ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 18, פרוטוקול מספר 222, 2011-12-29 09:30

דני דנון: בוקר טוב לכולם.

דני דנון: אני שמח לפתוח ישיבה של ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות בכפר הירוק ואנחנו אורחים של הכפר היום.

דני דנון: אני רוצה להודות לחברי הטוב, יואל ישורון, יושב ראש הדירקטוריון, שהפנה את תשומת לבי לפעילות היפה של הכפר וגם הנושא של קליטת עולים ושילוב עולים.

דני דנון: אני מכיר את הכפר ממקומות אחרים, על ההישגים שלו, אבל הקטע של קליטת העלייה, אני חייב להודות שלא נחשפתי אליו לפני שקראתי את המכתב של יושב ראש הדירקטוריון, ולכן מצאתי לנכון, כוועדה שמסיירת ומבקרת ברשויות רבות ובמקומות רבים, להגיע גם לכפר הירוק.

דני דנון: הישיבה היא ישיבה של ועדת כנסת, לכן יש פרוטוקול.

דני דנון: אני רוצה להודות לדנה, מנהלת הוועדה, על תיאום היום, נמצא איתנו גם דובר הוועדה, יגאל אמיתי ותומר, היועצת המשפטית של הוועדה הצטרפה אלינו וכמובן מנהלת הוועדה.

דני דנון: בכנסת אני מקפיד כן לנהל את הישיבות ביד רמה, אבל פה אני רוצה להעביר את רשות הדיבור וגם את ניהול הישיבה ואת הסיור ליואל ישורון, יושב ראש הדירקטוריון, שינחה אותנו ויחשוף אותנו לפעילות היפה, לקשיים, לאתגרים, לבעיות, של הכפר הירוק.

דני דנון: בבקשה, יואל.

יואל ישורון: קודם כל בוקר טוב מכובדיי.

יואל ישורון: לא לנהל את הישיבה, לא לזה אני מתיימר, אני אתן רק מספר דקות, ברשות יושב ראש הוועדה, ומי שיעשה את הסקירה יהיה המנהל הכללי של הכפר הירוק, קובי נווה, שנקרא סיסקו.

יואל ישורון: האמת, כשכתבתי את המכתב לראש הממשלה, לשרים ולחברי הכנסת, כדי לתת מצד אחד שנה לכהונתי כיושב ראש הדירקטוריון, מצאתי לנכון לתת כמה דגשים על הישגי הכפר הירוק, שהוא מוסד חינוכי מהמובילים בארץ, הוא כבר די ממותג, וכשיושב ראש הוועדה העלה את הרעיון לקיים את ישיבת הוועדה כאן בכפר הירוק, קפצתי מיד על המציאה, על הרעיון הזה, לא רק בגלל הסימבוליקה שאחת מוועדות הכנסת מחליטה לקיים את ישיבתה כאן וזה מאוד יפה ומכובד ודי מרגש, אלא משנה התוקף הנוסף זה כאשר נבחרי הציבור באים ושומעים מהשטח, מקרוב, נפגשים עם תלמידים שהם, אגב, די נרגשים מהסיור שעומד להתרחש לאחר ישיבת הוועדה, עם צוות המורים והעובדים.

יואל ישורון: מה שאני אומר לסטודנטים שלי באוניברסיטה, כשאני מדבר על מנהיגות, אני תמיד נותן את הדוגמה של סוקרטס שאמר שהסגולה הטובה ביותר היא הידיעה, וחלק מהדרך שלו לקנות ידע היה מזה שהוא מסתובב בשווקי העיר ולומד על מצוקות האזרחים ביוון דאז, מהאזרחים עצמם.

יואל ישורון: זו הדרך הטובה ביותר וזה נותן משנה תוקף גם לעבודת הוועדה, באמת להיות כאן במקום הזה, לפגוש את התלמידים ולראות מקרוב.

יואל ישורון: המוסד הזה הוא מהמוסדות החינוכיים המובילים בארץ, ההישגים שלו הם אדירים בכל פרמטר ופרמטר, הרבה מעל הממוצע הארצי, אבל יותר מזה, המוסד הזה ממקסם את הוועדה על שמה, ועדת העלייה, הקליטה ותפוצות, בצורה המלאה ביותר.

יואל ישורון: אנחנו נותנים כאן במוסד הזה, אני יודע שלפעמים יש את הדימוי, הסטריאוטיפ, שאולי זה מוסד אליטיסטי, ממש לא, בגלל שהוא תמיד נכנס לשם הזה, צומת הכפר הירוק, אז תמיד הוא מוזכר ומוזכר, אבל מעבר להישגים שלו, פה זה חממה שלוקחים, אתם תראו את זה גם בסיור, כשיהיה לכם את המפגש עם התלמידים, המשפחתונים שנמצאים פה בכפר, זה לקחת ילדים מהתחתית שבתחתית, לתת להם חיבוק חם במשך 24 שעות, החל מגיל 5, אם אני לא טועה, ולהגיע איתם ולהעפיל איתם להישגים כאלה אדירים ולראות אותם.

יואל ישורון: אני, כיושב ראש הכפר, כשנבחרתי להיות יושב ראש המוסד הזה, מיום ליום כשאני מגיע למקום הזה, מיום ליום כשאני מתוודע לתלמידים ולהישגים של הכפר, אני מתפעל ומתפעם, וזו הסיבה שהעברתי את המכתב הזה לחברי הכנסת ולשרים, וזו גם הסיבה שאני מאוד שמח שהמפגש הזה מתקיים כאן.

יואל ישורון: כמובן שאני רק יושב ראש הדירקטוריון, מי שעושה את המפעל הזה, זה מפעל ששייכים לו צוות לא מבוטל, ביניהם מי שיישא דברים אחריי ויציג בתמצית את הישגי הכפר ויגיד כמה מלים על הכפר הזה, דר' קובי נווה, שאיך שאמרתי לך בדרך, נקרא סיסקו, על שם מזכיר המדינה, שההישגים שלו כאן, יחד עם הצוות שלו פה, הם אדירים.

יואל ישורון: אני רוצה להודות לך, כיושב ראש הוועדה, ולחברים שהואלתם והסכמתם לקיים כאן את הישיבה.

יואל ישורון: אותנו זה מרגש מאוד וזה גם ניכר בקול שלי.

יואל ישורון: זהו, אני רק הצגתי את הפתיח, אני באמת רוצה להודות גם ליחיאל שילה, שניאות להגיע לכאן.

יואל ישורון: אני לא מנהל את הישיבה, אבל אני מציע שדר' קובי נווה---

קובי נווה: סיסקו.

קובי נווה: תסתובב בכפר ותשאל 'מי זה קובי נווה?

קובי נווה: ' אני לא יודע אם התלמידים יודעים שקוראים לי קובי נווה.

קובי נווה: אשתי היא היחידה, ושני עובדים קוראים לי קובי, אפילו אמא שלי ואחים שלי קוראים לי כבר סיסקו.

קובי נווה: אז שמי באמת קובי, אני בוגר הכפר הירוק, אני אתחיל באמת בסיפור האישי, ובשנת 68' הגעתי לכפר הירוק מקרית מלאכי, כאן פגשתי את אשתי, בת רמת השרון, ושנינו מיד אחרי השירות הצבאי חזרנו לכפר הירוק כעובדים, אני כמדריך חברתי, היא בספרייה, וכאן הקמנו את ביתנו וכאן נולדו ילדינו ובעצם משנת 68' ועד היום חיינו שזורים בחייו של הכפר הירוק.

קובי נווה: כמובן סיפור הכפר הירוק התחיל הרבה קודם.

קובי נווה: הכפר הירוק נוסד בשנת 1950 על ידי גרשון זק, שהיה מפקד חיל הים הראשון.

קובי נווה: בשנים הראשונות הכפר הירוק היה כפר נוער של עלייה, הוא קלט עלייה.

קובי נווה: תמונת המחזור הראשונה היא של 22 תלמידים מ-22 ארצות שונות.

קובי נווה: בהמשך הכפר הירוק הפך להיות כפר הייתי אומר קצת יותר אליטיסטי, עם 15% יוצאי עיירות פיתוח, התמזל מזלי ואני הייתי באחוזים האלה של יוצאי עיירות פיתוח שזכו ללמוד במקום המופלא הזה, שהוא באמת מקום, בעיניי, מיוחד ומופלא מהימים שלמדתי כאן כתלמיד ועד היום.

קובי נווה: בהמשך הכפר הירוק הפך להיות, כמו הרבה מאוד כפרי נוער, כפר נוער שקלט בעיקר ילדי מצוקה, הייתי אומר רק ילדי מצוקה.

קובי נווה: לפני קצת פחות מעשור התחלנו שינוי בכפר הירוק, היות שתלמידים ממשפחות מבוססות, תלמידים טובים, כבר לא מגיעים ברובם אל החינוך הפנימייתי, אלא באמת מעטים, חשבנו שזה נכון.

