ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 18, פרוטוקול מספר 533, 2012-01-11 09:30

אלכס מילר: בוקר טוב.

אלכס מילר: נפתח את ישיבת ועדת חינוך, תאריך 11.1.2012, ט"ז בטבת תשע"ב, הנושא: תוכניות הרדיו החינוכיות של קול ישראל, פרוטוקול 533.

אלכס מילר: רבותי, כינסתי אתכם כאן, כי כמובן שהנושא הזה כוועדת חינוך חשוב לנו, זו פעילות מאוד חשובה ומבורכת של התלמידים והסטודנטים בישראל.

אלכס מילר: מדובר כאן על תחנה 10, נכון?

אלכס מילר: אם אני לא טועה, שמשודרת ברחבי הארץ.

אלכס מילר: אנחנו שומעים מדי פעם, בחלק מהמקומות יש פעילות מאוד אינטנסיבית, בחלק יש פחות.

אלכס מילר: חשוב לנו לשמוע מה בעצם קורה היום בכל התחום של רדיו חינוכי וכמובן, מה עתידו בהיבט של הפיקוח, בהיבט של מי בעצם לוקח אחריות בפועל גם עכשיו וגם בעתיד.

אלכס מילר: וכאן, הצעות, המלצות לחיזוק והרחבה.

אלכס מילר: זה היה כפתיחה.

אלכס מילר: אני אתן קודם כל אולי לראש הפרויקט, מוטי כאן?

מוטי אמיר: אני מוטי.

אלכס מילר: אז אתן לך להציג בפנינו באופן כללי את פרויקט הרדיו החינוכי.

אלכס מילר: הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו כאן?

אופיר ביתן: כן, כאן.

אלכס מילר: רק אתה הגעת?

אופיר ביתן: גם המנכ"ל בדרך.

אלכס מילר: אה, מנשה בדרך?

אלכס מילר: יופי.

אלכס מילר: מי עוד כאן?

יהודית גידלי: משרד החינוך.

אלכס מילר: משרד החינוך, זהו?

אלכס מילר: גלי צה"ל?

אלכס מילר: רשת ב'?

מיקי מירו: לא, זה רק "קול ישראל".

אלכס מילר: "קול ישראל"?

אלכס מילר: אוקיי, טוב.

מיקי מירו: כי זה בחסותנו.

אלכס מילר: מצוין.

אלכס מילר: בבקשה.

מוטי אמיר: מנהל "קול ישראל" כאן, מיכאל מירו.

אלכס מילר: בסדר, לא משנה.

אלכס מילר: מי שתחליטו.

מוטי אמיר: אני מציע שהוא יפתח, כי הוא מנהל הרדיו.

אלכס מילר: בסדר גמור, אין בעיה.

מיקי מירו: הפרויקט הזה של הרדיו החינוכי זה פרויקט ייחודי, שכבר פועל שנים רבות, ומוטי מעורב בו ממש מההתחלה, עוד ביוזמתו של אמנון נדב, והוא עושה את הקשר הנכון בין השידור הציבורי אל המערכת הציבורית והממלכתית, ובעצם מעמיד את הרדיו ככלי חינוכי במקום ראוי.

מיקי מירו: כי התפיסה שלנו במהלך השנים, ושלי במיוחד, זה שהרדיו יכול וצריך להיות מאוד משמעותי בתוך מערכת החינוך.

מיקי מירו: אנחנו רוצים להיכנס חזק יותר לשם, להתחבר לתוך מערכת החינוך, כי אנחנו חושבים שחלק מהחינוך לדמוקרטיה, ובכלל להקניית ידע, יכול להיעשות בצורה הטובה ביותר באמצעות רדיו.

מיקי מירו: כי רדיו נותן הרבה אפשרויות נוספות, ומשאיר יד גם לדמיון ולמחשבה, ולא כולא אותך בתוך תמונות קבועות, אלא נותן לך מקום למחשבה, וזה יכול לפתח אוריינות, לפתח את יכולת הביטוי.

מיקי מירו: ואני זוכר שפעמים רבות הצעתי לדורית באלין להכניס את זה לתוכניות הלימודים, אפילו מגיל הגן, ולעשות תחנות רדיו בית-ספריות, כי זאת יכולה להיות מתודה של לימודים, גם של לימודי היסטוריה, שפות וכן הלאה וכן הלאה.

מיקי מירו: לעשות את זה חלק במעגלים סגורים וחלק במעגלים חיצוניים, והקשר הוא קשר שרק מצמיח יותר את התודעה לכלי הזה, וגם יכולת למידה טובה יותר.

מיקי מירו: כעת, בסך הכול יש בארץ 46 תחנות, מקצתן או מרביתן זה תחנות של בתי-ספר ברמות שונות.

מיקי מירו: יש בתי-ספר יסודיים, יש חטיבות ביניים ותיכונים, ויש גם אקדמיה.

מיקי מירו: זאת אומרת, מכללות שגם הן מכללות בתוך הסיפור הזה.

מיקי מירו: מן הסתם יש פערים גם ביכולות, באמצעים, וצריך לראות באמת איך מאזנים בין כל הצרכים, ואני נותן למוטי להציג.

אלכס מילר: יש לך תקציב שמיועד לרדיו החינוכי ב"קול ישראל"?

מיקי מירו: אנחנו פה נטולי תקציב בנקודה הזאת, בקושי מצליחים להחזיק את עצמנו מעל המים במצב הקיים.

מיקי מירו: אתה שמעת על זה לא אחת.

מיקי מירו: ופה, לדעתי, משרד החינוך צריך להיכנס, כי זה כלי חינוכי ממדרגה ראשונה, וצריך להקצות לזה כסף.

מיקי מירו: לדעתי, לשים כסף ייעודי למטרות האלה, לא להשאיר את זה רק – יש כסף של משרד החינוך, אבל לא מספיק, זה דורית תוכל - - -

אלכס מילר: כמו שאני מכיר את משרד החינוך, ברגע שהם שמים שקל, אז הם גם לוקחים הכול לעצמם.

אלכס מילר: אם תיתן למשרד החינוך להחליט שעתיד הרדיו החינוכי כעתידה של הטלוויזיה החינוכית, אז זה יהיה רק אצלם, כבר אני אומר לך.

אלכס מילר: וככה עובדים המשרדים הממשלתיים, תסמוך עלי.

מיקי מירו: אנחנו נותנים את המקצוענות שלנו בהתנדבות.

מיקי מירו: הם לא צריכים לתת פה כל כך לעניין, כי בתי-הספר מסתדרים, אבל יש עניין של התפעול השוטף.

אלכס מילר: תבין, אצלנו במדינה זה הולך פשוט מאוד.

אלכס מילר: אצלנו, מי שמשלם הוא לוקח את האחריות.

אלכס מילר: ברגע שמשרד החינוך יפעיל את התקנה התקציבית, ויהיה תקצוב של הרדיו החינוכי, אז ברגע שיהיו סוגיות כאלה ואחרות, הם יהיו אלו שיצטרכו לתת דין.

אלכס מילר: ללא מנגנון של פיקוח משמעותי של העורכים ושל הכול, אני לא מאמין שהם יתחילו לתקצב סוגיות, שקשורות לתקשורת היום במדינת ישראל, בלי להיות חלק מהרגולציה הפנימית.

אלכס מילר: כך זה גם עם החינוכית, הרי ברגע שהחינוכית היום מתוקצבת על-ידי משרד החינוך, הם הרגולטור.

אלכס מילר: אם היו מעבירים את זה עכשיו נגיד לרשות השידור, אז הם לא היו מעבירים שקל לעניין הזה, כל הסיפור של הטלוויזיה החינוכית היה מגיע מתקציב של רשות השידור ולא ממשרד החינוך.

אלכס מילר: צריך להבין ששיתופי הפעולה יכולים להיות היום ברמה של תוכן, אבל כאשר אנחנו מגיעים לתקציב זה כבר סיפור אחר, וזה גם עולם אחר של עבודה.

אלכס מילר: אבל בסדר, אני מסכים שכך או אחרת, אם אנחנו מדברים על רדיו חינוכי, התוכן חייב להיות חינוכי, והשאלה - - -

מיקי מירו: בדיוק.

מיקי מירו: ופה אני חייב להיאחז במה שאמרת, כי אמרת דבר מאוד חשוב.

מיקי מירו: יש כזה דבר שנקרא קניית תוכן.

מיקי מירו: משרד החינוך מחליט שהוא עושה ב-outsourcing פעולה, הוא לא יודע לעשות את ההפעלה, הוא יודע ללמד, לחנך.

מיקי מירו: את העניין של הפיקוח והבקרה עושה רשות השידור, וזה בשמחה רבה ובאהבה, כי זה פרויקט שאנחנו התחלנו אותו ומקדישים לזה בן-אדם ברמה בכירה כמו מוטי, שאחראי על הדבר הזה, אז בוודאי שאנחנו נעשה את זה, וזה קניית תוכן, כמו שעושים בהרבה דברים מגוף ציבורי.

אלכס מילר: אוקיי, בסדר גמור.

אלכס מילר: כן, מוטי, בבקשה.

מוטי אמיר: לפרויקט יש שלושה שותפים, כמו שאמרת, זה עושה את זה יותר אפשרי, כיוון שכל אחד יש לו את התחום שלו.

מוטי אמיר: אנחנו הרי רדיו, אנחנו לא אנשים פדגוגיים, ומשרד החינוך ממונה על הפדגוגיה, יש לו תוכניות לימודים למגמות תקשורת, למל"ג יש את כל הסילבוס לחוגי תקשורת, ומאשר תואר ראשון לתקשורת וכו' במכללות ובאוניברסיטאות, שאנחנו מפעילים תחנות רדיו חינוכיות.

מוטי אמיר: משרד התקשורת נותן לנו את כל הסיוע הטכני, שידור, קליטה, רישיונות למשדרים - - -

יהודית גידלי: משרד החינוך?

מוטי אמיר: משרד התקשורת.

מוטי אמיר: זה שלושה שותפים, משרד תקשורת, משרד החינוך ורשות השידור.

