnn אבל גם מסיבה טכנית מאד פשוטה, האנשים שמשלמים שוחד הם אוספים כאן מן הקהילות, אחר כך יש איומים על החיים שלהם כי הם חייבים כספים בסכומים מטורפים וכל בני המשפחה שלהם, וזו פרקטיקה, גם בסודן וגם באריתריאה, כל בני המשפחה הרחבה, מוכרים את הבתים שלהם, נשארים חסרי כל ומהגרים.

רם גודוביץ: אנחנו שוב ושוב פנינו למשטרה, פונים לרשויות ואומרים להם: תעזרו לנו, אנחנו ניתן לכם מידע על משתפי הפעולה שאנשים פה אומרים לנו: אנחנו הולכים להעביר להם עכשיו עשרים אלף דולר, הם מוכנים לעזור לנו, אנחנו מעבירים למשתפי הפעולה, אנחנו מפרנסים אותם, המשטרה לא עושה שום דבר, במקום לטפל בהם כמו שצריך לטפל באל-קאעידה, במרגלים של אל-קאעידה שיש פה במדינה, האנשים האלה הם רוצחים, הם אנסים, הם מסכנים את כולנו והם מסכנים את קיום המדינה הזו.

רם גודוביץ: אין גדר פרוצה, יש גדר שנשלטת על ידי העבריינים הגדולים שפועלים היום בעולם.

ניצן הורוביץ: רמי, תעביר לי את המידע הזה, אם המשטרה מתעלמת אנחנו נטפל.

רם גודוביץ: תודה רבה.

ניצן הורוביץ: יש לי כאן עיתון שנקרא “The Refugee Voice” קול הפליטים.

מאיה פניג: אתן לקידַנָה להתחיל.

קידנה: Hi, my name is Kidane, a refugee from , and now I will present the newspaper, The Refugee Voice.

קידנה: This newspaper was - - - by refugees and Israelis together, - - - the information that they like to have, the refugees, so basically this newspaper has two goals: one is to give out the information about what generally goes on in , because there is no access for information by the refugees [in their] language, for thousands of communities in .

קידנה: So this newspaper gives out information in four languages: English, Tigrinya - which is the Eritrean language, Arabic and Hebrew.

קידנה: So basically, the refugees communities can read one of these four language, and one language which is very special is Hebrew which is very important for the Israeli public, you know, to see our picture, to know who we really are, in our committee, it is a kind of interaction between the refugees and the Israeli public, like a group of Israelis and refugees.

ניצן הורוביץ: What is your circulation?

ניצן הורוביץ: מהי התפוצה?

מאיה פניג: אנחנו מדפיסים את העיתון בעשרת אלפים עותקים ומפיצים אותם במרכזים ברחבי הארץ, יש מספר אנשים שעוזרים לנו, אם זו דנה ואם זו מורן, כל מי שפעיל בתחום עוזר לנו להפיץ את זה בגלל שיש לנו מימון מאד מצומצם מנציבות האו"ם לפליטים, אז אנחנו צוות משולב של ישראלים ופליטים שכותבים את הכתבות ביחד, עורכים אותן ביחד, מצלמים את התמונות לכתבות וגם מפיצים עצמאית את העיתון, וכמו שקידָנה אמר, העיתון עונה של שני צרכים של הקהילה, האחד -והוא המטרה הראשונית שלשמה הוא הוקם היא אנשים שאין להם מקום להשיג בו מידע בשפה שלהם.

מאיה פניג: הם מתדפקים על דלתות של הארגונים ומבקשים מהם לתרגם עיתונים שכתובים בעברית.

מאיה פניג: כשהוקם מתקן הכליאה, למשל, "רצו" שמועות על מי שהולך להיכנס לשם, האם רק ילדים, אמהות או האנשים החדשים שמגיעים והמטרה של העיתון היא שאנשים מבוגרים, שמסוגלים, שאנחנו יכולים לכבד אותם, שהם יכולים לקרוא בעצמם את הכתבות - שתהיה להם נגישות ישירה לחדשות.

מאיה פניג: חוץ מזה, באשר לשפה העברית, אנחנו מדברים פה כל הזמן על הציבור הישראלי, כיצד הוא תופס את הפליטים, כיצד הוא רואה אותם, מה הוא קורא בעיתונים, יש בלבול רב בין מהגרי עבודה ופליטים, יש כל הזמן שמועות שהם מביאים מחלות, שהם באו לכאן רק לעבוד, "לעשות כסף", והשפה העברית, הפליטים עצמם רצו לכתוב בה, רצו לעשות איזשהו גשר בין שתי הקהילות האלו, שכרגע אני מרגישה שהן באמת מנותקות ואין תקשורת ואין מידע מהימן לציבור הישראלי על השאלה למה האנשים האלה באו לכאן, ועל זה שיש להם גם תרבות ענפה ויש להם מסעדות משלהם ובעיתון שלנו אנחנו כוללים הכל.