קובי נווה: .. אני באופן אישי רציתי לתת לילדים של הכפר הירוק, ילדי הפנימייה, את מה שאני קיבלתי בכפר הירוק כתלמיד, המפגש הזה, הבין תרבותי, של תלמידים משכבות נקרא לזה פחות מבוססות, או מרקע תרבותי-כלכלי נמוך יותר, המפגש הזה עם תלמידים אחרים יוצר משהו אחר שרציתי לתת אותו לתלמידים שמגיעים היום אל הכפר הירוק.

קובי נווה: היות שאי אפשר היה לעשות את זה בשילוב עם תלמידי פנימייה שכאלה, הלכנו בניגוד לכל התחזיות ואמרנו שנעשה את האינטגרציה הזאת עם תלמידי חוץ.

קובי נווה: פתחנו חטיבת ביניים ופתחנו מסלולים ייחודיים שקיימים רק בכפר הירוק, וההצלחה היא באמת בלתי רגילה.

קובי נווה: מכפר נוער שהיה מאוד מתויג, עם אחוזי זכאות של 6% לבגרות בקרב ילדי הפנימייה, אז היו רק ילדי פנימייה, בתוך באמת שנים ספורות הכפר הירוק הפך להיות, אני חושב, בית הספר המבוקש ביותר באזור המרכז.

דני דנון: מה המספרים?

קובי נווה: מבחינת המספרים, יש לנו היום 1,300 תלמידי חוץ, מרביתם ככולם הם תלמידים טובים מאוד, מצוינים, מחוננים, בתוכם הרבה מאוד ילדי עולים יוצאי ברית המועצות, או יוצאי ארצות אנגלוסכסיות.

דני דנון: החוץ זה חטיבה, מ-ז' עד י"ב?

קובי נווה: ז' עד י"ב.

קובי נווה: אלה 1,300 תלמידי חוץ, כאמור מרביתם צברים, חלקם תלמידים למשפחות עולים מברית המועצות ומארצות אנגלוסכסיות.

קובי נווה: בנוסף יש לנו בכפר עוד כ-600 ילדים בפנימייה שמתחלקים כדלקמן; 50% במשפחתונים, משפחתונים אלה ילדים מגיל 5, גילאי יסודי, שהוצאו מבתיהם בתוקף נסיבות קשות במיוחד, אני לא אפרט כאן אבל באמת מסיבות מאוד מאוד קשות.

קובי נווה: אתם בטח מבינים לבד שאף משפחה לא שולחת ילד בגיל 5, או 6, או 7 או 8, לכפר נוער או לפנימייה, ואנחנו הבית שלהם בעצם כל השנה.

קובי נווה: בנוסף יש לנו 300 תלמידים ב-ז' עד י"ב, עוד 200 תלמידים י"ג-י"ד, מכללה שפועלת כאן לתואר טכנאים והנדסאים, שאגב היא ממוקמת במקום ראשון בישראל במבחני הסמכה לטכנאים והנדסאים בחשמל ובמכונות.

קובי נווה: ויש לנו כאן גם מכינה קדם אקדמאית ליוצאי אתיופיה, אנחנו מהווים אכסניה עבורם והם לומדים במכללות באזור.

קובי נווה: בסך הכול כ-600 בפנימייה ועוד 1,300 אקסטרנים, קהילת תלמידים של 1,900 תלמידים.

קובי נווה: מבחינת המוצא וההרכב העדתי, אז יש לנו כאן יוצאי אתיופיה ויש לנו יוצאי ברית המועצות, כולל פרויקט נעל"ה, ישעיהו יחיאלי ראש מנהלת נעל"ה נמצא כאן גם ושנים היו לנו קבוצות נעל"ה, לצערי היתה הפסקה והשנה הצלחנו אחרי מאמץ גדול ותמיכה של שני היחיאלים לחדש את פעילות פרויקט נעל"ה בכפר הירוק, שזה סיפור בלתי רגיל של ילדים, יוצאי ברית המועצות במקרה שלנו, שבאים לפני ההורים מתוך כוונה ומטרה---

דני דנון: כמה ילדים יש בכפר היום?

קובי נווה: מנעל"ה קבוצה אחת כרגע, 28 ילדים, אבל זה צומח, משנה לשנה תהיה עוד קבוצה ואנחנו מקווים לסגור את המעגל כפי שהיה בעבר.

קובי נווה: יש לנו גם משהו מיוחד, שלא קיים בבתי ספר אחרים בישראל וזה כיתות של תלמידים עולים חדשים, או תושבים חוזרים, מארצות אנגלוסכסיות.

קובי נווה: אנחנו נבקר את הילדים האלה בכיתות.

קובי נווה: מבחינת הסיור והמפגש עם תלמידים תכננו שאתם תיפגשו עם ילדי נעל"ה, עם התלמידים מהארצות האנגלוסכסיות ועם קבוצת תלמידים יוצאי אתיופיה, בתוכם, אגב, יש לנו מדריך חברתי יוצא אתיופיה, בוגר שלנו, אבל הוא לא נמצא היום, לצערי, אבל יש לנו גם, וגם לא אמרתי, בית בוגרים כאן, שזה אחד הדברים היפים שקיימים בכפר הירוק, אבל גם בהרבה מאוד כפרים אחרים, שבוגרים שלנו, של הפנימייה שאין להם בית לחזור אליו, הם מסיימים י"ב והם מוצאים את עצמם במצב בלתי אפשרי שהקרקע נשמטת מתחת לרגליהם ואפילו בזמן השירות הצבאי אין להם בית לחזור אליו, אז אנחנו עד גיל 25 פתחנו כאן בית בוגרים.

קובי נווה: הם גרים כאן, אחרי שהם מסיימים י"ב, הם באים לכאן בחופשות כשהם בצבא, אנחנו עוזרים להם לרכוש מקצוע או ללמוד באוניברסיטה ואחרי השירות הצבאי הם נותנים גם תרומה לקהילה, הם גרים כאן, אוכלים כאן, ללא שום תשלום, אבל הם מחזירים אחרי השירות הצבאי.

קובי נווה: בזמן השירות הצבאי הם לא צריכים לעבוד, אבל אחרי השירות הצבאי הם נותנים איזה שהיא תרומה לקהילה, לתלמידים הצעירים יותר.

קובי נווה: זה באופן כללי על הכפר.

דני דנון: מה המצב הכלכלי של הכפר?

דני דנון: מבחינת האיתנות הכלכלית?

דני דנון: אני מכיר את חוות הנוער של בית"ר וגם שם הייתה פעילות מבורכת ולצערי העסק קרס, היה כונס וסיפור ארוך.

דני דנון: השאלה מבחינת איתנות כלכלית היום, מה מצבכם?

קובי נווה: אני אגיד משהו ואני מקווה שיחיאל לא יכעס עליי, בזה שאני אומר ככה; קודם כל נקודת המוצא היא כזאת שהתקציב שהמדינה נותנת לקיום כפרי הנוער, לדעתי, אני אומר שוב, אני חושב שיחיאל לא כל כך מסכים איתי, לא מספיק כדי לקיים כפר נוער ברמה הייתי אומר מעל המינימלית.

קובי נווה: אנחנו הרי לוקחים, ילדי הפנימייה הם ילדים שבאו עם חסכים רבים וקשים והם זקוקים לטיפול נפשי ולסיוע לימודי ולתמיכה ואתה רוצה להביא אותם מהפריפריה, או משכונת המצוקה ולתת להם מגורים אסתטיים וכיתות אסתטיות ולתת להם רמה גבוהה יותר.

קובי נווה: כדי לתת את הרמה הגבוהה יותר, צריך משאבים כלכליים גדולים יותר.

קובי נווה: תראו, כפרי נוער רבים, לא רק חוות הנוער של בית"ר, נמצאים בקשיים כלכליים גדולים מאוד, הכפר הירוק, אני לא יודע אם זה טוב שאני אומר את זה כאן, אבל הוא איתן מבחינה כלכלית.

קובי נווה: זאת אומרת אנחנו---

יחיאל שילה: יש לו גם עודפים.

קובי נווה: לא, אין לנו עודפים.

קובי נווה: אנחנו חברה ממשלתית לתועלת הציבור, הישות המשפטית שלנו, זה חשוב לומר, היא חברה ממשלתית לתועלת הציבור, שייכים למדינת ישראל, בבעלות מלאה של מדינת ישראל.

קובי נווה: אנחנו נותנים יותר לילדים, אנחנו משקיעים יותר, אין לנו עודפים, אבל אנחנו גם בלי גירעונות, אין לנו חוב כלשהו לגוף כלשהו, לא לקרנות ההשתלמות של העובדים, מה שקורה בהרבה מקומות, לא לקרנות הפנסיה, לא לבנקים, לא לספקים, לא לאף אחד, אבל אנחנו נאבקים מהבחינה הזאת שכאן, הכפר הירוק בגיבוי, בתמיכה ובעזרה של הדירקטוריון, הצלחנו לגייס מקורות הכנסה נוספים.