מוטי אמיר: העסק הזה נכנס לעבודה רגילה ומסודרת עם קריטריונים, מי יכול להיכנס, להתקבל לפרויקט הזה וכמה, כמה כל אחד משקיע בזה, עם הסכמים משפטיים מסודרים, עם כל תחנת רדיו שאנחנו מקיימים.

מוטי אמיר: רשות השידור נכנס לעבודה מסודרת ב-1997 כשהרגולטור היתה עורכת-דין דורית ענבר, שהיום היא כבר לא נמצאת במשרד התקשורת.

מוטי אמיר: ועם משרד החינוך יחד עם מנהל הרדיו - - -

מיקי מירו: הספיקה לעבור דרך רשות השידור.

מוטי אמיר: כן.

מוטי אמיר: ומנהל הרדיו דאז – קיבלנו אז חמש תחנות רדיו, זה היה משהו ניסיוני שעבד כמה שנים ודי הצליח, ואז פנה אלי מנהל הרדיו ואמר: קח את זה, תפתח את זה.

מוטי אמיר: היום יש לנו 46 תחנות פועלות, כמו שאמר מנהל הרדיו, יש לנו עוד שבע תחנות בקנה, רק לפני כמה ימים הייתי בקריית-מלאכי, אצל ראש העיר, לפתוח שם תחנת רדיו חינוכית בעיר, שהיום נמצאת בחדשות.

מוטי אמיר: יש לנו תחנות רדיו בכל המקומות, אצל דתיים, הרב אייכלר, ב"אולפנת בהר"ן" יש לנו תחנת רדיו, שהבנות משדרות, יש לנו גם אצל ערבים במכללה בבאקה-אל-גרבייה, ואנחנו פותחים בנצרת עוד מעט, ובקסייפה עוד מעט, יש לנו תחנות רדיו אצל כל סוגי האוכלוסייה בארץ, אנחנו איננו מקפחים איש.

מוטי אמיר: הקריטריונים שווים לכל נפש, לכל בית-ספר, הם קבועים, משרד החינוך נותן את ההמלצה שלו, אנחנו יכולים לעבוד, אם משרד החינוך לא ממליץ, אנחנו לא יכולים לעבוד.

מוטי אמיר: יריית הפתיחה באה ממשרד החינוך בנושאי בתי-ספר תיכוניים.

אלכס מילר: רק שאני אבין, כל אותם 40 תחנות הכול בהתנדבות, נכון?

מוטי אמיר: מבחינת רשות השידור.

מוטי אמיר: אני יכול להגיד לך שאני עובד בזה – עשיתי את זה בנוסף לתפקידים אחרים - -

מיקי מירו: אנחנו משקיעים שכר בכירים.

אלכס מילר: לא עליך אני מדבר.

אלכס מילר: לא, לא עליך, אני מדבר על התחנות, על מי שנמצא שם.

מוטי אמיר: לא, תחנות רדיו, אני אסביר.

מוטי אמיר: כל בית-ספר או מכללה משקיעים את ההשקעה מכספם, הם בונים את האולפן.

אלכס מילר: אוקיי.

מוטי אמיר: משרד החינוך – היא תסביר אחר כך, דורית, שנמצאת פה, המפקחת הראשית לתקשורת של משרד החינוך – מקצה שעות הוראה ותקצוב לשעות הוראה בנושא רדיו, שזה צריך להיות נוסף.

מוטי אמיר: זה לא עולה כסף לתלמידים, זה התנאי שאצלנו, אנחנו לא גובים כסף מהתלמידים.

מיקי מירו: וגם לא - - -

מוטי אמיר: לא אנחנו ולא בית-הספר, אם בית הספר גובה כסף אנחנו לא מסכימים.

מוטי אמיר: זה לא עולה כסף לילדים.

מוטי אמיר: משרד החינוך מממן את המורים, המועצות המקומיות או העיריות עושות את ההשלמה, כי הם רוצים רדיו.

מוטי אמיר: אתה יודע, ראש-העיר קורא לי, הוא רוצה רדיו בקריית-מלאכי יש לו עניין, אז הוא צריך להשקיע כסף ברמה העירונית שלו.

מוטי אמיר: וזה עובד ככה.

אלכס מילר: ומי מפקח על התוכן?

מוטי אמיר: צילה אילן, יושבת פה.

מיקי מירו: כאן, אנחנו.

מיקי מירו: אנחנו עושים פיקוח.

אלכס מילר: כן, אבל את מקבלת follow-up מתוך 40 תחנות ועוברת על מה שנאמר שם?

צילה אילן: לפני פתיחת התחנה אני עוברת, בוחנת, על-פי קריטריונים של רשות השידור, אנחנו עובדים על-פי - - -

אלכס מילר: אני סתם שואל שאלה, אם אתה אומר שראש-העיר עכשיו יכול לבוא - -

מוטי אמיר: לא, הוא לא - - -

אלכס מילר: - - ולהשתתף תקציבית בתחנה, מי מפקח שלא יהיה שם תשדיר: ראש-העיר אתה מלך העולם – מהבוקר עד הערב?

מוטי אמיר: זה לא יהיה, אנחנו מפקחים.

מיקי מירו: התחנה נסגרת תוך שנייה.

מוטי אמיר: אנחנו מפקחים.

מוטי אמיר: אין שם פרסומת מסחרית, אין פוליטיקה ברמות האלה, שאנחנו מדברים עליהם.

מוטי אמיר: ראש-עיר יכול אומנם - - -

אלכס מילר: לא, לא.

אלכס מילר: פוליטיקה ברמות שאני אמרתי, וכמובן שאני מצפה שלא יהיה, אבל השאלה באמת עד כמה הנושא הזה נמצא תחת הפיקוח, ועד כמה בעצם אותם התחנות לא הופכות להיות כמו – אנחנו מכירים – מנגנון של התקשורת - - -

יהודית גידלי: כמו עיתונים.

אלכס מילר: כן, התקשרות המקומית, שחלקה הופכת להיות כאיזשהו - - -

מוטי אמיר: עירונית.

צילה אילן: שופר.

אלכס מילר: ראש-העיר, בוא נגיד, כן.

מוטי אמיר: לא, זה לא.

מוטי אמיר: זה ממש לא.

צילה אילן: מקפידים מאוד.

מוטי אמיר: צילה עושה, היא תסביר תיכף את כל הפיקוח שאנחנו עושים, אבל - - -

ישראל אייכלר: אני מבין שהמורים יושבים שם, זה לא - - -

מיקי מירו: כן, כן.

מיקי מירו: רדיו לתלמידים - - -

ישראל אייכלר: אז המורים הם - - -

קריאות: - - -

מוטי אמיר: המורים חונכים אותם לאורך כל הדרך.

מוטי אמיר: אני שמעתי ראיונות שתלמידים ראיינו ראשי-ערים, והם שאלו אותם שאלות כאלה קשות, שהם יותר לא באו להתראיין.

מיקי מירו: למשל, כשאני מסתכל ב"ספיר", יצא לי לא מזמן להיות שם, כל צוות המורים, כל מי שרלוונטי נמצא שם, ויש אחראי משמרת שיש לו אחריות, זאת אומרת, זה לא מופקר לעשות מה שרוצים.

ישראל אייכלר: איפה שומעים את זה?

ישראל אייכלר: זה משהו טכני.

ישראל אייכלר: רק בתחומי הבניין של בית-הספר?

מיקי מירו: לא, זה בתחום העירוני.

מוטי אמיר: לא.

ישראל אייכלר: זאת אומרת, אפשר לשמוע את זה בכל העיר למעשה?

מיקי מירו: אם זה במקום כמו שדרות, אתה יכול בכל העיר.

מיקי מירו: בירושלים, זה קצת מוגבל, כי יש לך בהר-הצופים -

מוטי אמיר: זה כמעט בכל העיר.

מיקי מירו: - - אבל זה במקומות – בתל-אביב שומעים את זה בכל העיר.

מוטי אמיר: זה בתדר 106, הרב אייכלר.

אלכס מילר: אוקיי.

מיקי מירו: ויש תחנות שהפכו ממש ללהיט, יש את "קול הקמפוס", שהרבה אנשים – 106 והמכללה למנהל, יש גם באריאל.

מיקי מירו: באריאל יש תחנה חזקה מאוד.

מוטי אמיר: במכללה.

אלכס מילר: יש איזשהו מנגנון של חובת זמן שידור או שזה פתוח לגמרי?

מוטי אמיר: יש מנגנון, אני אסביר.

מוטי אמיר: אנחנו, על כל חמישה תלמידים או חמישה סטודנטים לצורך העניין, מאשרים שעה שבועית אחת.

מוטי אמיר: מי שלומד תקשורת, על כל חמישה מאשרים שעה אחת, כדי לא להכביד על הסטודנטים יותר מדי - - - רדיו.

מוטי אמיר: מאידך, כדי לא ליצור מצב שאנשים משדרים כל הזמן - - -

אלכס מילר: רגע, יש לכם בעיה שהרדיו ישדר כל הזמן?

מוטי אמיר: אין לנו בעיה אם התוכן הוא תוכן רדיו והוא תוכן טוב, 50% מלל, 50% מוסיקה, יש לנו כללים, יש כללים מסודרת לעניין הזה.

מוטי אמיר: קבענו אותם מזמן, אנחנו מפיצים נהלים.

מוטי אמיר: עכשיו עם תיקון "לשון הרע" הפצתי גם הודעה בעניין הזה, כי יש לרשות מחויבות בענייני לשון הרע, גם בתחנות האלה.

מוטי אמיר: אנחנו משלמים את זכויות היוצרים על המוסיקה.

מוטי אמיר: כלומר, מה שמשדרים, הם משדרים - - -

מיקי מירו: שאלת אם אנחנו עושים חינם.

מיקי מירו: אתה רואה לאט, לאט עוד כסף ועוד כסף שאנחנו משלמים.

מוטי אמיר: רשות השידור משלמת את זכויות היוצרים.

אלכס מילר: בגלל זה אני גם שואל.

יהודית גידלי: כמה זה עולה?