ניצן הורוביץ: מילה אישית מן המפגש עם האנשים והחומר שאת רואה.

מאיה פניג: זה הגיליון השני, אחרי הגליון הראשון שהדפסנו, אנשים, העיניים שלהם, הם לא מאמינים שיש משהו שכתוב בשפה שלהם שהם יכולים לקרוא אותו והם נדהמים כל פעם מחדש.

מאיה פניג: וחוץ מזה, עוד משהו אישי שרציתי להגיד הוא שאני מרגישה הרבה פעמים שאנחנו, כל הזמן, הישראלים, אנחנו נותנים את השירות לפליטים ואני חושבת שמה שמיוחד בעיתון הזה, מה שאני ראיתי, הוא שאנחנו יכולים לעבוד ביחד, פליטים וישראלים, כצוות עבודה אחד, והאנשים האלה פה שאתם רואים אותם פה, הם אינטיליגנטים, הם יודעים לכתוב, הם יודעים לערוך, הם יודעים לצלם ואנחנו באנו לכאן כדי לדבר על המיזמים החברתיים אבל לקהילה יש כח, אנחנו לא צריכים לשכוח את זה, הם לא רק צרכנים של השירותים שלנו אלא שהם יכולים גם לתת את השירותים לבני הקהילה שלהם.

ג'רמיה סונדיי דיארו: Good morning everybody, it is a pleasure to be here.

ג'רמיה סונדיי דיארו: My name is Jeremyah, we are the first church to accept refugees in this country.

ג'רמיה סונדיי דיארו: By His grace, we accept not less than nine thousand refugees, yes, nine thousand, we are working together with “Mesila”, “ASSAF”, and other organizations.

ג'רמיה סונדיי דיארו: By His grace, God has given us the ability to help - - - the State of to - - - we need more help.

ג'רמיה סונדיי דיארו: Which help?

ג'רמיה סונדיי דיארו: The help we need is taking care of education, taking care of documents, because most of them have no documents, and now also, shelters.

ג'רמיה סונדיי דיארו: A shelter is a very big problem and a lot of the people are sleeping outside, and the same old shelters that suppose to be protected, nevertheless are under threat.

ג'רמיה סונדיי דיארו: What is the threat?

ג'רמיה סונדיי דיארו: The Government is attacking the shelter, which is specially the church’s and now the government are saying a lot about closing the shelter, and there is an argument with “Mesila”, that are our friends, and for to stop it we are getting a threatening letter - - - to leave the place, the place that helps nine thousand refugees.

ג'רמיה סונדיי דיארו: Now the Israeli Government wants to close it which not a very good thought.

ג'רמיה סונדיי דיארו: Secondly, all the issues - - - the documents.

ג'רמיה סונדיי דיארו: Please, we ask the Government to help, to protect.

ג'רמיה סונדיי דיארו: One can act to establish it, our dream is with - - - along with - - - and in the condition we dreamed about.

ג'רמיה סונדיי דיארו: Why?

ג'רמיה סונדיי דיארו: Because you people are in the office, we are the ones outside, we are with the people – people come to see us.

ג'רמיה סונדיי דיארו: We are the voice and we are the people who will represent you people, so please - - - appreciate your help and your - - - you have been doing a great job and we thank you very much but we want you to do more, much more, in this area of refugees.

ג'רמיה סונדיי דיארו: Thirdly, the communities want to have more of this kind of meeting - - - know what is going on among the refugees.

ג'רמיה סונדיי דיארו: Thank you very much

ניצן הורוביץ: Thank you, personally, thank you very much.

שחר שוהם: "רופאים לזכויות אדם" היא עמותה שנאבקת על הזכות לבריאות בעשרים השנים האחרונות.

שחר שוהם: אנחנו מפעילים מרפאה בהתנדבות, יש לנו כעשרים ושבעה אלף תיקים לחסרי מעמד וחסרי ביטוח, אני לא אלאה בפרטים אלא אתן למתנדבים מן הצוות הרפואי והאדמיניסטרטיבי במרפאה לספר על מה שהם רואים ומה הקשיים שלהם.