קובי נווה: אנחנו מקיימים כאן קייטנות בקיץ ופעילות באמת ענפה ומגוונת מסוגים שונים וכל ההכנסות הולכות לילדים, 100% של ההכנסות, אין חלוקת רווחים ואין בונוסים ואין דיבידנדים ואין כלום, כל ההכנסות הולכות אל הילדים.

דני דנון: כמה עובדים יש בכל המערך?

קובי נווה: יש לנו היום קרוב ל-300 עובדים בכפר הירוק, מרביתם במשרה מלאה, חלקם במשרות חלקיות יותר, שהם בפנימייה, בבית הספר.

קובי נווה: לא אמרתי, יש לנו פנימייה גדולה, יש לנו בית ספר גדול, יש לנו משק חקלאי גדול.

קובי נווה: הכפר הירוק הוא בית ספר חקלאי וגם אם התלמידים היום לא עובדים כפי שהם עבדו בעבר בהיקף גדול מאוד.

קובי נווה: אתם יודעים שאני כתלמיד עבדתי כל יום ארבע שעות עבודה פיזית קשה במשק החקלאי, שלושה ימים בשבוע עבדנו עד 12:00 ב-13:30 התחלנו רק ללמוד, שלושה ימים בשבוע למדנו בבוקר ועבדנו אחר הצהריים, חודש ימים בשנה, בחופשות, עבדנו, מחצית חופשה עבדנו, בקיץ שוב גם מחצית חופשה וחודש ימים בשנה לא למדנו בכלל, היו גיוסים לקטיפים.

קובי נווה: זאת אומרת בעיקר עבדנו ובאורח נס קיבלנו תעודת בגרות, אני לא יודע איך הצלחנו לעשות את זה, אבל זה נס היום.

קובי נווה: אז נכון שלא עובדים היום ברמה הזו, אבל תלמידים שלנו עובדים במשק החקלאי יום בשבוע, ברפת, בלול, באורוות, במטעים, בפרדסים, בגידולי השדה, עובדים.

דני דנון: כל התלמידים?

קובי נווה: כל התלמידים מכיתה ט'.

קובי נווה: ז'-ח' לא, מכיתה ט'.

קובי נווה: למנות את כל ההישגים של הכפר הירוק, אני חושב שזה בלתי אפשרי.

קובי נווה: באמת יש הישגים רבים בתחומים רבים ומגוונים, אבל קודם כל בתחום האקדמי התלמידים של הכפר מצטיינים.

קובי נווה: במיצ"ב למשל אנחנו הרבה מעל הממוצע הארצי בכל הפרמטרים, גם בהישגים הלימודיים, גם באקלים וגם בשביעות הרצון, גם של התלמידים וגם של המורים, הרבה הרבה מעל הממוצע הארצי והמיצ"ב, אגב, בודק, הוא לוקח חתכים סוציו אקונומיים נמוכים, בינוניים וגבוהים.

קובי נווה: גם בחתכים הסוציו אקונומיים הנמוכים, שזה ילדי המשפחתונים ותלמידים יוצאי אתיופיה בעיקר, גם שם אנחנו הרבה מעל הממוצע הארצי, שלא לדבר כמובן על החתכים האחרים.

קובי נווה: בבחינות הבגרות, כאמור התחלנו במקום מאוד נמוך, היום אנחנו במקום מאוד גבוה, כשרק לפני שבועיים-שלושה יחיאל שילה קיבל מכתב מהמפמ"רים להיסטוריה שהישגי הבגרות של תלמידי הכפר הירוק הם במקום ראשון בישראל.

קובי נווה: לא כל המפמ"רים מוציאים, בודדים, רק מחשבים והיסטוריה, אז גם במחשבים אנחנו בין הראשונים בארץ.

קובי נווה: שחמט, אנחנו אלופי ישראל, לימוד אתגרי.

קובי נווה: יש תחומי הצטיינות רבים ומגוונים במוזיקה, במכללה אנחנו מקום ראשון בישראל, וההישג, אני חושב, הכי גדול ובזה אני אסיים ואם יהיו לכם שאלות אני אשמח לענות, הוא באקלים המיוחד שלו.

קובי נווה: העובדה היא שתלמידים נלחמים על הזכות ללמוד כאן, למרות שיש פה אתיופים ויש פה ילדים מרקע של מצוקה וילדים ממשפחתונים.

קובי נווה: אני מדבר על הילדים שבאים משכבות מבוססות.

קובי נווה: במקומות אחרים הם לא רוצים אינטגרציה, הם רוצים סגרגציה, וכאן ילדים נלחמים על הזכות לבוא ללמוד בכפר הירוק ולהיות באקלים המיוחד הזה, והם כולם לומדים יחד בהרמוני מלאה ולפני כמספר חודשים הצטרפו דירקטורים חדשים, אז עשינו סיור לדירקטוריון, לחברים החדשים, שיכירו, והם נכנסו לכיתות והם שאלו את הילדים, 'תגידו, מה מיוחד...'.

קובי נווה: היום אנחנו מראים לכם חתך שונה, אחר,של בעיקר עולים, והם שאלו אותם, 'מה מיוחד בכפר הירוק?' וכחוט השני בכל הכיתות הילדים דיברו על זה שבכיתות אחרות לעגו להם, צחקו להם, כי הם היו שונים, כי הם היו חנונים והם אהבו ללמוד, ופה יש כבוד לכל ילד, לא לועגים לאף ילד ולא פוגעים באף ילד, יש פה אפס אלימות, וזה ההישג הכי גדול והכי יפה של הכפר הירוק.

קובי נווה: אין ונדליזם, אין גרפיטי בשום מקום, אתם תראו בעלי חיים מסתובבים באופן חופשי בכפר, טווסים ותרנגולות ופניניות ואף ילד לא יפגע.

קובי נווה: זה, אני חושב, אם תשאל אותי, או אם תשאלו אותי מה הוא ההישג המיוחד והיפה ביותר של הכפר הירוק?

קובי נווה: הוא זה – האינטגרציה והאקלים המיוחד שלו.

דני דנון: שאלה אחת לגבי הקבלה.

דני דנון: אני יודע שיש ביקוש, יש את העניין של מה סף הקבלה, וגם אני יודע שמרעננה, יש כל מיני ערים שמאפשרים להגיע, לא מאפשרים להגיע.

דני דנון: איך זה עובד פה?

קובי נווה: פה יש מלחמת עולם.

קובי נווה: כמו שאמר יחיאל, יש מלחמת עולם.

קובי נווה: כל עוד הכפר הירוק היה.

קובי נווה: ..

קובי נווה: בוא נגיד ככה, היחסים בין הכפר הירוק לרשויות סביבו היו נפלאים, למה?

קובי נווה: כל ילד שהם לא רצו, בחלק מהרשויות ראש העיר הרים טלפון בעצמו, אמר 'תעשו לי טובה, קחו את הילד הזה ממני' ולקחנו, והתמודדנו עם כל האוכלוסיות, וגם היום אנחנו מתמודדים עם כולם.

קובי נווה: מה שקרה הוא, בשנים האחרונות יש מצב כזה שבאזור המרכז הייתי אומר שכל הילדים של שנתון מסוים, השנתון שעולה לכיתה ז', רוצים ללמוד בכפר הירוק.

קובי נווה: היה דיון שהשתתפו בו ראשי ערים, עם שר החינוך וקם שם ראש עיריית אריאל ואמר את מה שאמר, נגד הכפר הירוק, אגב, דיברתי איתו אחר כך בטלפון והוא התנצל בפניי והוא אמר שזה לא היה בסדר---

קריאה: תדע לך, הכול מוקלט, הכול יודפס.

קובי נווה: כן, הכול מוקלט, אין לי בעיה.

קובי נווה: שנתיים קודם הוא התקשר אליי ואמר לי 'סיסקו, תראה, יש לי בעיה, הילדים רוצים ללמוד בכפר הירוק, הם באים בהמוניהם, זה פוגע בי ביישוב', הוא הסביר לי, הוא אמר 'אני יישוב ספר, אם הייתי תל אביב, אם הייתי רמת השרון, הילדים האלה הטובים, אני נלחם עליהם', באמת הייתה שיחה של אדם לאדם---

דני דנון: זו החלטה של ראש רשות?

קובי נווה: זו החלטה של ראש רשות.

קובי נווה: אמרתי לו, 'תראה, אני בא מקרית מלאכי, אני בא גם משם, אני מבין אותך, אני מבטיח לך שינוי', ומאז עשיתי שינוי, ובדיון הוא קם ואמר את מה שאמר, ואז קם ראש עיריית אלפי מנשה ואמר לו 'תשמע, אני רוצה להגיד לך, אתה מדבר על זה שיש 10, או 20 או 30 ילדים שרוצים ללמוד בכפר הירוק, אני לא מתבייש לומר', זה מלה במלה מה שהוא אמר, הוא אמר שזה מוקלט, לא ידעתי שזה מוקלט, שכחתי, אמרו לי בעצם, אבל לא חשוב, אני חוזר על הדברים, הוא אמר 'אני לא מתבייש להגיד, כל הילדים אצלי, כל השנתון', ראש מועצת אלפי מנשה, 'כל השנתון רוצה ללמוד בכפר הירוק והפתרון הוא לא להילחם בכפר הירוק, בואו ניסע לשם, בואו נראה מה קורה שם, בואו נלמד'.