מיקי מירו: זה יוצא לנו, אף פעם לא כִּמתנו את זה עד ה - - -

אלכס מילר: לא, אני חושב שבעתיד - -

מיקי מירו: אתה צודק.

אלכס מילר: - - אנחנו לא נראה, שזה הופך להיות לאיזשהו נטל, ללא חיבורים מסודרים עם הגופים, שיכולים לתמוך בעניין הזה, ואז אתה יודע שאתה פשוט פיזית לא יכול להחזיק את הדבר, ואז זה פורץ לחלוטין לדבר שאי-אפשר לשלוט עליו גם.

מוטי אמיר: אדוני, עוד משפט אחד.

מוטי אמיר: לא אנחנו יזמנו את הכינוס היום פה, מי שיזם אותו זה חברי יוחאי רוזנברג - -

מיקי מירו: לא, זה יוזמה של היושב-ראש.

מוטי אמיר: יוזמה שלך?

מוטי אמיר: סליחה.

מיקי מירו: התעניינות אישית שלו.

אלכס מילר: רבותי, בינתיים זה פְּרֶרוֹגָטִיבָה של חברי כנסת ליזום דיונים, לפחות בבית הזה.

מוטי אמיר: אבל מה שהכוונה היתה, בכל אופן, מה שרציתי לומר, שהם אולי ביקשו את הדיון, לא רשות השידור ביקשה, אז אני שמח מאוד שהזמנת אותנו - -

מיקי מירו: לא, לא, זה היכרות.

מוטי אמיר: - - להגיד את דברינו.

מוטי אמיר: הרדיו החינוכי, הפרויקט הזה, הוא פרויקט שיש לו – הוצאתי חוברת כזאת לא מזמן, לפני שבוע-שבועיים סיימנו להדפיס אותה, מנהל הרדיו אישר לנו 50 עותקים, אני אשמח אם נקבל עוד עותקים, נוכל להפיץ בין כולם, כדי להסביר מה - - -

אלכס מילר: אתם רואים את עצמכם משתפים פעולה עם גופים אחרים בעתיד?

מוטי אמיר: גופים?

אלכס מילר: רדיו אזורי, או כאלו.

מוטי אמיר: הרדיו האזורי היום מקבל מאתנו את כל הבוגרים לעבודה.

אלכס מילר: תשמע, זה כמו שהיום יבואו אלי גלי צה"ל ויגיד: ערוץ 2 וערוץ 10 צריכים להגיד תודה על הכתבים הפרלמנטרים.

מיקי מירו: כמו שאמרתי, חבר הכנסת מילר, הנושא הזה יקר ללבנו, אנחנו לא נוותר עליו מתוך אידיאולוגיה, מתוך תפיסת השידור הציבורי.

מיקי מירו: באמת, אנחנו רואים אותם כתחנות בת שלנו, זאת הסיבה שאנחנו משקיעים בהם, ונשקיע בהם עוד מאמץ של הדרכה.

מיקי מירו: הם גם באים אלינו להדרכות ולחניכות, ואנחנו עושים גם לפעמים שידורים משותפים, למשל, היינו ב"כנס שדרות לחברה", אז שידרנו במשותף עם 106, כדי להראות להם, ב-88 יש שיתוף פעולה גם עם המכללות, כדי להכניס אותם בכל הדברים.

מיקי מירו: אנחנו ננסה ב"מורשת" להכניס גם את התחנות הרלוונטיות.

מיקי מירו: הרעיון הוא לחזק את הקשר.

מיקי מירו: מבחינת קשרים, אנחנו נראה, על אותו רעיון שאמרתי, אם זה קניית תוכן, יכול להיות שנגיע לקשר עם משרד החינוך, יכול להיות עם עוד גורמים, אבל ציבוריים, כדי שישמר הנופך הציבורי ולא הפרטי.

מיקי מירו: זאת אומרת, להשאיר את זה במגזר הציבורי, ולא לעשות שם איזה תהליך של הוצאת דברים החוצה למגזרים פרטיים.

אלכס מילר: אוקיי.

אלכס מילר: כן, משרד החינוך, בבקשה.

דורית באלין: אני שמחה על הדיון הזה שמתקיים אחרי שתוכניות רדיו קיימות במערכת כבר 20 שנה.

דורית באלין: התחנה הראשונה שהיתה ב"אשל הנשיא", שקמה ועדיין בועטת בצורה יפה מאוד בכל רחבי הארץ - הבוגרים שלה.

דורית באלין: אני גם מודה על שיתוף הפעולה הנפלא, שיש לנו עם "קול ישראל", שבאמת הביא את הרדיו למערכת החינוך.

דורית באלין: ואני רוצה לספר משהו.

דורית באלין: במערכת החינוך יש תוכנית לימודים בתקשורת חמש יחידות לבגרות, שמחולקת לשלוש יחידות עיוניות ושתי יחידות מעשיות של הפקה – אני בכוונה עומדת על זה כדי להסביר שתלמידים שלומדים הפקה, לומדים קודם לימודי תקשורת על כל התיאוריות שלהם, על כל האתיקה שיש בזה, על כל מפת התקשורת במדינת ישראל ובעולם.

דורית באלין: הם באים ללימודים היישומיים האלה של רדיו או וידיאו במקומות אחרים, מתוך ידע בתקשורת.

דורית באלין: כל הקשר שלנו עם "קול ישראל" הגיע מהרצון שלנו לאפשר לתלמידים ליישם את הידע שלהם בלימודי תקשורת.

דורית באלין: זאת אומרת, שהתלמידים נכנסים היום לתחנת רדיו, הם עסוקים בלהפיק תוכניות רדיו, בללמוד אותן מהיסוד, לא רק לשדר מוסיקה, כמו שהם אוהבים, אלא להגיע למצב של הכנת כתבה, לדעת לראיין אנשים, לדעת לעשות תחקיר בצורה נכונה.

דורית באלין: העבודה הזאת היא עבודה מאוד-מאוד לא קלה, ברמה החינוכית, ברמה של להביא את התלמידים להיות סקרנים, להעלות נושאים לדיון, לדעת לראיין אנשים, אם זה פרונטלית או בטלפון – את כל הדברים האלה, זה תהליך לא קל, ואני מאוד-מאוד שמחה שזה נמצא בתוך מערכת החינוך.

דורית באלין: אפשר אחר כך לתת לשני תלמידים פה לדבר, כדי להבין שכשתלמידים עוברים את התהליך הזה, הם נמצאים לגמרי במקום אחר מתלמיד אחר במערכת החינוך.

דורית באלין: יש איזה סוג של העצמה, העצמה גם אזרחית, גם אישית, של תלמידים שיכולים לעמוד לפני הציבור ולהעמיד את הדעות שלהם בצורה מאוד-מאוד ברורה.

דורית באלין: חשוב לציין שהרדיו הזה של משרד החינוך מקיים היום 22 תחנות, שבהם תלמידים ניגשים לבגרות ברמה של שתי יחידות.

דורית באלין: זאת אומרת, שמשרד החינוך בוחן את התלמידים האלה על תוכנית רדיו של שעה, שהם מכינים לבגרות, כולל תיק הפקה.

דורית באלין: כמובן שהביקורת היא של "קול ישראל" ברמה של השידור, אבל אנחנו מבקרים כאן יחד עם המדריך יוני לביא את התכנים, את צורת ההוראה, את צורת ההבעה, את ההגשה הנכונה וכן הלאה.

דורית באלין: משרד החינוך שם על הפרויקט הזה את החלק החינוכי, את ההדרכה שהיא כמובן שלנו, את כתיבת תוכנית הלימודים, הדרכת המורים, הכוונה של הבגרויות, בדיקת הבגרויות, שזה תהליך מאוד-מאוד קשה וארוך.

דורית באלין: מי שבחן פעם בגרות ברדיו יודע.

דורית באלין: כמובן, הקמת התחנה היא בדרך כלל על הבעלות, הבעלות של בית-הספר, אם זה העירייה או "אורט" או "עמל".

דורית באלין: זאת אומרת, הרשתות עצמן מקימות את זה.

דורית באלין: אין ספק שזה לא פשוט, מפני שלהחזיק תחנה כזו עובדת 24 שעות ברשת, בעיקר אנשים, כוח אדם שיפעיל את הדבר הזה, זה לא רק בעיה של "ברזלים", אלא בעיה אנושית.

דורית באלין: אני רק יכולה להגיד מהמקום שלי, שמאז שיש תחנות רדיו, יש הצלחה בלתי רגילה של תלמידים להגיע למקומות נפלאים ברמה האזרחית שלהם.

דורית באלין: הייתי שמחה אם הייתי יכולה להעביר את רשות השידור לשני תלמידים, שאולי יספרו מה עושה רדיו בשבילם בנושא הזה.

אלכס מילר: תיכף אנחנו נגיע אליהם.

אלכס מילר: כן, הרשות השנייה, אתם רוצים להתייחס?

מנשה סמירה: עוד קצת.

אלכס מילר: כן, בבקשה.

מעין פינגולד: אני השנה בכיתה י"ב.

מעין פינגולד: אני משדרת ברדיו מכיתה י' ב"אשל הנשיא", התחנה ראשונה.

מעין פינגולד: מה שחשוב לי להבהיר בנושא הזה, זה שקודם כל זה לימודים בסגנון אחר.

מעין פינגולד: בזמן שאנחנו יושבים ולומדים היסטוריה או ספרות או תנ"ך, ומשננים בשביל כביכול "להקיא" את זה במבחן, כאן ברדיו אנחנו עובדים תוך כדי הרחבה, העמקה, עשייה, בעצם, ואז גם מה שאנחנו לומדים, אנחנו מעמיקים בהמון תחומים.

מעין פינגולד: אז גם מה שאנחנו עושים, אנחנו בעצם זוכרים אותו אחרי זה, לא כמו שקורה לרוב בדברים אחרים.

מעין פינגולד: מלבד זה, בכיתה י"ב אנחנו, כמו שדורית הזכירה, עושים עבודות גמר, שזה הבגרות שלנו, וזה עבודה שהיא בעצם, חלקה דוקו-אקטיביסטית.