גלית הרטום: שלום, אני רופאת משפחה וחברה בהנהלה של רופאים לזכויות אדם.

גלית הרטום: אציף שתי בעיות שאני רואה בטיפול באנשים.

גלית הרטום: הראשונה היא שהמדינה משתמשת במרפאה שלנו –שהיא מרפאת מתנדבים - ככתובת.

גלית הרטום: האנשים משתחררים מסהרונים עם פתק; זו הכתובת, זה המקום, לכו, לכו לטיפול נפשי, לכו לטיפול פיזי, יש מי שידאג לכם, דבר שהוא ברור שלא מתיישב תקציבית וגם לא עם מעמד של מתנדבים שעושים את זה.

גלית הרטום: בעיה שניה היא שאני "מחנכת" את האנשים שבאים כמתנדבים וגם את כל הרופאים שעובדים אצלנו והם לומדים שיש רפואה ויש רפואה.

גלית הרטום: אם אתה אזרח ישראלי אז אתה יכול לטפל באיידס אבל אם אתה מהגר אז אין לך סיכוי לקבל תרופה מצילת חיים.

גלית הרטום: אם יש לך סרטן ואתה מבקש מקלט "אכלת אותה".

גלית הרטום: אני מלמדת את האנשים לעשות רפואה כמו באפריקה, רפואה שלא עושים בישראל.

גלית הרטום: זה מצב שממשיך גם במקומות אחרים, בבתי החולים, מקבלים אותם למצב חירום -וחבל שדר' איתן לא פה כדי לשמוע אבל, משחררים אתם מהר, מסדרים אותם, מארגנים ואותם ומשחררים אותם לרחובות במצבים שהם לא אפשריים.

גלית הרטום: אחנו יוצרים פה מצב שיש חברה שאומרת: או.

גלית הרטום: קיי.

גלית הרטום: , יש רפואה לטובים ורפואה לטובים פחות.

ניצן הורוביץ: לצערי זה לא רק בין ישראלים ללא ישראלים אלא בקרב הישראלים אנחנו רואים.

גלית הרטום: אבל ההקצנה היא אחרת.

שירה גלזרמן: שלום, גם אני מתנדבת ב"רופאים לזכויות אדם", אני לא רופאה.

שירה גלזרמן: אני עוסקת בעיקר בנסיונות - מוצלחים יותר או פחות - לתאם ניתוחים לאנשים שכמובן אין להם בטוח בריאות ולא זכאים לניתוחים כאלה.

שירה גלזרמן: דרך המרפאה מקבל לפעמים טיפולים יותר בסיסיים אבל ברגע שמישהו זקוק לניתוח כלשהו אז הוא בדרך כלל פשוט ממתין.

שירה גלזרמן: לפעמים מתמזל מזלו ובית חולים כלשהו תרם או רופא מסוים החליט שהוא יכול והרבה פעמים הם פשוט לא מקבלים את הטיפול הזה ולפעמים גם מתים.

שירה גלזרמן: אשתף אתכם בסיפור אחד קטן, דווקא של ניתוח שההוא לא ניתוח שבא להצלה מסכנת חיים ולא ניתוח מאד רציני ועדיין יכול לגרום סבל גדול לאנשים.

שירה גלזרמן: ניתוח של בקע שאיזשהו רופא שהתנדב לתת לנו ניתוחי בקע במחיר עלות חדר הניתוח, ואני הייתי צריכה לעשות סבב בין כל החולים שמחכים לפעמים שנים שאולי יצליחו להצשיג ניתוח בקע, נתתי להם את המחיר, 3,000 שקלים, יחסית "לא בשמיים", יכולים להשיג את זה דרך הקהילה, והייתי צריכה לעשות שיחות מעקב כדי לראות אם באמת מישהו מצליח להשיג ואז אני יכולה לתאם עבורו את הניתוח.

שירה גלזרמן: התקשרתי לבחור שחיכה הרבה לניתוח הזה והוא אמר שהוא מעוניין לעשות את זה והוא יאסוף את הכסף וכשהתקשרתי הוא סיפר לי שהוא אכן אסף את הכסף אבל מכיוון שהבדואים בסיני תפסו את אחיו ואת בת אחותו, אז הוא מעביר להם את הכסף.

שירה גלזרמן: זו דוגמה קטנה למקומות שבהם, גם כשאנחנו מצליחים לעשות משהו, עדיין הסיטואציה היא כל כך בלתי אפשרית וכל כך קשה שבאמת החוויה הכי גדולה שלי בתוך הסיטואציה הזו היא פשוט אוזלת יד.