קובי נווה: אנחנו, אגב, מרכז הפצה בינלאומי למנהיגות סביבתית.

קובי נווה: מכל העולם, מ-15 מדינות, באים ללמוד, באים כל קיץ אורחי הכבוד בכנס הבינלאומי של מנהיגות סביבתית.

קובי נווה: בשנים האחרונות היו לפי הסדר הבא, מנכ"ל משרד החינוך, שר החינוך, שר האוצר.

קובי נווה: 15 מדינות מרחבי העולם וזה גדל משנה לשנה, באים ללמוד מה קורה כאן בתחום של מנהיגות וסביבה.

קובי נווה: בואו נלמד, בואו נראה, הם לא רוצים ללמוד, הם רוצים.

קובי נווה: ..

קובי נווה: עכשיו, אנחנו לא מאיימים קיומית על שום רשות, זאת אומרת באים 0.5% או 1%, בודדים, הבעיה היא בעיה של יוקרה, כל הילדים רוצים להיות בכפר הירוק---

יחיאל שילה: צריכים להסביר גם ליושב ראש הוועדה, על פי חוזר מנכ"ל ועל פי הנחיות של המשרד ילדי חטיבות הביניים, ז', ח' ו-ט' כמובן, וגם ביסודי, חייבים ללמוד לפי אזורי מיפוי.

יחיאל שילה: בכפר הירוק אין אזור מיפוי, כמו לכפרים אחרים, אין אזורי מיפוי, ולכן הוא חייב לנהוג כפי שכרגע סוכם, אחרי כל המלחמות שלי עם כל הרשויות, לגבי חטיבות ביניים הוא לוקח אך ורק על פי פנייה של הרשות המקומית, או אם ראש הרשות דוחה או המחלקה דוחה, זכותו של הורה להגיש לוועדת ערר בפני מנהל מחוז.

דני דנון: במשרד.

יחיאל שילה: במשרד.

יחיאל שילה: מכיתה י' ומעלה כל אזרח במדינת ישראל, מה שהוא רוצה, אין יותר אזורי רישום.

דני דנון: לגבי העולים האתיופים שנמצאים פה, האוכלוסייה בבית הספר הפתוח, נקרא לו, הם אנשים מאוד עשירים, נקרא לזה, חתך סוציו אקונומי גבוה---

קובי נווה: האקסטרנים.

דני דנון: כן, חתך סוציו אקונומי מאוד גבוה.

קובי נווה: נכון, רובם, לא כולם.

דני דנון: בבית ספר, אני זוכר, יש את הג'ינס הזה, את הנעליים האלה, איזה ממתק הבאת לטיול.

דני דנון: איך מתגברים על ה---

קובי נווה: לא קיים בכפר הירוק, זה היופי של הכפר הירוק.

דני דנון: איך לא קיים אבל?

קובי נווה: הפשטות.

קובי נווה: אתה תראה, הילדים לבושים בפשטות, אין מותגים, אני אומר לך, תשאל את הילדים, לא נתקלנו בדבר הזה, אין, זה לא קיים פה.

קובי נווה: הילדים באים לבושים בפשטות, אין פה בכלל שאלה של מותגים, הנושא הסוציו אקונומי הוא בכלל לא בולט, הוא לא על פני השטח.

דני דנון: ילדים באים עם טלפונים ניידים?

קובי נווה: עם טלפונים הילדים באים---

דני דנון: אני בטוח שלילדים בפנימייה, אם אני אשאל אותם אם יש להם אייפון 3 או 2, ולילדים בחוץ יש---

קובי נווה: מנהל הפנימייה נמצא כאן, אני לא יודע, עודד, שהוא אגב בוגר הדסים בעצמו, אתה רואה בעיה בעניין הזה?

קובי נווה: אגב, הוא בעצמו נשוי לאישה אתיופית, יוצאת אתיופיה, שהיא עורכת דין במקצועה.

עודד קדם: והיא גם הייתה בלהקה של שלמה גרוניך, בין הילדים שהופיעו בכל העולם וייצגו את מדינת ישראל.

עודד קדם: הילדים, באמת, אם אני מסתכל על הילדים שלנו, בגלל הפינוק הרב שאנחנו משתדלים, וזה באמת גם מה שסיסקו אמר, על הצורך שלנו לתת להם יותר באמת להדביק את הפער, הם מרגישים אצלנו, הילדים, ילדי... אבל גם יהיה אפשר לשאול אותם כי אנחנו נפגוש אותם, הם מרגישים אצלנו מאוד מפונקים, ודווקא הרבה פעמים אנחנו אפילו שומעים טיפה טרוניות מצד החוצניקים שאנחנו מפנקים במידה עודפת את ילדי הפנימייה.

עודד קדם: לגבי אייפון או ג'ינס זה או אחר, אנחנו פחות רואים את זה, יותר רואים את זה בתשומת הלב שאנחנו נותנים להם.

עודד קדם: הם פחות מתרשמים ממותגים חיצוניים ואני באמת חושב שעכשיו, היום, אנחנו באמת כולנו נתאסף ונראה אותם, אני חושב שאפשר יהיה לשאול אותם איך ההרגשה שלהם להשתפשף עם ילדי החוץ העשירים, אני לא חושב שהם מרגישים.

עודד קדם: ..

עודד קדם: זאת אומרת אני יודע שהם לא מרגישים---

קובי נווה: אגב, הרבה מאוד ילדים יוצאי אתיופיה שמסיימים י"ב אצלנו נשארים לגור כאן, יש לנו פה כמה וכמה סטודנטיות שלומדות היום באוניברסיטה, בוגרות שלנו, הן נשארות כאן, אנחנו הבית שלהן, הן גרות בפריפריה, אנחנו הבית שלהן לעוד כמה שנים טובות עד שהן מתבססות, לומדות, רוכשות מקצוע, והן מודלינג נפלא לילדים יוצאי אתיופיה כי הן מלמדות במרכז הלמידה את כולן, לא רק את יוצאי אתיופיה, אבל הן בהחלט מהוות מודלינג יוצא מן הכלל עבור בני העדה.

עודד קדם: אני רוצה להגיד, לשתיהן היו תכנונים להבוקר, אמרתי להם שזה חשוב, אנחנו רוצים אותן פה.

עודד קדם: הן ביטלו הכול, אמרו שבשביל הכפר הירוק, 'שבאמת אנחנו מקבלים פה כל כך הרבה, אנחנו רוצים להגיד מה יש לנו', ואנחנו נפגוש אותם היום.

דני דנון: אנחנו כבר נעבור לשם.

עודד קדם: אני מקווה שתספיקו לדבר איתם, כי אמרתי, הם ביטלו הרבה תכניות כדי לראות אתכם, אז אני מקווה שלא נאכזב אותם.

דני דנון: אנחנו מסיימים פה שאלה אחת ואנחנו נצא לדרך.

שרי פייר: אני רציתי לשאול שאלה אחת, אני יודעת שלילדי חוץ עושים פה בחינות ובחינות שהילדים אפילו מתכוננים אליהן, האם גם ילדי העולים נדרשים לעמוד בבחינות?

קובי נווה: לא, קודם כל הבחינה היא בחינת רשות, ילד שלא רוצה לעבור את הבחינה, לא נדרש, הבחינה היא מכשיר בידי ההורים והילד כדי לראות אם המסלול שהוא בחר הוא המסלול המתאים עבורו.

קובי נווה: יש לנו בכפר הירוק מסלולים מכיתה ז', המסלולים הם מדעיים, אמנותיים, וגם במדעיים יש כאלה---

יחיאל שילה: נבחן, אתה מחליט לקבל אותו או לא לקבל אותו?

קובי נווה: לא, התשובה היא לא, לא על פי המבחן.

קובי נווה: המיון הוא מיון פנימי, בפירוש.

קובי נווה: היום קיבלתי---

אלישבע טסלר: אבל את ילדי הפנימייה, אתה לא עושה להם---

קובי נווה: אם זו השאלה, ילדי הפנימייה, ילדי עולים---

יחיאל שילה: היא דיברה על ילדי חוץ.

שרי פייר: אמרתי ש אני יודעת שילדי חוץ עוברים מבחן כזה ושאלתי האם, כי אני יודעת שזה גם מבחן הישגים, האם ילדי העולים או ילדי הפנימייה נדרשים לעמוד במבחן הישגים.

קובי נווה: לא, התשובה היא לא.

דני דנון: וילדי העולים, מי ממיין אותם?

דני דנון: מי מחליט מי מגיע?

יחיאל שילה: החינוך ההתיישבותי.