מעין פינגולד: אני למשל, עושה עבודת גמר בנושא טיפוח של תלמידים מחוננים בתיכון.

מעין פינגולד: ואני באמת מנסה גם במשרד החינוך להזיז כל מיני דברים שקורים, וזה באמת עבודה שהיא אחרת והיא עבודה חשובה, חשובה גם אזרחית.

אלכס מילר: אוקיי.

מיקי מירו: אני אומר, כבר הייתי לוקח אותה לשדר אצלי.

תומר נח: שלום, אציג כמו שאני מדבר אל המרואיינים בטלפון, שמי תומר נח, אני מרדיו "אשל הנשיא", ואני חושב שהרדיו החינוכי הוא היום אחד מהכלים הכי חשובים במערכת החינוך.

תומר נח: יש אצלנו פה מערכת, שלדעתי כבר היא מאוד ישנה, לא מעודכנת, והרדיו איכשהו דבר יותר מודרני שנכנס לתוכה, ונכנס בכוח, וטוב שכך.

תומר נח: אנחנו עובדים כל יום שלישי בימי העבודה שלנו, כי אנחנו בית-ספר חקלאי, אז אנחנו עובדים למשק, והשאר באים לרדיו.

תומר נח: אנחנו עובדים על מגזין, כל אחד עושה אייטם, מראיין אנשים שבחיים לא חשבתי שאני בכלל אדבר אתם, למשל אתמול דיברתי עם עמנואל רוזן, מי שמכיר.

תומר נח: אנחנו עובדים בעבודת צוות, עוזרים אחד לשני, אנחנו רואים את החשיבות של עזרה הדדית של קבוצה, וזה המטרה של הרדיו החינוכי.

תומר נח: אני זוכר מתי פעם אחרונה שידרתי מוסיקה, אבל זה בקושי קורה.

תומר נח: אני כל הזמן עובד רק על אייטמים.

תומר נח: הרבה פעמים כשאני שומע שדרנים שהרבה יותר בכירים ממני עושים אייטם, ולפעמים זה אפילו אחרי, אז אני מרגיש קצת "קוקיונר", אבל ככה צריך להיות, הרדיו החינוכי הוא כלי מאוד חשוב כאן.

אלכס מילר: אוקיי.

אלכס מילר: יוחאי רוטנברג, בבקשה.

יוחאי רוטנברג: אני מנהל מרכז תקשורת "כגן" בירושלים, אני גם יושב-ראש בהתנדבות של האגודה הישראלית לתקשורת קהילתית, שאנחנו מדי פעם מסייעים או תומכים, לא במובן של צינור של עמותה, אלא בהשתלמויות שאנחנו עושים לתוכניות רדיו חינוכיות.

יוחאי רוטנברג: הניסיון שלי הוא שזה כלי, כמו שאמר תומר, מהמדרגה הראשונה לא רק לצעירים.

יוחאי רוטנברג: זה כלי שמביא את הצעירים, את בני הנוער להיות אזרחים מהדרגה הראשונה במדינת ישראל, בהבעת למידת הנושא של הדמוקרטיה וחינוך אחר, חינוך לערכים שבשום מקום אחר אנחנו לא מצליחים אולי להנחיל אותם.

יוחאי רוטנברג: אני חושב שאפשר היה לעשות את זה מגיל יותר צעיר, שהתקשורת בכלל תילמד כמקצוע חובה מגיל הרבה יותר צעיר, כמו שיש בארצות אירופה - - -

מיקי מירו: מהגן.

יוחאי רוטנברג: נכון, גם מהגן.

יוחאי רוטנברג: מניסיון שלנו, יש לנו הרבה מאוד בדברים האלה, גם מהגן.

יוחאי רוטנברג: אני מסתובב בארץ בשנתיים האחרונות בהתנדבות, לא תיאמתי עם אף אחד, והניסיון שלי במגע עם מנהלי בתי-ספר, זה כשפורסים בפניהם את האפשרות ללמד רדיו כדרך חשיבה, כדרך של תקשורת אחרת גם במקצועות הדעת שהם תנ"ך, היסטוריה, אזרחות, ספרות, לשון עברית, הם רואים את זה: לא חשבנו על זה שאפשר.

יוחאי רוטנברג: זאת אומרת, שהרדיו הוא כלי, הוא פחות חושף אותך כמו טלוויזיה ודברים אחרים, זה לא אינטרנט, זה כלי מאוד עוצמתי, והרבה מאוד מבּוגרינו מגיעים לכאן או לכנסת, גם כחברי כנסת, אבל לא רק כחברי כנסת, אלא הם נמצאים גם בצה"ל, נמצאים במקומות אחרים.

יוחאי רוטנברג: אבל מה שאנחנו נתקלים בו בצורה הישירה, זה שאנחנו כמנהלי תחנות רדיו – אמרתי:

יוחאי רוטנברג: אני מנהל מרכז קהילה ותקשורת – כלומר, אנחנו לא היינו מקבלים את הרישיון ממשרד החינוך או מרשות השידור, אילולא היינו נותנים את הכלי הראשון לבגרויות, לבתי-הספר באזור ירושלים, שלומדים תקשורת כתובה ומשודרת, וזה "הפרובוקטיבה" על הנושא הזה.

יוחאי רוטנברג: אבל אין לנו שום תקצוב, ואנחנו צריכים או לדעת – סליחה על הביטוי – לבכות טוב או שאנחנו צריכים לדעת לאסוף משאבים ולגייס אותם, והנושא הזה שיש תקינה למשרד החינוך בבתי-הספר למורים, הוא לא קיים מול האמצעים האחרים, שניתן לתת אותם.

יוחאי רוטנברג: בשיחה שהיתה לי עם ניצן חן, שהוא יושב-ראש המועצה לשידורי כבלים, שאין לו קשר בחלק התקצובי, הוא העלה את הרעיון שאמר:

יוחאי רוטנברג: למה לא לעשות את זה כמו שעשו לטלוויזיה הקהילתית במשרד התקשורת?

יוחאי רוטנברג: יש תקנה שתומכת או בעמותות או בגופים חוקיים, שהם גופים משדרים, באיזשהו כלי, שיהיה שקל לשנה, אבל אם זה יהיה שקל לשנה, זה שקל אחד יותר ממה שמקבלים היום.

יוחאי רוטנברג: וזה איזושהי דרך לממן ולסייע.

יוחאי רוטנברג: לילדים אסור לעשות פרסומות, אסור לעשות גופי חסות, עושים נטו תקשורת, נטו חינוך.

יוחאי רוטנברג: לקחתי את זה בשני פרמטרים, אחד, של שילוב הרדיו ככלי לימוד במקצועות הדעת מגיל צעיר, והדבר השני, זה אפשרות שאולי תימצא באמצעות ועדת החינוך של הכנסת, ברשותך, יושב-ראש הוועדה, דרך להמליץ למשרדי הממשלה להביא את הנושא הזה לכדי ביטוי במידה של תקנות כלכליות כאלה או אחרות.

יוחאי רוטנברג: יש לזה משמעות של לימוד מגיל צעיר.

אלכס מילר: רק החינוכית מופיעה כחלק מחוק של רשות השידור?

מוטי אמיר: זה פרויקט שהתחיל ב-1992, 1993 וזה לא בתקנות, אבל אנחנו ברשות השידור בזמנו אחרי שכבר התחילו לפעול כמה תחנות וכו', הכניסה את זה לתוך הפרסומים שלה כפרויקט שאנחנו מקיימים אותו, שרשות השידור מקיימת אותו.

מיקי מירו: זה כבר הפך להיות לחלק מהעבודה של רשות השידור, בעצם.

מיקי מירו: וגם במה שאומר יוחאי, עלול להיווצר קצת בלבול בתחומים.

מיקי מירו: זאת אומרת, צריך להישמר ולהיצמד למסגרת הזאת, ולהיזהר לא לפנות לעוד ערוצים, כי אז באמת יתחיל המישמש של בלבול בין ציבורי לפרטי שצריך להיזהר אתו.

מיקי מירו: הפרויקט הזה כרגע הוא פרויקט באמת מצליח וטוב, ואם צריך למצוא בעיות – לא כדאי בגלל בעיות תקציביות לבלבל את תחומי האחריות, זה מה שאני אומר.

מיקי מירו: צריך למצוא לזה את הפתרון הראוי.

אלכס מילר: אין בעיה.

אלכס מילר: אבל מה שאני רוצה להבין, עד כמה בעצם אפשר להגיד שהרדיו החינוכי היום הוא בעצם נותן את מלוא הפוטנציאל שלו מבחינת השידור, כי אם זה נגיד פעם אחת בשבוע שעה-שעתיים זה מצוין, אבל זה רק פעם אחת בשבוע.

אלכס מילר: השאלה אם אפשר להרחיב את זה ובאיזה - - -

מיקי מירו: מבחינת השידורים יש כאלה שמשדרים 24 שעות ביממה.

אלכס מילר: בגלל זה אני אומר, שאם אנחנו נמצאים במצב שאנחנו מזהים מה חסר ומה צריך להשלים ובאיזה דרך עושים את זה, אז מוצאים את הדרך.

אלכס מילר: שלא יקרה מצב שאתה יודע – כי אתה אומר, לך אין תקציב, בתי- הספר והמכללות בעצם מסתמכים על התקציב שיש להם בלי שום קשר לעניין של הרדיו, שאם צריך להחליף שנה או צריך לעשות איזושהי פעילות או לרכוש ציוד כזה או אחר, אם יש בעיה תקציבית – פשוט באים וסוגרים את הבסטה.

מוטי אמיר: יש מקומות.

אלכס מילר: בגלל זה אני אומר, צריך לראות כאן, בלי שום קשר לאבא המפקח, צריך לראות כאן גם - -

מיקי מירו: אבא מתקצב.

אלכס מילר: - - האֵם המתקצבת.

מוטי אמיר: מישהו עם הארנק.

מוטי אמיר: אתה מאוד צודק, אדוני היושב-ראש.

אלכס מילר: השאלה, האם המנגנון העתידי של תקצוב יכול לבוא על חלק ממנגנון השידורים.