ניצן הורוביץ: האם אתם שואלים, במקרה כזה, כששומעים סיפור כזה, למי בדיוק הוא מעביר את הכסף?

ניצן הורוביץ: שמענו כאן קודם משהו בענין הזה ואת יודעת שבלי שיתוף פעולה וחשיפה של הדברים האלה, שיש גורמים עבריינים פושעים של ממש, ישראלים ולא ישראלים שעוסקים בתיווכים האלה, אז חייבים להוציא את זה החוצה.

שחר שוהם: המידע על קיום מחנות עינויים כבר ידוע לכולם וגם המידע - - -

ניצן הורוביץ: מפה מעבירים את הכספים, מישהו מקבל חלק מהם.

גדעון קונטר: חברות כח אדם הן על אותו רצף.

שחר שוהם: את המידע שאנחנו יודעים ואספנו לגבי חשודים.

ניצן הורוביץ: אלה של החטיפות?

גדעון קונטר: זה חברת כח אדם - גם כן.

שחר שוהם: אנחנו מדברים על מערכת מאד גדולה במצרים, בסודן וגם על חשודים בשיתוף פעולה שנמצאים בישראל.

שחר שוהם: את המידע שאחננו יודעים אספנו והעברנו למשטרה באופן מאד מפורט, במספר מכתבים, לפני מספר ימים פירסמנו דוח שמפרט את כל הדברים האלה ושום דבר לא נעשה.

ניצן הורוביץ: כמו שביקשתי מרמי, תעבירי אלינו.

שחר שוהם: נשמח להעביר את זה.

ניצן הורוביץ: נעשה דיון מיוחד עם המשטרה וגורמים אחרים בענין הזה כי כמו שאני שומע פה - ולא רק פה - מדובר בתופעה שי לה מה שנקרא גם "גורמים כאן" שעוסקים בזה ובזה משטרה כן יכולה וחייבת לטפל.

גלי לירון: שלום, אני מתנדבת פיזיותרפיסטית במרפאה לעובדים זרים.

גלי לירון: הגעתי לשם דרך בעלי ז"ל שהיה ממקימי העמותה, שמו מאיר לירון.

גלי לירון: אני רוצה לדבר על חוויה אישית שלי, לי אין למה להוסיף על מה שנאמר פה, זה כל כך "מצלצל באוזניים חזק".

גלי לירון: אם אביט במראה אז אני אראה רק את עצמי, מבלי לחשוב לעצמי שבמצב שלהם, הייתי יכולה להיות אני, הוא, או היא, אז הייתי נוטה לאבד צלם אנוש.

גלי לירון: בכל מפגש כזה –ואני מטפלת בעיקר באנשים שנפגעו בסיני, מירי ותוקפנות אחרת, בכל מפגש כזה מתנגן לי המכתב משירו של אלתרמן, "כי צדיק בדינו השלח אך תמיד בעוברו שוטט הוא משאיר כמותם מלח, את דמעת החפים מחטא".

גלי לירון: ואני חושבת לעצמי, יכולתי גם אני להיות ב'צד הלא נכון של הצדק', צידם של החפים מחטא.

גלי לירון: זוהי החובה המוסרית שלי כלפי מי שאיתרע מזלו להיות שם.

ניצן הורוביץ: תודה רבה.

ניצן הורוביץ: האמת היא שאין לי מילות סיום מתאימות לדיון הזה אבל בכל אופן, יש לנו עוד שתיים שלש דקות.

ניצן הורוביץ: האם מישהו מארגונים שלא דיברו רוצה להוסיף?

רם גודוביץ: מילה אחת שאני חייב להגיד.

ניצן הורוביץ: סליחה, רק מי שעוד לא היה מארגונים שלא דיברו.

אסמעיל אחמד: I am from “Isma’el”, an organization for refugees, we are here to represent the communities of the refugees who are here.

אסמעיל אחמד: This is my second time in the Knesset, first I was here at 2007 when I was living in the Rose Garden for five days, I was waiting for my status and the Knesset decision if we would go to jail or be free.

אסמעיל אחמד: I am really happy that I was in because I was hosted by a Jewish family in for nine days, and this was the first time that I started to think about my life in with a positive view.

אסמעיל אחמד: Since then, I would say that I was one of the luckiest ones who were - - - until I remember that I am one of the five hundred - - - if I have status and then a lot more came, thousands of refugees from Darfur, from Sudan, from Eritrea, all these people, they will think things about what I am going to say but I am going to say that if I would have to go back to Darfur, where could I go?