יחיאל שילה: מקבלים הפנייה, כי יש פה גם תמיכה כספית של המדינה, הרי כל הילדים באים מרקע סוציו אקונומי נמוך אז יש תמיכה של המדינה.

נירה לאמעי רכלבסקי: איך מתקבלים בכיתות הנמוכות?

קובי נווה: זה בתי ספר חיצוניים.

קובי נווה: מה קורה עם הילדים שלנו?

קובי נווה: הם לומדים ברמת השרון ובכיתה ז'---

נירה לאמעי רכלבסקי: לא, יש פה בית ספר שהוא יסודי, לא? למיטב ידיעתי.

קובי נווה: פה?

קובי נווה: זה אקס טריטוריאלי, הוא לא שייך לכפר הירוק.

קובי נווה: אנחנו רוצים לפתוח בית ספר יסודי, אבל זה הליך שייקח לנו כמה שנים---

יחיאל שילה: לא תהיה בהתיישבותי.

יחיאל שילה: אני רוצה שניים-שלושה משפטים, ברשותך.

יחיאל שילה: קודם כל אני גם מקדם בברכה את יושב ראש הוועדה ואת כל האורחים, כל מה שאמר סיסקו אני חותם עליו, אבל קודם כל אני רוצה להציג את החברים שלנו כאן, כל המפקחים של המינהל, חינוכי, פנימייתיים, הנחלת הלשון, תכנית נעל"ה.

יחיאל שילה: שלושה משפטים על המינהל, המינהל היום אחראי על קרוב ל-400 מוסדות חינוך, מתוכם 280 פנימיות ו-120 בתי ספר אזוריים.

יחיאל שילה: הכפר הירוק משתייך ל-40 כפרי הנוער שמוגדרים כפרי נוער שיש בו בית ספר שהוא פנימייה ויש בו משק חקלאי.

יחיאל שילה: כפי שסיסקו אמר, ואני מסכים, מתבצעת פה עבודה פדגוגית יוצאת מן הכלל משובחת, גם ערכית וגם חינוכית עם הישגים מאוד מאוד יפים ונכון הוא שגם האוכלוסיות קצת השתנו, אם בעבר הוא כלל ילדי פנימייה מאוכלוסיות הרבה יותר מורכבות, היום קצת פחות מורכבות, מתוך המערך הזה, אבל זו אחת הפנימיות הגדולות במינהל, כולל המכללה לי"ג, אמרנו 600 ילדים, וזה בהחלט מגנט שקולט המון ילדים, אבל העבודה הזאת לא הייתה מתבצעת בלי התמיכה של המינהל, שזה יחידה של משרד החינוך שנדמה לי שלמעלה מ-80% מתקציבו הוא ממשרד החינוך, המינהל ההתיישבותי, גם לפנימייה וגם לבית הספר.

יחיאל שילה: התחלת לענות תשובה עוד יותר אחרת, הוא שאל אותך לגבי יוצאי אתיופיה, בכלל כל ילד פנימייה מקבל פה מעטפת של ליווי, חוץ מהליווי של המפקחים הפנימייתיים, המפקחים של בית הספר, יש עובדים סוציאליים, פסיכולוגים וקב"סים ויש מערכת שלמה שתומכת בילד הזה, הוא גם כאן מקבל מעטפת שממומנת על ידי המינהל, קודם כל חוץ מהמזון הרוחני גם המזון הגשמי שנמצא פה 24 שעות ביממה, כולל הקצבה לביגוד, כולל לדמי כיס ולדמי נסיעות, כולל הקצבה לשיעורי עזר מיוחדים שאנחנו מתגברים את ילדי הפנימייה, כולל כל מיני חוגים.

יחיאל שילה: כלומר יש פעילות ענפה שהמינהל תומך בכפרים כדי לקדם את אותן האוכלוסיות, על מנת לצמצם את הפערים שאתה הצבעת עליהם.

יחיאל שילה: יוצאי אתיופיה וגם יוצאי חבר העמים, מי שמגיע לפנימייה מגיע עם חסכים סוציו אקונומיים מאוד מאוד רציניים.

יחיאל שילה: לכן אני מברך את סיסקו ואת אנשי הצוות שעושים עבודה יפהפייה כאן.

דני דנון: תודה, דר' שילה.

דני דנון: אני מציע שאנחנו נתקדם ונסייר ונראה את הילדים.

קובי נווה: מבחינת התכנית, אנחנו נפגוש תלמידים בארבע כיתות, שלוש כיתות עולים וכיתה רגילה, שהיא כיתה שמרביתה תלמידים אקסטרנים וגם נצא לסיור עם טרקטור ועגלה, שתראו את הכפר הירוק.

אסתי בן דוד: בחוץ מחכים לכם חבר'ה שהגיעו לפני חודש ארצה, עם גיטרות.

אסתי בן דוד: סיור בכפר הירוק – כיתה ט'

תלמידים: בוקר טוב.

דני דנון: כולם מדברים עברית?

קובי נווה: אני אציג אתכם.

קובי נווה: אני אגיד כמה מלים, ברשותכם.

קובי נווה: נמצאים איתנו חבר הכנסת דני דנון שהוא יושב ראש ועדת הקליטה והתפוצות של הכנסת, ישעיהו יחיאלי, שהוא ראש מִנהלת נעל"ה ודר' יחיאל שילה, שהוא מנהל המינהל לחינוך התיישבותי ועליית הנוער במשרד החינוך, שאנחנו שייכים לאגף הזה ועוד אורחים רבים מוועדת הקליטה של הכנסת ומשרד החינוך וממשרד הקליטה.

קובי נווה: ואת יואל ישורון הכרתם, הוא היה כבר פה.

קובי נווה: ועכשיו, אם יש לכם שאלות.

קובי נווה: זאת כיתת נעל"ה.

דני דנון: מה אתם לומדים עכשיו?

תלמידים: רוסית.

דני דנון: מה לומדים ברוסית?

דני דנון: דקדוק?

דני דנון: מה החומר של היום?

ויקטוריה: הם לא הבינו את השאלה שלך.

דני דנון: אני שואל עכשיו ברגע זה מה הם לומדים?

ויקטוריה: הם לא יודעים לדבר עברית.

ויקטוריה: אני אסביר.

תלמידים: עבודה על---

קובי נווה: עבודה על מה?

קובי נווה: טעויות?

תלמידים: כן, כן.

קובי נווה: עבודה על טעויות.

יואל ישורון: אתם נהנים בכפר?

תלמידים: כן.

דני דנון: מה יותר טוב ללמוד, רוסית או עברית?

תלמידים: רוסית.

דני דנון: למה?

תלמידים: עברית קשה.

תלמידים: יותר קל.

דני דנון: כמה זמן אתם בארץ?

תלמידים: ארבע חודשים.

קובי נווה: ארבעה חודשים.

דני דנון: ומאיזה מקומות הגעתם?

קובי נווה: אחד אחד.

תלמידים: אוקראינה, רוסיה, מולדובה, רוסיה, אוקראינה.

קובי נווה: מארצות שונות.

ויקטוריה: לטביה יש לנו.

קריאה: הם מדברים בעברית, זה רק שהם קצת מתביישים.

קובי נווה: הם מתביישים, הם נרגשים.

יחיאל שילה: תשאלי אותם מה חסר להם פה עכשיו בכפר.

תלמידים: הורים.

יחיאל שילה: זה אני לא יכול כרגע, בקיץ.

יחיאל שילה: מה עוד?

תלמידים: ממש טוב.

יחיאל שילה: הכול טוב?

תלמידים: כן.

דני דנון: לא נפריע לכם ללמוד.

יחיאל שילה: מי רוצה בסוף הלימודים להישאר פה בארץ?

תלמידים: אני.

ויקטוריה: כולם רוצים.

דני דנון: מי הכי קטן פה בגיל?

קובי נווה: כולם אותו גיל, כולם אותו שנתון, כיתה ט', 14, חלק פחות וחלק קצת יותר.

קריאה: הילדה שניגנה לך בחוץ היא הקטנה.

קובי נווה: אני רוצה לספר משהו יפה, קודם כל ריטה ומארק, בואו תתקרבו.

קובי נווה: מארק הוא המדריך של כיתת נעל"ה, ריטה אם בית של כיתת נעל"ה.

קובי נווה: אני לא יודע מה דרגתו בצבא, אבל היא סיימה כסרן בצבא ושניהם בוגרי הכפר הירוק, בוגרי נעל"ה בכפר הירוק, שניהם חזרו לעבוד בכפר הירוק, הוא הגיע השנה, היא כבר אצלנו כמה שנים---

ריטה: שנה שמינית.