אלכס מילר: אני אומר שנגיד אם עכשיו יש תחנה שנמצאת במצב של חוסר תקציבי, ומשדרת פעם אחת בשבוע, האם אפשר לבוא וכביכול לעשות מנגנון שתהיה השקעה תקציבית שתרחיב שידורים, תשמור על המנגנון של השידורים שקיימים, תיתן עוד הזדמנויות ועוד אפשרויות לאלה שמשדרים פעם אחת בשבוע לשדר קצת יותר, במידה ויש להם את הרצון והיכולת, אבל לתת – סתם לדוגמה, אתה משלם עכשיו על זכויות היוצרים בעניין של המוסיקה, אז יכול להיות שאפשר לחשוב איך חוסכים את העניין הזה, ועושים חיבורים עם אלו שמתעסקים היום בסוגיות שקשורות למוסיקה.

אלכס מילר: כך או אחרת, אנחנו חיים היום במצב של התייעלות בעולם התקשורת גם ברשות השידור עם הרפורמה, שאני מקווה מאוד שמתישהו אנחנו נצליח להעביר את זה, וגם במנגנון של אותם הערוצים, שעוברים היום מזיכיונות לרישיונות.

אלכס מילר: וכמובן שכל העולם הזה הולך, לדעתי, להשתנות בשנים הקרובות.

אלכס מילר: צריך לראות איפה גם העניין הזה שהוא לא ייבלע, שברפורמה כזו או אחרת של רשות השידור יבואו ויגידו: רבותי, אתם פה מתעסקים בדברים שמבחינתנו לא צריכים אותם, אז תורידו את זה, ואז ברגע שמורידים מכם, ואין מישהו שלוקח על עצמו, אז פשוט הדבר הזה נסגר, כי אף אחד לא ייתן לשדר ללא פיקוח מסודר.

מיקי מירו: אל"ף, בדבר הזה ברור שיש לנו מחייבות טוטלית.

מיקי מירו: לגבי הסוגיה שאתה מעלה, ללא ספק צריך לעשות פה דיון מחודש גם עם משרד החינוך ואולי עם מרכז השלטון המקומי, לחשוב אולי באמת על כל המרכיבים, ואולי גם עם משרד התקשורת - -

אלכס מילר: אני גם אשמח.

אלכס מילר: כן, אני חושב שגם משרד התקשורת צריך - - -

יהודית גידלי: הוא הוזמן.

מיקי מירו: - - צריך להיות מעורב בזה, כן.

אלכס מילר: הזמינו, כן.

אלכס מילר: חייבים להיות חלק מהסיפור הזה, כי הם בסופו של דבר, כך או אחרת, הם מובילים כל מיני רפורמות היום בתחום הזה, וצריך לראות איך הם רואים את כל הנושא הזה גם כן.

אלכס מילר: מפתח-תקווה, ניתאי, בבקשה.

ניתאי ענבי: בוקר טוב.

ניתאי ענבי: אני תלמיד כיתה י' ב"תיכון בן-גוריון" במגמת התקשורת, לומד חמש יחידות, שתיים מהם מעשיות, שלוש עיוניות.

ניתאי ענבי: את צילה אני קצת מכיר, ביום ראשון אני אבוא לשדר ברשת א' תוכנית בנושא קולנוע.

ניתאי ענבי: אני כתב בפורטל הנוער האינטרנטי וחבר ב"ארגון העיתונאים הצעירים", שזה פורום של עיתונאים, שתחת חסות "אגודת העיתונים" בתל-אביב, אנחנו נפגשים מדי חודש עם עיתונאים ואנשי תקשורת, פשוט לומדים מהם.

ניתאי ענבי: אז המרכז הישראלי לאסטרטגיה תקשורתית "אג'נדה", פרסם בשנה שעברה כמה נתונים, מרבית האזרחים בישראל מכורים לתקשורת, 63% מהם קוראים עיתון יומי, בהשוואה לכ-40% בארצות-הברית, למעלה מ-60% מאזינים לרדיו באופן קבוע - -

יהודית גידלי: ככה לא תהיה שדר.

יהודית גידלי: סליחה, קצת יותר לאט, בבקשה.

ניתאי ענבי: קצת יותר לאט.

מיקי מירו: לא, הוא מדבר לגיל שלו, זה בסדר.

מיקי מירו: אנחנו לא מבינים על מה הם מדברים.

יהודית גידלי: לפחות את המלים הבנו.

יהודית גידלי: סליחה.

ניתאי ענבי: אז אני אדבר יותר לאט.

ניתאי ענבי: אנחנו צורכים תקשורת – אני מדבר על הישראלים ביחס למדינות מערביות אחרות – באופן טוטלי.

ניתאי ענבי: אנחנו מחוברים באייפון, באינטרנט, בכל מקום.

ניתאי ענבי: ולתקשורת הזאת יש כוח, בפרט אצלנו, יש לה משקל גבוה מאוד באופן שבו האזרחים תופסים את המציאות, ובאופן שבו הם מעצבים את עמדותיהם ומגדירים את סדרי העדיפויות שלהם.

ניתאי ענבי: בני הנוער זו הקבוצה שסופחת אליה את כל הדעות האלה.

ניתאי ענבי: במהלך גיל ההתבגרות הם למעשה שומעים את כל הדעות.

ניתאי ענבי: אנחנו מתיימרים, שהם ישמעו את כל הדעות על מנת שהם יגבשו דעה אחת שהיא נכונה, שהיא מובנת, שאני יודע גם את הצד השני, אבל אני בכל זאת בחרתי בצד אחד, בנושאים מדיניים, בנושאים חברתיים.

ניתאי ענבי: מה שקורה היום בשיעורי הדמוקרטיה, שבני נוער נחשפים רק לצד אחד של התקשורת והם תמיד קוראים עיתון מסוים, ותמיד שומעים תחנת רדיו מסוימת, שלאו דווקא משדרת תכנים כאלה, אלא יכולה סתם לשדר תכנים של מוסיקה, והדעה שלהם היא לא נכונה ושקולה ובדרך כלל היא קיצונית.

ניתאי ענבי: אבל למכה הזאת יש תרופה.

ניתאי ענבי: לימודי התקשורת שבמהלכם למדים ונבחנים התלמידים על סוגיות אקטואליות למיניהם, תוך הצגת ספקטרום הדעות בכל נושא ונושא, דנים בהשפעתם על הדמוקרטיה וחיי היום-יום, לומדים על הרומן של הדמוקרטיה עם התקשורת, חופש הביטוי, אתיקה עיתונאית.

ניתאי ענבי: הלימודים הללו הם בהיקף של שלוש יחידות עיוניות ושתיים מעשיות – הרחבתם על זה, אני אדלג.

ניתאי ענבי: בשלבים שלפני הדלקת הנורית האדומה שבשלט ה-on air לומדים התלמידים את הנושא שאותו בחרו – לאחר שהתייעצו עם המורים לתקשורת, שזמינים ועובדים אתנו, והם תמיד שם, ומספיק שאני אשלח לו הודעה במייל והוא יענה לי מייד, כי זה המורה לתקשורת שלי – מתחילים לחקור אותו מפרספקטיבות שונות ולחפש מרואיינים מתאימים.

ניתאי ענבי: בעת התוכנית מפנים שאלות למרואיינים רלוונטיים, ואתה הזכרת, שאלות תמימות, הם באמת תמימות, כאלה ששום עיתונאי בוגר לא יעז לשאול, כי הם רוצים לדעת, להבין, לחקור וללמוד את הנושא, כי הנושא מעניין אותם, והם רוצים לדעת אותו מהמסד ועד הטפחות, ורק כך יוכלו באמת לגבש עמדה בנושא ולעצב את אישיותם.

ניתאי ענבי: בעת הגיוס לצבא, ישנם לא מעט תלמידים המתגייסים לאשכול הדוברות והמידע בצה"ל, ממשיכים את הקריירה התקשורתית שלהם.

ניתאי ענבי: אם כן, הרדיו החינוכי מעניק לתלמידים בבתי-הספר התיכוניים, במרכזי התקשורת ובמוסדות ההשכלה הגבוה, כלים ייחודיים והכרחיים שישמשו אותם בעתיד כאזרחים, כמו צריכה ביקורתית של התקשורת, הפרדת העיקר מן הטפל, יכולת הקשבה, עמידה בזמנים, ניהול דיון, וידע בעולם הדמוקרטיה ובתחומים נוספים.

ניתאי ענבי: הדמוקרטיה כל כך עדינה, היא כל כך שברירית, ובלי תקשורת אין דמוקרטיה, ואנחנו לא רוצים להגיע למצב שלא נוכל לשבת כאן.

ניתאי ענבי: אנחנו חייבים את הדמוקרטיה.

ניתאי ענבי: ובנימה אישית, אתמול ציינו ב"מדיה תקשורת" – שזה הרדיו החינוכי הקהילתי, שאני משדר בו, יחד עם רחמים מעבי שהוא המנהל של התחנה, העמותה מפעילה את הרדיו החינוכי בעיר – שנתיים לעת ההיא, שבה לחצתי לראשונה על הכפתור הצהוב והנורה האדומה נדלקה, ואז עוד קראתי מדפים, התרגשתי, טעיתי, התבלבלתי, דבר לא השתנה.

ניתאי ענבי: שנתיים אחרי ולמעלה מ-100 שעות שידור, ואני מתרגש כל פעם מחדש, הקסם הזה שבמיקרופון.

ניתאי ענבי: אני יכול להגיד, שכל הכלים שרכשתי באמצעות האנשים שליוו אותי לאורך כל התהליך, המיומנויות, שזו גם יכולת להגיד את זה בתוך משפט בלי לטעות, גרמו לי עוד יותר להתאהב במדיום הזה, ברדיו, ולהבין את העוצמה והחשיבות של התחנות החינוכיות קהילתיות, כי בלעדיהן אני חושב שהייתי עוד נער שמתבכיין להורים, שיקנו לו אייפון s4 כדי שיוכל להעיף ציפורים על מגדלים.