אסמעיל אחמד: Am I going to join those who live in shelters or be in it here?

אסמעיל אחמד: As for , sometimes I am really thinking to go back, not to be pushed by the Government to go back but, also my status is going from the best to the worst.

אסמעיל אחמד: In the beginning it was for one year and now after two years I have got a decision from the Knesset that I am supposed to get it every six months.

אסמעיל אחמד: Every six months I have to pay - I am a father of four children, I pay one thousand and three hundred NIS and this is a lot of money I pay every six months, now I realize that one who came after me and got a visa for four months is in a much better situation than me - - - after three days I go to the Ministry of the Interior and have to check that my name is on it and I have to continue.

אסמעיל אחמד: I appreciate my status, that I am able to reach the national security and do my private work but my fear is for the future.

אסמעיל אחמד: If the future, if the shelter is not good for the refugees, will it stop the people from coming to the border?

אסמעיל אחמד: I say no, it won’t stop anybody, because the situation is getting worse and no one will stop coming until we find a better solution.

אסמעיל אחמד: I will appreciate it if the Government will open more tracks for people who are coming… so I ask the Israeli Government to give a chance to develop our communities, for all refugees, so we will have a better future, tomorrow, when we go back home.

אסמעיל אחמד: Thank you.

ניצן הורוביץ: Thank you very much.

ניצן הורוביץ: אומר מילות סיכום קצרות כי אנחנו חייבים לסכם.

ניצן הורוביץ: ראו, ראינו כאן, שמענו כאן מגוון בלתי רגיל של יוזמות פרטיות, של אנשים ונשים, מכל הארץ, מכל מיגזרי האוכלוסיה, שבעצם עושים את מה שהמדינה היתה אמורה לעשות.

ניצן הורוביץ: אם זה בתחום הבריאות, החינוך, הדיור, הרווחה, הבטחון והקיום הבסיסי.

ניצן הורוביץ: בתחום הזה של זרים –נקרא לזה בשם כולל, לא ישראלים, ההתפרקות של המדינה מאחריותה - שאנחנו רואים אותו גם בהרבה תחומים אחרים שקשורים לאזרחים ישראלים, בעקרון זה לא כל כך שונה אבל, בתחום הזה של הזרים זה מגיע לשיא שבאמת לפעמים, מי שלא בקי ומי שלא שומע את הסיפורים האלה מתקשה לדמיין עד כמה המדינה פשוט מפנה את הגב, ומפילה את הדברים האלה על ארגונים במקרה הטוב ועל אף אחד במקרה הרע.

ניצן הורוביץ: בוועדה הזו אנחנו מנסים מדי שבוע –גם פה בכנסת וגם בסיורים בשטח, לנסות וקודם כל לפתוח את הבעיות ולחשוף את הדברים, אם זה בתחומי הבטוח הלאומי, הפיקוח, עובדי הסיעוד, עובדי חקלאות, עובדי בנין, פליטים או מבקשי מקלט וכל הסקאלה הגדולה הזו של הדברים ובעיקר, להמריץ את משרדי הממשלה לקחת אחריות.

ניצן הורוביץ: הדברים שנאמרו כאן הם חשובים מאד, אנחנו נעביר אותם הלאה ואני שוב רוצה להודות לכל אחד ואחת מכם שהגיעו הנה, ושנותנים את הלב והנשמה לענין האנושי הכל כך בסיסי הזה, ענין שמדינת ישראל - כפי שאמרתי בהתחלה, כפי שהיא קמה, על הרקע עליו היא קמה, היתה צריכה לשים את הדברים האלה בראש סדר העדיפויות שלה, לצערי זה לא רק לא בתחתית סדר העדיפויות אלא לא קיים בסדר העדיפויות.

ניצן הורוביץ: ואת המחיר משלמים לא רק האנשים והנשים שסובלים מזה באופן ישיר אלא כולנו כחברה ישראלית.

ניצן הורוביץ: תודה רבה.

ניצן הורוביץ: מי שיש לו זמן ורוצה, יש כנס שמתחיל עכשיו בנושא זכויות חברתיות, חוק זכויות חברתיות, שמתקיים באולם "ירושלים", קומה שלישית, מי שרוצה מוזמן להשתתף.

ניצן הורוביץ: אני מודה לכם.

ניצן הורוביץ: יום טוב ולהתראות.