קובי נווה: היא מנהלת את פרויקט המחוננים אחר הצהריים, ומה שאני רוצה גם לדבר, ויקטוריה, אפרופו קליטת עלייה, היא הגיעה אלינו מהמטוס, הגיעה לארץ, הייתה יום-יומיים בארץ ואיזה שהיא משפחה ישראלית הכירה בינינו ואני זוכר, אנחנו בהתחלה דיברנו בתנועות והיא יודעת צרפתית אבל אני לא יודע צרפתית ואיכשהו הסתדרנו ואפילו יצאנו יחד---

ויקטוריה: הסתדרנו, אתם רואים?

ויקטוריה: עכשיו אני פה.

קובי נווה: אני הייתי אז מנהל הפנימייה ויצאתי איתה למרכזי קליטה לגייס תלמידים ואני רציתי להסביר לה מה להגיד וניסיתי בתנועות כל הזמן להסביר לה, והיא כל הזמן אמרה לי 'יהיה בסדר', 'יהיה בסדר', סימנה לי עם היד, 'יהיה בסדר', זהו.

קובי נווה: אז היא כבר מה?

ויקטוריה: 21 שנים.

קובי נווה: 21 מהשנים, ישר מהמטוס, זה גם חלק מהעניין של קליטת עלייה.

דני דנון: יפה מאוד.

ויקטוריה: אני רוצה להוסיף משהו, ריטה ומארק הם ילדים שלי ואלה כבר נכדים שלי.

ויקטוריה: סיור בכיתה נוספת:

קובי נווה: אני לא יודע בכמה בתי ספר אתם מסתובבים בארץ, אבל אתם יכולים לראות, אמרת 'נורא נקי', זה כל הזמן נקי, מטופח, אתם רואים, יש לילדים כורסאות, ספות, זו תחושת בית וילדים לא פוגעים, לא הורסים, לא שוברים.

קובי נווה: זה חלק מהיופי של הכפר הירוק והאקלים של הכפר הירוק.

עליזה בשור: חבריה, בוקר טוב.

עליזה בשור: אנחנו נציג קודם כל את המבוגרות שנמצאות פה, זה קובי, זה אלישע ובוב.

עליזה בשור: הם המורים, המחנכים המשמעותיים שמלווים את ילדי העולים מארצות דוברות אנגלית שיש לנו פה.

עליזה בשור: הכיתה מאוד מיוחדת, היא מעורבת בגיל, הם מחולקים לשתי קבוצות, היום אנחנו קיבצנו אותן, עובדים בכיתות מאוד קטנות ואני באמת רוצה שתשמעו אותם, כי לצד השמחה יש גם קשיים, אני רוצה דווקא שהם ידברו וישמיעו את קולם.

קובי נווה: אולי לפני כן אני רוצה להציג בפני התלמידים, חבר הכנסת דני דנון הוא יושב ראש ועדת הקליטה והתפוצות של הכנסת, ישעיהו יחיאלי, שהוא ראש מִנהלת פרויקט נעל"ה ויש פה אילנה, המפקחת על הפנימייה, אני לא יודע אם הכרתם אותה, ואלישבע, יואל ישורון, יושב ראש הדירקטוריון, אלישבע, מפקחת שלנו.

קריאה: הם דוברי עברית?

קובי נווה: הקבוצה הזו היא קבוצה מעורבת, יש תלמידים שהם דוברי עברית טובה מאוד ויש תלמידים שהעברית שלהם חלשה יותר, אבל מה שמשותף לכולם זה שהם דוברי אנגלית מצוינת.

דני דנון: איזה כיתה אני נמצא?

תלמידים: י"א וי"ב.

קובי נווה: הם מחולקים כרגע.

עליזה בשור: תשאלו אותם, הם יודעים עברית, הם יכולים לענות.

עליזה בשור: תשאלו כל מה שאתם רוצים.

עליזה בשור: שאלו אם אתם עשיתם עלייה עם ההורים שלכם.

דני דנון: מי הגיע לבד?

דני דנון: ומי שהגיע לבד גר בפנימייה?

תלמידים: כן.

תלמיד: כן, אני גר בפנימייה, עזבתי את הארץ שלי בגיל 12, נסעתי עם ההורים שלי לניו יורק וחזרתי כתושב חוזר ונכנסתי ל...

דני דנון: ואיפה אתה גר?

תלמיד: אני גר בבאר שבע, אבל אני נשאר בפנימייה בסופי שבוע.

דני דנון: ושאר החברים?

תלמיד: אני בפנימייה.

תלמיד: אני מדרום אפריקה, באתי בשנה שעברה בלי ההורים שלי ואני גר בפנימייה וסוף שבוע עם המשפחה שלי.

עליזה בשור: ובאיזה גיל עזבת את הארץ עם המשפחה?

תלמיד: לא, אני---

עליזה בשור: אה, נולדת בדרום אפריקה.

תלמיד: כן.

דני דנון: והחבר'ה האחרים?

תלמיד: אני שלומי, אני מתאילנד, בלי הורים גם.

תלמיד: אני עכשיו גר עם חברים וקרובי משפחה שלי.

דני דנון: וכמה זמן אתה בארץ?

תלמיד: שנה ותשע.

תלמיד: אני ירדן, אני בפנימייה כאן מלפני שנה ובאתי בלי הורים וגרתי עם המשפחה שלי שגרה כאן.

תלמיד: אני סטפן, אני הגעתי לפני שלוש שנים לארץ, הגעתי מצ'כיה, אבל ההורים שלי עזבו למיאמי ונשארתי פה בפנימייה ו...

דני דנון: ואתה לא חושב להצטרף למיאמי?

סטפן-תלמיד: לא, זו המדינה שלי.

דני דנון: ומה ההורים שלך אומרים?

סטפן-תלמיד: הם לא מסכימים, אבל---

עליזה בשור: לסטפן יש מלחמה קשה, הוא נלחם מאוד כדי להישאר פה.

תלמיד: ההורים רוצים אותו שם והוא רוצה להיות איתנו.

סטפן-תלמיד: הכפר הוא מאוד מיוחד וגם ככה זו המדינה שלי ואין לי תכנית כזאת.

סטפן-תלמיד: ..

דני דנון: ובסופי שבוע לאן אתה הולך?

סטפן-תלמיד: רוב סופי השבוע אני נשאר פה בפנימייה, אבל יש לי אח בצבא וסבתא באשדוד ואני הולך אליהם פעם בחודש.

דני דנון: מה עושים בסוף השבוע בפנימייה?

סטפן-תלמיד: שיעורים...

קובי נווה: יש קבלת שבת, פעילות, יש המון פעילות.

קריאה: יש כל מיני פעילויות בקבוצות.

קובי נווה: וגם שיעורים.

קובי נווה: הוא כנראה תלמיד מצטיין, אז הוא כל הזמן מכין שיעורי בית.

קובי נווה: אז הוא שכח אפילו את הפעילויות האחרות.

דני דנון: אלה כל הילדים---

קובי נווה: יש עוד קבוצה דומה, מספר דומה.

דני דנון: באותה גיל?

קובי נווה: כן, באותו גיל.

עליזה בשור: פחות או יותר, אבל אני רוצה שהילדים יציגו.

עליזה בשור: .. יש להם בעיה, אני מנצלת את הנוכחות שלכם פה כי יש לנו בעיה מאוד מובנית עם הקבוצה הזאת.

עליזה בשור: מי שיש לו את הבעיה שאני מדברת עליה, למי יש?

עליזה בשור: סטפן?

עליזה בשור: בבקשה, בוא תסביר.

עליזה בשור: אתה יכול להסביר את הבעיה הזאת?

סטפן-תלמיד: כן.

סטפן-תלמיד: בגלל שאני עולה ותיק אני חייב לעשות את הבגרות בעברית.

סטפן-תלמיד: כן, העברית שלי מאוד טובה יחסית לכל השאר, אבל זה בגלל שההורים שלי גידלו אותי עם עברית, הם אמרו 'כשנעלה לארץ, אנחנו רוצים שיהיה לך לפחות את הבסיס'.

דני דנון: מה זה עולה ותיק?

סטפן-תלמיד: נער שעלה לארץ לפני גיל 15 הוא עולה ותיק והוא לא יכול לעשות את הבגרות בשפת האם שלו.

דני דנון: בואו נשמע, יש פה את חומה ממשרד הקליטה.

בתיה דרובינר: אני רוצה לחדד.

בתיה דרובינר: אני אתחיל מתושבים חוזרים.

בתיה דרובינר: תושב חוזר זה מי שנולד בארץ והוא תושב חוזר, גם אם הוא לא למד במערכת החינוך, בגיל שנתיים עזב עם ההורים וחזר, לכיתה י"א הוא נחשב לעולה חדש והוא יכול להיבחן בשפת האם שלו, חזר לכיתה י' או ל-ט', הוא נבחן בעברית.

בתיה דרובינר: אני אומרת תושבים חוזרים, כי לעולים, מי שנולד בחוץ לארץ, יש לו את הפריבילגיה של עוד שנה, אם הגיע ל-י' הוא נחשב עדיין כעולה חדש, ט' כבר לא, יהיה עולה ותיק.