ניתאי ענבי: אני פונה אליכם, מכובדי, שמרו על התחנות הללו, על חממות הגידול של אנשי התקשורת שנשתלים עכשיו כזרעים בערוגות הדמוקרטיה, כי הם יפרחו, עם קצת אור ומים וכולנו נהנה מזה.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: כן, בבקשה.

מנשה סמירה: בוקר טוב ותודה.

מנשה סמירה: אני חושב שאין מחלוקת על החשיבות של תחנות הרדיו, זה מיזם, מפעל חשוב, יוצא מהכלל, ובשביל הגילוי, הייתי מנהל בית-ספר תיכון ויחד עם רשות השידור ועם דורית, עם משרד החינוך, הקמנו תחנת רדיו חינוכית אצלנו ב"תיכון באר-טוביה", כך שאני בוודאי מכיר את זה גם מהצד הזה, ובאמת אין לי ספק שמה שהנוער כאן מספר בהחלט כך.

מנשה סמירה: זה חממה טובה לגידול צעירים, שיעסקו בתקשורת מהצד המעניין, מהצד הטוב, מהצד האיכותי, וזה מפעל חשוב שצריך בוודאי לקיים אותו ולעודד אותו וגם לפתח אותו.

מנשה סמירה: יחד עם זאת, אני לא בא ומסתכל עכשיו מההיבט של התחנה הספציפית או התחנה בבית-ספר זה או אחר, אלא קצת בהסתכלות כוללת ורחבה על תמונת התקשורת ותמונת הרדיו בישראל, והעסק מתפתח, יש צמיחה, יש הרחבה.

מנשה סמירה: קודם כל, אני לא רואה עין בעין את תחנות הרדיו בקמפוסים כמו תחנות הרדיו בבתי-ספר התיכוניים.

מנשה סמירה: אני חושב שיש הבדל גדול.

מנשה סמירה: אני חושב שתחנות הרדיו בבתי-הספר התיכוניים - - -

אלכס מילר: מנשה יש לי שאלה, האם באותה עיר יש תחנת רדיו בקמפוס, מה קורה אם נגיד בית-ספר גם רוצה לשדר?

מוטי אמיר: משדר יחד אתם.

מיקי מירו: עובדים ביחד.

אלכס מילר: עושים סנכרון?

מיקי מירו: לא, הם עובדים ביחד על אותו תדר.

מוטי אמיר: על אותו לוח שידורים.

צילה אילן: לוח שידורים.

אלכס מילר: אוקיי.

מנשה סמירה: יש לוח שידורים, יש שעות שידור, כי עד כמה שאני מבין - - -

מיקי מירו: יש חלוקה ביניהם.

מנשה סמירה: יש חלוקה.

מנשה סמירה: בכל אופן, התחנות בקמפוסים צורכות קצת מעבר לרעיון החינוכי הבסיסי, וצריך לחשוב על זה ולראות לאן זה הולך, כי זה כבר יוצר לנו – הקמפוסים, הסטודנטים, שזה כבר level גבוה יותר, מורכב יותר, יש להם כבר מן הסתם גם יכולות, גם שאיפות, גם עוצמות, ובקמפוסים גם יש להם יותר מקורות מימון.

מנשה סמירה: התחנות האלה מקבלות מעמד קצת של כמעט תחנות אזוריות, ואם אנחנו מסתכלים, לא בצד המסחרי, בהקשר של מפת הרדיו ומפת ההאזנה, צריך לקחת את זה בחשבון.

מנשה סמירה: אני חושב שמה שמוטי אמר, יש הכרח, כבר הגיע הזמן להסדיר את הדבר הזה בתוך תקנות, חקיקה, whatever.

מנשה סמירה: לא להמשיך במצב הזה, שאנחנו לא יודעים לאן יתפתח, כי הלחצים הם לכל מיני כיוונים.

מנשה סמירה: יש תחנות שמחוברות מאוד לרשות המקומית, אני לא הייתי, אבל הבנתי ששאלת שאלה בעניין הזה, ויש תחנות שפחות, ויש תחנות שמשרתות – כל מיני, צריך לראות שזה לא יתפתח, כי זה הולך וטופח ומקבל עוצמה.

מנשה סמירה: הדבר השלישי, יש גם לחץ והיו לא מעט פעמים וניסיונות, אפילו אצלי בתיכון, שרצו מקורות מימון, אז רצו גם לממן את זה מחסויות ודברים מהסוג הזה, וצריך לבלום ולשמור על המסגרת הציבורית, והמסגרת הזאת שלא תהיה.

מנשה סמירה: יחד עם זאת, צריך מקור מימון, צריך לחשוב לאן לוקחים את זה.

מנשה סמירה: יש מקומות היום, אני יודע את זה גם מעבודה, שהציוד בתחנה כבר לא – אנחנו יודעים, במצב ירוד ביותר - - -

מיקי מירו: עדיין הציוד שלהם יותר חדש משלנו ב"קול ישראל".

מיקי מירו: הרבה פעמים אני מקנא בהם, במה שיש להם.

מוטי אמיר: אבל דווקא במקומות החשובים, שזה מאוד חשוב לחברה, אין כסף, כמו דימונה וכו', שם יש בעיה.

מנשה סמירה: ולכן, המצב הזה לדעתי הוא לא בסדר.

מנשה סמירה: עוד פעם, וגם כאן, אדוני היושב-ראש, אתה מוצא את התופעה, שבמרכז התחנות – למעט "אשל הנשיא" שזה סיפור מאוד מיוחד במינו, תחנה שהיא חזקה ודומיננטית, וגם תיכף אני אדבר גם על עוצמות השידור, גם זה סיפור, אפרופו "אשל הנשיא", אבל בכל אופן אלה תחנות שבפריפריה, ציוד על הפנים, אתה רואה שם את ההבדל – תחנות המרכז מן הסתם מבוססות, וגם יש יותר נוער, יותר מבחר, וגם הם יותר באים ליד ביטוי, זאת אומרת, גם בזה צריך לטפל.

מנשה סמירה: מלה על העוצמות.

מנשה סמירה: הרדיו החינוכי קם עם עוצמה מסוימת מקומית, בסביבה של הקמפוס החינוכי ולא מעבר לכך, זה לא המצב, עם האוכל התיאבון, וחלק מתחנות הרדיו הפכו להיות אזוריות, והפכו להיות ממש בעניין הזה.

מנשה סמירה: וכדאי – ומשרד התקשורת לא כאן, שממונה על הדבר הזה – צריך קצת יותר לעשות סדר, יש הפרעות, יש טענות קשות, אנחנו כל הזמן מקבלים גם בהקשר שלנו, כי התחנות האזוריות שמתמודדות כדי לבצע את הייעוד ואת מטה לחמן, אז צומחות להן תחרויות קצת מסוג אחר, שאינן מפוקחות באותה מידה ובאותה צורה.

מנשה סמירה: אנחנו כן חושבים שצריך לחשוב חשיבה קצת יותר יצירתית לגבי העתיד, מיקי, ולחשוב קצת על שיתוף פעולה עם התחנות האזוריות.

מנשה סמירה: הרי תחנות הרדיו נמצאות בתוך אזורים שיש לנו שם תחנות אזוריות מן הסתם, וצריך לחשוב איזה סוג של זיקה ואיזה סוג של קשר ניתן לטפח, שכולנו נצא מורווחים מן העניין.

מנשה סמירה: אני לא מדבר רק על כך שבוגרים של הרדיו החינוכי נקלטים, כאלה ואחרים, ברדיו האזורי ומשדרים שם.

מנשה סמירה: אנחנו יכולים להרוויח מכך, הרשות השנייה, בזה שתוכניות איכותיות - - -

אלכס מילר: אתה פספסת כאן, עלתה כאן סוגיה שלדעתי זה בקשר למה שאתם אחראים עליו, הסוגיה שמשלמים כסף על זכויות יוצרים, שמשלמים על מוסיקה, גם התחנות האזוריות - - -

מנשה סמירה: משלמות הרבה מאוד, הרבה יותר.

אלכס מילר: אז יפה, הרי אם היו עושים נגיד שיתוף פעולה, לפחות בתחום מוסיקה, הרי לא ישלמו כפול, נכון?

אלכס מילר: אם עושים את זה במשותף.

מיקי מירו: לא, אתה בכל מקרה משלם פר השמעה, זה לא משנה, אתה לא יכול - - -

יעקב כץ: לא בעיה, ישמיעו את זה במקביל.

מנשה סמירה: לא, אם אתה עושה השמעה כפולה - - -

מיקי מירו: אם אתה משדר ביחד, אז ברור, אבל בכל מקרה ההתחשבנות היא פר השמעה.

אלכס מילר: אבל אם סתם לדוגמה, עכשיו לוקחים את החבר'ה, שמשעה 12:00 עד שעה 13:00 יש להם שעת שידור מוסיקה, ונותנים להם לשדר בכללי, לא רק ב-106, אלא גם עושים את זה נגיד בעוד תחנה.

מיקי מירו: פה נכנסים בדיוק לתחום שאמרתי.

מיקי מירו: התחנות האלה הן תחנות ציבוריות, התחנות שעליהן מדבר - - -

אלכס מילר: כמו שבגלי צה"ל כשהם משדרים את החדשות של ערוץ 2, ברגע שערוץ 2 יוצא לחדשות, אז באים ואומרים שערוץ 2 יצאו לחדשות - -

מיקי מירו: לפרסומות.

אלכס מילר: - - והם עושים את זה.

אלכס מילר: הם לא משדרים את הפרסומות, זה לא - - -

מיקי מירו: שוב, חלק מהבלבול שיש בארץ שלנו.

מיקי מירו: ארצנו היקרה, עדיין לא יודעים, אולי זה בגלל שאנחנו בתהליך של גדילה, נבין את זה בסוף, צריך לעשות הבחנה ברורה בין הציבורי לפרטי, אז החיים יותר פשוטים.

אלכס מילר: לא, אין בעיה, ההבחנה - - -

מיקי מירו: כשלוקחים תחנה צבאית ומחברים אותה לתחנה פרטית, הבלבול הוא אדיר.

מיקי מירו: וכבר נשאלת השאלה הראשונה - - -

מנשה סמירה: כשלוקחים תחנה ציבורית והיא מוכרת גם פרסומות, אז הבלבול קיים ממילא גם מהצד שלך - - -

מיקי מירו: מנשה, אנחנו מוכנים מחר לגמור עם הפרסומות, גם הצענו את זה, יש הצעה, תתמכו בנו.

מנשה סמירה: לא מכיר את זה.

אלכס מילר: רבותי, סליחה, כמו שאני מכיר גם את המערכות שלנו, ולאן זה מתגלגל, בסופו של דבר מי שנופל, הוא החלש, החזק לא ייפול.

אלכס מילר: בשביל שהחלש לא ייפול, צריך לזהות את הבעיות לפני.

אלכס מילר: הבעיות שאני כבר מזהה עכשיו למול מה שמתפתח בשנה-שנתיים-שלוש הקרובות, אני כבר אומר לכם שהעניין הכלכלי הכספי הוא העניין שיכריע, במקביל לרפורמה שעושים ברשות השידור - -

מיקי מירו: לכן אני מציע - - -

אלכס מילר: - - כי כרגע משרד האוצר נמצא בבעיה מאוד גדולה במימון הרפורמה ברשות השידור.

אלכס מילר: למה?

אלכס מילר: כי בעצם מנגנון מימון הרפורמה לא בא כדרך שרצו, אז מתחילים עכשיו לחשוב על דרכים יצירתיות.

אלכס מילר: דרכים יצירתיות זה מכירת נדל"ן וכו', ואז הם מתחילים להסתכל מה אפשר לצמצם.

אלכס מילר: ואז יושב מנכ"ל רשות השידור ומתחיל לחשוב מה הוא מוריד ומה הוא משאיר, את מי הוא מוריד ואת מי הוא משאיר.

אלכס מילר: אם אנחנו רוצים לשמור על הרדיו החינוכי בצורה כזו, שלא יהיה אפילו שיקול דעת עתידי על סגירה, ושלא יפגעו התלמידים והסטודנטים, שבעצם רואים את עצמם ממשיכים לשדר, ורואים את עצמם בסופו של דבר מגיעים משנה לשנה למימדים יותר גדולים, אז צריך לזהות את המהלך, לעשות את החיבורים המתאימים, לחשוב איך בעצם מונעים את אותם הסוגיות, שאתה מעלה, הנושאים של כניסה לחסויות, לפרסומות, לא הופכים את המנגנון הזה בעתיד גם למאבק בין רדיו אזורי לבין רדיו חינוכי, כי אני כבר אומר לך שברגע שמתחיל המאבק הזה, זה מאבק שיפגע.

מיקי מירו: הוא קיים, הוא קיים כבר.

אלכס מילר: אז חבל שמתחילים להפעיל לובי, ומתחילים להפעיל כל מיני גופים ולחצים על רשות השידור, הרשות השנייה, על משרד התקשורת, זה בסופו של דבר יבוא ויצוף ויפגע.

אלכס מילר: אז אני חושב שהישיבה כאן זו ישיבה שאמורה לזהות את הבעייתיות, שתהיה בעוד שנה-שנתיים-שלוש - -

מיקי מירו: יש לי פשוט רעיון.

אלכס מילר: - - ואנחנו יכולים לעשות מהלכים, שהם בעצם ימנעו מבעיה, שיכולה לקום בעוד שנה-שנתיים - - - לא קמה עכשיו.

אלכס מילר: מנשה, תסיים.

מנשה סמירה: אל"ף, לגבי העוצמות, אתה צודק לחלוטין שמסתמנות בעיות, וככל שהדבר הזה יכה שורש, ויש לו עניין במיוחד במרכז, איפה שגם יש צפיפות, ושם יש גם את הביקוש הגדול, ושם יש את ההצלחה הגדולה, אז אנחנו באמת נראה מתחים מהסוג שאתה מתאר, בין אם זה יהיה כלכלי, בין אם זה על עוצמות, בין אם זה על מאזינים.

מנשה סמירה: וגם אנחנו נתפתח גם לכיוון של התכנים, לדעתי, גם ראשי רשויות וגורמים שונים יזהו את הפוטנציאל, למרות שיש לנו פה בלנס את משרד החינוך, אין ספק, אבל אני חושב שצריך לתת את הדעת, צריך להסדיר את הנושא באיזושהי חקיקת משנה, כזו או אחרת, ולראות את התמונה כולה, לקבוע קריטריונים, לדבר על יעדים, כמה צריכים להיות וכמה יהיו, מה התשתית הנדרשת, מקורות המימון.

מנשה סמירה: ובתוך התהליך הזה, מה הזיקה ומה הקשר שיכול להתפתח עם תחנות הרשות השנייה, הרדיו האזורי למינהו, למשל כדי שגם אנחנו נרוויח במובן הזה שאיכות, הרי יש תוכניות איכות בחינוכית שיכולות להשפיע ולהיות בתוך האזורי ולהיפך.

מנשה סמירה: או שהאזורי גם יסייע בציוד ובדברים לתחנות החינוכיות, אבל אם תהיה איזושהי חלוקה והבחנה.

מנשה סמירה: כדי שזה יקרה, ההצעה שלי האחרונה, אדוני היושב-ראש, אני חושב שמאחר שהנושא הזה באמת צמח מהשטח והצליח ויש לו תשתית יפה, אבל צריך לראות לאן אנחנו הולכים.

מנשה סמירה: כדאי שיהיה איזשהו צוות מקצועי משותף שישקול בראשות הגורמים שמובילים את זה היום, ושיעשה איזושהי עבודת מטה עם חשיבה, ולהביא לוועדה כאן איזושהי חקיקת משנה כלשהי, שיסדיר את הדברים האלה.

אלכס מילר: בסדר.

מיקי מירו: אני חושב שלפני שנגיע לתהליכי חקיקה, כי יותר מדי חקיקה זה גם לא טוב בעניין הזה, ההצעה שלי, כמובן היושב-ראש הוא הקובע, שאנחנו ניכנס לדיון עם משרד החינוך ועם משרד התקשורת למצוא את המענה לבעיה שאתה מדבר עליה, שהיא בעיה, אני מסכים אתך בכל מאת האחוזים, זה לראות כיצד מגיעים לאיזה "תקציב צבוע", שמבטיח את הקיום של התחנות החינוכיות, ואני מדגיש החינוכיות, מנשה, כדי שבאמת לא לעשות עירוב תחומים, ולתת פה לתחנות האזוריות את הפריחה המתאימה.

מנשה סמירה: - - - להגדיר מה זה החינוכי, כי מה זה התפקיד של התחנות של הקמפוסים, של האוניברסיטאות, שזה יהפוך להיות משהו אחר.

מיקי מירו: לא, זה תקבל תשובה, עוד שנייה מוטי ייתן לך את התשובה לגבי זה.

מנשה סמירה: אוקיי.

מיקי מירו: אבל אני כרגע מדבר על העניין של המימון.

מיקי מירו: להקציב את זה כרגע בזמן וללכת - - - כסף.

מוטי אמיר: אני רוצה להגיד כמה דברים מאוד חשובים, שכבודו יידע, מערבבים פה כמה דברים.

מוטי אמיר: מנשה הוא מהרשות השנייה, יש תחנות אזוריות שהן פרטיות שהוא מפקח עליהן כמדינה.

מוטי אמיר: זאת אומרת, אנחנו מדינה, גם הוא וגם אנחנו, רשות.

מיקי מירו: אותה מדינה.

מוטי אמיר: לנו, ל"קול ישראל" יש תחנות רדיו - -

מנשה סמירה: בינתיים, מוטי.

מוטי אמיר: חינוכיות, בתחנות רדיו שאנחנו משדרים, שהם רדיו ציבורי.

מוטי אמיר: אין לנו תחנות פרטיות של אנשים מסוימים שקנו אותן, מרוויחים או מפסידים מהן וכו'.

אלכס מילר: כן.

מנשה סמירה: זה לא קנוי.

מיקי מירו: זה זיכיון.

מנשה סמירה: זה זיכיון.

מנשה סמירה: זה תחנות ציבוריות שמקבלות זיכיון מסחרי - - -

מיקי מירו: רכשו.

מוטי אמיר: בסדר, השתדלתי לא להפריע.

מוטי אמיר: צודק מנשה סמירה בעניין של עוצמות.

מוטי אמיר: העוצמות של תחנות רדיו שנמצאות במכללות באוניברסיטאות, יש בכמה מקרים שהעוצמות שם הן גבוהות מדי וזה באישור משרד התקשורת.

מוטי אמיר: אני אמרתי קודם, אנחנו שלושה שותפים.

מוטי אמיר: מי שנותן רישיונות במדינת ישראל לשדר זה משרד התקשורת, זה לא אני.

מוטי אמיר: מי שנותן רישיון להתקין משדר על הגג, זה משרד התקשורת, הוא מקבל ממני המלצה, ומשרד התקשורת מחליט על העוצמה.

מוטי אמיר: והעוצמה בכל תחנות הרדיו, בוא נגיד ב-90% מתחנות הרדיו, אולי אפילו יותר, העוצמה היא 50 ואט, זה לא שתחשוב שאנחנו משדרים בעוצמות מי יודע מה, זה מה שמשרד התקשורת מאשר.

יעקב כץ: וזה מה שיש בפועל?

מוטי אמיר: יכול להיות שיש בפועל כמה חריגות, יש למשרד התקשורת את הפקחים שצריכים לאכוף את תנאי הרישיון, כמו בכל דבר אחר.

מוטי אמיר: זה דבר אחד, זה בעניין בעוצמות.

מוטי אמיר: בעניין התחרות בין הרדיו החינוכי לרדיו האזורי – יש מאבק על אוזנו של המאזין, ואני אומר כך, זה קצת, לטעמי, לא במקום שתחנות רדיו מקצועיות, אזוריות יתחרו בתחנות רדיו של תלמידים, בתחנות רדיו של תלמידים אין פרסומות, מי שמפרסם אני סוגר אותו, מי שעושה פרסומת נסגר תוך - -

מיקי מירו: מייד.