בתיה דרובינר: אבל הבעיה עם התושבים החוזרים, שנקטעת מהם שנה ואם בבית לא דיברו עברית, לפעמים יש נישואים מעורבים של בן המקום אז גם הבית דיבר בשפת המקום והם חייבים לעשות את הבגרות בעברית.

עליזה בשור: וזו משימה מורכבת, בלתי אפשרית.

עליזה בשור: הבחינות מתחילות כבר ב-י'.

נירה לאמעי רכלבסקי: אין ועדות חריגים או משהו כזה?

עליזה בשור: זה לא עובד.

תלמידה: קוראים לי חנה ואני בכיתה י"ב והעברית שלי לא טובה וקשה לי לדבר בעברית ואני ממש רוצה ל...

מורה: אם יורשה לי עוד מלה אחת, על פי הכללים שחלים היום יש גם מצב שתלמיד שהיה בארץ בכיתה א' אפילו חודש-חודשיים ולאחר מכן עזב את הארץ ולא היה בארץ בכלל עד כיתה י"א, בגלל החודשיים האלה שהוא בילה בארץ בכיתה א', או ד', או כל כיתה שהיא, הוא נחשב לעולה ותיק ולא מורשה לעשות בחינות באנגלית.

מורה: שלומי למשל היה כאן בכיתה ו' למשך חודשיים וזה מיידית קבע את הסטטוס שלו בהגעתו עכשיו כעולה ותיק והוא יושב איתנו ולא יודע מה יהיה עתידו, כי הוא לא יוכל להיבחן בבחינות בגרות בעברית, הוא לא ברמה כזאת.

קובי נווה: אחרון, כי אנחנו חייבים לעמוד בלוח זמנים.

תלמיד: ...

תלמיד: הייתי פה רק חודשיים ועברתי לתאילנד, אבל לא... לא סיפרתי להורים שלי...

תלמיד: אז כשעברתי לתאילנד לפני חמש שנים ועליתי לפה עוד פעם, אבל אני עולה ותיק, כאילו.

תלמיד: .. יש לי בעיה מסובכת.

בתיה דרובינר: יש פה מצב שלמד שנה בארץ, הוא מופיע במערכת משרד החינוך שהוא למד שנה בארץ.

בתיה דרובינר: האבא טוען שהוא למד רק חודשיים ולא למד, ביקשתי מהאבא, הייתי איתו בתקשורת, שיביא מכתב מבית הספר שבית הספר אכן מסכים לכך שהוא לא למד.

דני דנון: אנחנו נדון בזה, אבל אני מציע לכם לא לבנות על מה שאנחנו נעשה.

דני דנון: תלמדו לבגרות כאילו שהיא מתקיימת בעברית ואם תהיה הפתעה, אז היא תהיה הפתעה לטובה.

עליזה בשור: אנחנו לא בונים על זה, אבל תחשבו על זה, זה חשוב.

קובי נווה: תודה רבה, נגמר הזמן.

עליזה בשור: רציתי רק להוסיף מלה, מכיוון שאני עובדת עם הילדים שנתיים מתחילת אפריל.

עליזה בשור: יש פה שתי בעיות רציניות שזה נורא חשוב להבין.

עליזה בשור: בעיה אחת היא הבגרויות, אפילו עם העולים החדשים, שיש להם את הזכות לעשות מבחני בגרות בשפת האם, אנחנו לא מקבלים אישורים מהמפמ"רים, מכיוון שיש עניין של בוחנים, הם אומרים שזה עניין של כסף, הם אומרים שאין בוחנים באנגלית, אין תקציב לשני בוחנים לכל מבחן.

עליזה בשור: אנחנו נלחמים.

עליזה בשור: כרגע יש לנו למעשה רק את מפמ"ר ספרות ומפמ"ר אזרחות שמוכן ובא לקראתנו, כל שאר המפמ"רים אינם מוכנים וזה דבר אחד.

עליזה בשור: דבר שני זה העולים הוותיקים, אלה ילדים שלא יודעים עברית, מדברים עברית אבל לא יודעים קרוא וכתוב.

עליזה בשור: דבר אחרון שאני חייבת לציין זה שהכיתה שאתם ראיתם עכשיו, הילדים שמגיעים אלינו הם ילדים שנשרו מבתי ספר ישראליים, מכיוון שלא היו מסוגלים לעמוד בדרישות, אלה ילדים שהם או לבד או עם משברים נוראיים.

עליזה בשור: זאת אומרת אין לנו פה את גאוני הדור, כמו שאומרים, לכן הילדים האלה באמת צריכים כל עזרה שאנחנו יכולים לתת להם והמצב של כל אחד מהם הוא מאוד מורכב ומאוד מסובך, במיוחד משפחתי.

עליזה בשור: אנחנו העובדים הסוציאליים.

עליזה בשור: סיור בכיתה נוספת

קובי נווה: טוב, שלום לכם.

קובי נווה: בוקר טוב.

קובי נווה: נמצאים איתנו חבר הכנסת דני דנון, שהוא יושב ראש ועדת הקליטה והתפוצות של הכנסת, מר יואל ישורון, שהוא יושב ראש מועצת המנהלים של הכפר הירוק.

קובי נווה: אתם יודעים, לכפר הירוק יש מועצת מנהלים והוא היושב ראש, הוא בעצם מספר 1 בארגון שלנו בכפר הירוק, נמצאים פה גם ישעיהו יחיאלי שהוא ראש מנהלת נעל"ה והמפקחות שלנו, אלישבע ואילנה, ואורחים נוספים גם ממשרד הקליטה וגם מהכנסת, ואנחנו היום, היות שהוועדה היא ועדת קליטה אז היא עוסקת בנושא של קליטת עלייה ושילוב של תלמידים מעדות שונות, מוצאים שונים, בכפר הירוק.

קובי נווה: ביקרנו את הילדים מנעל"ה, הקבוצה האנגלוסכסית ואתם כאן, אז יש להם שאלות בטח אליכם.

דני דנון: זו כיתת עולים?

קובי נווה: הם מכיתות שונות, הם מפוזרים בכל הכיתות, רק ילדי נעל"ה והכיתה האנגלוסכסית, בגלל בעיית העברית, לומדים בכיתות הומוגניות, כל השאר לומדים בכיתות הטרוגניות.

עליזה בשור: איפה הבנים?

קובי נווה: קודם כל יש פה בן אחד.

עליזה בשור: סליחה, לא שמתי לב, זה בן שווה מאוד.

קובי נווה: אבל זה יותר בנות מאשר בנים וחלק הם בכיתות, לחלק יש בחינה, מבחנים.

עודד קדם: שתי הבוגרות שלנו, שסיימו פה אצלנו י"ב, יצאו לצבא, אפטם אפילו הייתה קצינה וחזרו אלינו הביתה מתוך רצון להמשיך ולדאוג להן הן איתנו פה.

עודד קדם: היא ביטלה עבודה והיא ביטלה שיעורים והיא אומרת 'יש לי עשר דקות ואני חייבת לברוח לשיעור'.

עודד קדם: הן באמת נקראו לדגל וישר...

דני דנון: בוקר טוב.

דני דנון: אני רוצה לשאול את התלמידים שלומדים פה לגבי הקשר שלכם עם התלמידים שלא היו בפנימייה, אם יש ממשקים, אם יש קשר, אין קשר.

תלמיד: עם תלמידי החוץ?

דני דנון: כן.

תלמיד: יש קשר.

תלמיד: לא קשר כזה טוב כמו תלמידי הפנימייה, כי אתה גר איתם ואתה חי איתם, אבל יש קשר.

דני דנון: והכיתה מעורבת?

תלמיד: כן.

דני דנון: בכיתה שלך כמה תלמידי פנימייה יש?

תלמידה: לא, יש כיתות של פנימייה.

דני דנון: יש עתידים שזה כיתות רק של פנימיסטים וכל השאר...

תלמידה: הרוב.

דני דנון: הכיתה שלך, לדוגמה, זה פנימיסטים?

תלמיד: זה רק פנימיסטים.

עליזה בשור: והכיתה שלך?

תלמידה: לא.

קובי נווה: זה עתידים.

קובי נווה: יש כיתת עתידים.

קובי נווה: זה התנאי של פרויקט עתידים שיהיו רק תלמידי פנימייה כי הם נותנים תמיכה מיוחדת ולכן הם רוצים שרק יהיו---

עליזה בשור: זו כיתת מצוינות.

קובי נווה: זו כיתת מצוינות של הפנימייה.

עליזה בשור: אבל יש ילדים בכיתות.

עליזה בשור: ..

עליזה בשור: הילדה בכיתה ח', מה שמך?

תלמידה: כנרת.

עליזה בשור: באיזה כיתה?

תלמידה: ח'4.

קובי נווה: מה זה ח'4?

תלמידה: מנהיגות סביבתית.

עליזה בשור: כמה פנימיסטים יש בכיתה שלך?

תלמידה: 23.

עליזה בשור: וכמה חוצניקים?

נירה לאמעי רכלבסקי: יש פעילויות שהן לא לימודיות, משותפות לכולם?