מוטי אמיר: - - יום.

מוטי אמיר: מי שחורג מהכללים של רשות השידור, שאגב הקריטריונים והכללים וכל הנהלים קיימים כבר, לא צריך להמציא אותם מחדש, זה עובד כבר 20 שנה.

מוטי אמיר: אפשר לעבור ולראות מה לעדכן - -

מיקי מירו: מנשה מכיר אותם, הוא יודע אותם.

מוטי אמיר: - - ומנשה היית שם, והיית מנהל בית-ספר כשפתחנו אצלך תחנת רדיו.

מוטי אמיר: הפרויקט הזה הוא פרויקט יפה, שהביא בעיקר לשינוי במפת התקשורת במדינה, כי מה היה, עד לפני 15 שנים, גם כצל'ה בזמנו רצה לפתוח תחנת רדיו בישראל, למה?

מוטי אמיר: כי הוא הבין שכולם בתקשורת הם מאותו מקום, או מתל-אביב או מירושלים, מאותו בית-ספר, מאותו - - -

יעקב כץ: לפני 15 שנה סגרו לו את התחנה.

מוטי אמיר: כן, סגרו לך את התחנה, אבל עד שסגרו לך - -

יעקב כץ: עוד יפתחו, עוד יפתחו.

מוטי אמיר: - - פתחת ושידרת.

מוטי אמיר: מה הבעיה פה?

מוטי אמיר: הבעיה פה שאנחנו ב-20 שנה עשינו מצב, שגם מנשה מודה בו, הבאנו אנשים מהפריפריה אל מקצועות התקשורת, זה כבר לא הכול תל-אביב והכול ירושלים.

מוטי אמיר: הבאנו הרבה אנשים ממקומות, שבחיים לא היו מגיעים והם היום נמצאים – הביאו אתם את הרעיונות שלהם, את הדעות שלהם, את ההון התרבותי שלהם, את החינוך מהבית שלהם, והכניסו לתוך סך הכול התקשורת בישראל.

מוטי אמיר: וזה דבר מאוד חשוב, זה שינה את המפה.

מוטי אמיר: לכן, אני בא ואומר, יש תמיד ויכוחים בינינו לבין הרשות השנייה בנושאים כאלה ואחרים, אין לי שום בעיה שאנחנו נשב ונדבר גם אתם, ונראה מה מציק באמת בעניין הזה.

מוטי אמיר: יכול להיות שמה שמנשה מציע, לחוקק חוקים ולקבע במסמרות בחוק, יכול להיות שזה דבר שכדאי לעשות אותו לדורות הבאים, אבל כרגע הפרויקט הזה חי ונושם, הם משדרים ב-46 תחנות רדיו, כשיש בכל תחנה עשרות, מאות תלמידים.

מוטי אמיר: אנחנו מדברים על אלפי תלמידים שעושים בגרויות בכל שנה.

מוטי אמיר: חבל לקלקל ולפגוע בזה.

מנשה סמירה: למה לקלקל.

אלכס מילר: לא, אף אחד לא – רבותי, הסדרת הנושא, זה לא פגיעה וזה לא ניסיון לבלימה.

אלכס מילר: להיפך, הסדרת נושא זה עשיית סדר - -

מוטי אמיר: זה אנחנו רוצים מאוד.

מיקי מירו: אנחנו מאוד רוצים.

אלכס מילר: - - במצב שוק פרוץ, שחי על מנגנון שהיום זה הכול בסדר, מחר אלוהים יודע מה יקרה.

אלכס מילר: בגלל זה, דרך אגב, גם שר החינוך מנסה להסדיר עכשיו גם את התכנים בחינוכית, שזה פעם ראשונה.

אלכס מילר: אומנם עושים את זה דרך ה-DTT בחוק בוועדת הכלכלה, אבל עדיין זה מצב בו הגיעו לקבלת החלטה, כי אחרת זה הופך להיות לדבר בעייתי.

אלכס מילר: אז מה שאני הולך לעשות זה דבר כזה, אני הולך להתייעץ, אני הולך להקים מן ועדה כזאת פנימית שלי בכוח כך שאני אקח את כל הנציגים, גם אם זה מרשות השידור, מהרשות השנייה, ממשרד התקשורת, ממשרד החינוך על העניין של חקיקת חוק שיסדיר גם את הנושא של החינוכית.

אלכס מילר: לדעתי, גם בטלוויזיה אנחנו צריכים לעשות חוק מסודר בכל נושא התכנים, כי גם הנושא של הטלוויזיה החינוכית זה משהו שלא מוסדר בעניין של הקריטריונים והפרמטרים בפנים.

אלכס מילר: לדעתי, הוא עובד לפי חוק החינוך, לפי הקריטריונים של מערכת החינוך, ולא לפי החוק של הטלוויזיה החינוכית, אותו דבר גם עם הרדיו.

אלכס מילר: וברגע שהנושא הזה יהיה בחקיקה ומוסדר, וכל אחד יידע מי האבא ומי האמא, ומאיפה בא התקציב ומי לוקח על עצמו אחריות ואיזה שיתופי פעולה, אפשר לעשות בחוק.

אלכס מילר: זאת אומרת, שלא יקרה מצב שמישהו שפה כל פעם ממציא גלגל.

אלכס מילר: אז אם אנחנו קובעים בחוק שאפשר לעשות שיתוף פעולה בצורה כזו, ככה ואחרת וזה המגבלות לשיתוף פעולה, אז כל תחנה יכולה, לפחות כשיש להם את החוק ביד, לפנות לכל מי שהם רוצים לעשות אתם שיתוף פעולה ולהגיד: אלו המגבלות שלי, אלו האישורים שלי, בוא נעשה לפי זה את שיתוף הפעולה.

אלכס מילר: ודרך אגב, זה ייתן לכם הגנה מכל צד של הגבלה או סגירה בעתיד, או לחיפוש של מישהו אחר שייקח על עצמו אחריות, כאשר הנושא הזה מוגדר בחוק.

מוטי אמיר: צודק.

אלכס מילר: עכשיו, כמובן שצריך להבין גם שהדבר הזה צריך לבוא, וכל אחד שרוצה להיות חלק מזה, גם צריך להבין שהוא חלק מזה.

אלכס מילר: אז אם משרד החינוך רוצה להיות חלק משיתוף הפעולה של ישיבות ושל חקיקת חוק, אז משרד החינוך צריך להיות גם חלק בלתי נפרד מכל הפרויקט הזה גם בעתיד, אם זה ברמה תקציבית, ואם זה ברמה של תוכן והכול.

אלכס מילר: זאת אומרת, שלא יקרה מצב שאומרים: זה לא קשור אלינו, אם אתם רוצים שעות תורה, יש לנו, זה לפי החוק, תלמידים, בבקשה קיבלתם, כל מה שקשור למערכת ההשכלה הגבוהה זה בכלל לא קשור אלינו, אנחנו לא נכנסים לשם.

אלכס מילר: אז מי היום מפקח בכלל על התכנים של מערכת ההשכלה הגבוהה?

אלכס מילר: רבותי, דרך אגב, כל מה שיוצא מהמנגנון של מערכת ההשכלה הגבוהה מגובה בחוק החופש האקדמי, אז אני לא יודע בדיוק מה קורה שם מבחינת התוכן, מי אחראי, מי העורך, בידי מי זה נמצא, האם - - -

מנשה סמירה: זה עדיין בפיקוח שלנו.

אלכס מילר: בסדר, אבל שוב, אנחנו מדברים - - -

מיקי מירו: לא, אני מבין לאן אתה מכוון.

אלכס מילר: רבותי, אני מתכוון – במושב הקרוב עד ל-25 במרץ, אני פונה לכל המשרדים.

אלכס מילר: אני לא מבקש שתגיעו כל פעם לכנסת לשבת פה בוועדות.

אלכס מילר: אני מבקש מכל המשרדים הרלוונטיים, ובכך יצאו המסקנות מוועדת חינוך גם למשרד התקשורת, גם לרשות השנייה, לטלוויזיה ורדיו, וגם לכבלים וללווין, וגם כמובן לרשות השידור, למשרד החינוך, ולמועצה להשכלה גבוהה, ויעבירו את ה - - -

יהודית גידלי: מרכז שלטון מקומי, לא?

אלכס מילר: גם שלטון מקומי, כמובן – להעביר בעצם התייחסות לנושא של הרדיו החינוכי, ובעצם את הרצון להיות חלק משיתופי פעולה מבחינת הנושא של ההגדרות בחוק של רדיו חינוכי.

אלכס מילר: היום אני נפגש עם שר החינוך, אני אתייעץ אתו בכל מה שנוגע לטלוויזיה החינוכית.

אלכס מילר: ובכך אנחנו נתקדם, אני מאמין שעד סוף המושב הזה נגבש חקיקה, שכמובן תבוא לאישור המשרדים הרלוונטיים, כאשר היא תהיה מוכנה, ואנחנו נראה איך אנחנו מתקדמים, ולדעתי, זה רק יעשה סדר.

אלכס מילר: ואני גם כמובן רוצה לברך את כל מי שהיום נמצא ומפתח את הרדיו החינוכי.

אלכס מילר: שמענו גם את התלמידים כאן שעושים עבודה נפלאה, נאחל לכם הצלחה, ובאמת תקפידו על אי-תלות שלכם בלחצים כאלה ואחרים.

אלכס מילר: אתם כמובן משדרים, והרצון להיות עיתונאי זה דבר לא פשוט היום במדינת ישראל, ואת עצמאותכם אתם צריכים להרוויח כמובן בכבוד.

אלכס מילר: תודה רבה לכם על כך שבאמת הגעתם והתייחסתם, ואנחנו נקיים ישיבה פנימית שלי יחד עם כל הגורמים שהיו כאן או שנקיים עוד ישיבה פורמלית בוועדת החינוך, אבל כמה שיותר מהר תעבירו את החומר אלי, כך אנחנו נוכל להתקדם במהירה.

אלכס מילר: שוב, מי שלא מעביר זה לא אומר שאנחנו נתקענו.