עליזה בשור: אנחנו בית ספר שהפורמלי והלא פורמלי שלו די מעורבב, חוץ מזה שילדי הפנימייה מקבלים אקסטרה בפנימייה, אז בית הספר נגמר ב-16:20, אבל כל הפורמלי והלא פורמלי הוא חלק מהיום יום.

עליזה בשור: כלומר כל הפעילויות הן שכבתיות או כיתתיות והכול ביחד, אבל תדברו אתם, אני עושה יחסי ציבור---

יואל ישורון: איך אתם מרגישים בכפר?

תלמידה: מעולה.

תלמיד: מרגישים ביטחון עצמי.

תלמידים: כן.

עודד קדם: נשאלה שאלה, הם ככה מתביישים לשאול, איך אתם מרגישים ליד הילדים האליטיסטים שמסתובבים אצלכם בכיתות?

תלמידים: ה-מה?

עודד קדם: הילדים היותר ככה ממשפחות יותר חזקות, איך אתם מרגישים בכיתה?

קריאה: שמסתובבים עם אייפונים ומסתובבים עם מותגים.

תלמיד: מרגישים בסדר גמור עם זה.

תלמיד: אייפון עושה בן אדם?

קריאה: אייפון זה עדיין לא מדד, אני חושבת שלרובם יש פה אייפון.

עודד קדם: האם אתם מרגישים שמשהו חסר לכם, או האם אתם מרגישים נחותים לידם?

תלמידה: לא, אנחנו מרגישים יותר מהם.

עודד קדם: למה?

תלמידה: יותר מהחוצניקים.

תלמידה: אנחנו מקבלים יותר.

תלמידה: הרבה דברים אנחנו מקבלים בפנימייה.

עודד קדם: זה מה שאמרתי גם.

תלמיד: דואגים לנו יותר.

קריאה: מה למשל אתם מקבלים יותר?

תלמידה: דמי כיס.

דני דנון: כמה דמי כיס את מקבלת?

תלמידה: אנחנו מקבלים כל אחד 50 שקל בחודש.

דני דנון: וזה לא כולל נסיעות.

תלמידה: לא, הנסיעות בהסעות.

תלמיד: יש גם, כמו שעליזה אמרה, את מרכז הלמידה וזה לא משהו שכל ילד מקבל, גם לא בפנימיות אחרות.

תלמיד: יש פנימיות שבכלל לא מקבלות מרכז למידה.

תלמידה: תסביר להם מה זה מרכז למידה.

תלמיד: אנחנו לומדים אחרי בית הספר ועוזרים לנו, סטודנטים באים עם תגבורים.

תלמיד: גם אילנה במרכז למידה, עוזרת לנו בזמן הפנוי שלה.

קריאה: בשיעורים, בלהתכונן לבחינות?

תלמידה: כן, בשיעורי בית, במבחנים.

דני דנון: איך הגעתם לפה?

דני דנון: בחרתם לבוא לפה?

תלמידים: כן, בחרנו.

דני דנון: איך זה בוצע?

דני דנון: מישהו יכול לספר לי על התהליך?

דני דנון: אני יכול לבחור?

דני דנון: את.

דני דנון: מאיפה את?

דני דנון: איך קוראים לך?

תלמידה: מולו.

דני דנון: מאיפה את בארץ?

תלמידה: לוד.

דני דנון: איך התהליך שהגעת לפה?

תלמידה: חברה שלי סיפרה לי אז החלטתי לבוא לפה.

דני דנון: ואז איך זה הולך?

דני דנון: יש מבחנים, ראיונות?

תלמידה: לא, ראיונות.

דני דנון: באיזה כיתה את היום?

תלמידה: י"א.

דני דנון: ובאיזה כיתה הגעת לפה?

תלמידה: בשנה שעברה, ב-י'.

דני דנון: אז היית בתיכון בלוד.

תלמידה: כן, בפסגה.

דני דנון: ומשם החלטת לעבור לפה?

תלמידה: כן.

יואל ישורון: את מרגישה את ההבדל?

תלמידה: כן, למשל ברמה שם, הרמה שם הייתה ממש נמוכה ופה עוזרים לי יותר, אז יש הבדל בלימודים ובחברה.

דני דנון: ויש לך אחים ואחיות?

דני דנון: איפה הם לומדים?

תלמידה: כן, אחותי כבר סיימה, עכשיו היא משרתת, והם לומדים בלוד, הם היו ביסודי.

דני דנון: מה אתם מרגישים שהיה אפשר לשפר בבית הספר?

דני דנון: בפנימייה?

תלמידה: אין משהו שאפשר לשפר, גם נותנים לנו...

תלמידה: החג שלנו, שזה חג הסיגד, נראה לי שפה נותנים לו הכי אפשרויות לעשות את זה הכי גדול שיש, מביאים את ויקטוריה, מביאים את הפטם, מוציאים אותנו, רק כדי שהכול יהיה.

תלמידה: ..

תלמידה: העלינו, נראה לי, את ההופעה הכי יפה.

קריאה: המשפחות הגיעו?

תלמידה: כן.

תלמידה: ואחרי זה יש גם את המאכלים שלנו, שגם האנשים האחרים, לא רק אתיופים.

קובי נווה: את חג הסיגד אנחנו חוגגים עם כל התלמידים, זה חג שלהם, הם מופיעים על הבמה והם רוקדים והם שרים.

תלמידה: והם משתפים פעולה, הם רוקדים, הם שרים איתנו, מצלמים אותנו, גם מתלהבים.

יואל ישורון: מאיפה את בארץ?

תלמידה: רחובות.

עליזה בשור: היא תהיה עורכת דין.

יואל ישורון: לפי איך שהיא מדברת, בטוח.

דני דנון: כמה יוצאי אתיופיה יש בכפר?

קובי נווה: ב-ז' עד י"ב יש 18 וי"ג-י"ד יש עוד כמה עשרות.

דני דנון: אז הרוב פה נמצאים בחדר.

קובי נווה: כן, מ-ז' עד י"ב.

דני דנון: איזה שיעור הפסדתם עכשיו שהוציאו אתכם?

תלמידים: יש לנו שעתיים חופשיות.

דני דנון: אנחנו לא נגזול לכם את זה.

דני דנון: ..

קובי נווה: אבל הם לא אוהבים להפסיד לימודים, זה בסדר.

קובי נווה: משפט מהבוגרות.

אילנה גטה: אני למדתי פה ב-98', התחלתי.

אילנה גטה: אני חייבת להגיד שבתקופה שאני הייתי פה הכפר היה...

אילנה גטה: הייתה פה יותר אווירה של קיבוץ, כל הפעילויות שהיו היו בתוך הכפר.

אילנה גטה: אני חושבת היום, כשבאתי לפה, אני עושה היום תואר ראשון בתקשורת ומדעי המדינה ואני מתנדבת במרכז הלמידה עם כל החבר'ה הצעירים, עוזרת להם בשיעורי בית---

יואל ישורון: איפה את לומדת?

אילנה גטה: באוניברסיטה הפתוחה.

אילנה גטה: ואני חושבת שהיום הכפר הרבה יותר חשוף לכל מיני פעילויות חיצוניות, כמו צהלה, כמו כל מיני ארגונים ומנהיגות צעירה, ובעיניי זה נורא מקסים שחושפים אותם לדברים הרבה יותר גדולים ממה שהיה פעם.

אילנה גטה: זה נורא חבל לי שבתקופה שלי זה לא היה.

אילנה גטה: בקטע הזה אני נורא מקנא.

דני דנון: מה זה צהלה?

אילנה גטה: פרויקט צהלה זה פרויקט מנהיגות, משהו ששייך צבא, שחושף אותם לכל התפקידים שיש בצבא.

עליזה בשור: יוצאי מערכת הביטחון שמתנדבים.

הפטם: אני סיימתי ב-2007, משם האמת ישר התגייסתי לצה"ל והייתי בקבע של שנה, הייתה לי אפשרות לעשות השלמה של בגרויות בכל מיני מכללות, אבל כששמעתי על האפשרות לחזור לפה, מבחינתי לא הייתה בכלל התלבטות, חזרתי לכאן.

הפטם: גם כסטודנטית אני עדיין מקבלת תמיכה מעודד, באמת בדברים הכי בסיסיים שיש.

הפטם: יש פה מקום שאני מרגישה בו שייכת.

תלמידה: גם יש לנו את תכניות 10, שזה רק לילדי פנימייה, שזה נותן לנו אפשרות לשחק ולהראות את עצמנו, כאילו ילדים שבחיים לא היו על במה.

תלמידה: כל הכפר, זה לא רק הקבוצה שלנו, באים, מעודדים, שלטים, ורדים, וזה לא משהו שעושים, נראה לי, בכל פנימייה.

יואל ישורון: את אוהבת במה?

תלמידה: אני?

תלמידה: בסדר...

קובי נווה: תודה רבה לכם.

דני דנון: תודה רבה.