ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 18, פרוטוקול מספר 514, 2011-12-11 09:00

אלכס מילר: יורם, את השיחה אחרי שולחן.

אלכס מילר: נתחיל.

יורם לוינשטיין: טוב.

יורם לוינשטיין: אחרי כן תיפגשו עם תלמידים ואנשי קהילה שאנחנו עובדים איתם.

יורם לוינשטיין: נתחיל את הסיור, זה מבנה היסטורי, זה מבנה שנבנה על ידי חנה רובינא בזמנו, היא הופיעה בפני הבריגאדות היהודיות בצפון אפריקה בהתנדבות והיא קיבלה המון כסף והיא לא ידעה איפה להשקיע את הכסף.

יורם לוינשטיין: היא קיבלה הרבה כסף, אבל אז זה היה עולם אחר מהיום, כשהם קיבלו הרבה כסף הם לא ידעו מה לעשות עם זה, כי הם היו סוציאליסטים.

יורם לוינשטיין: ואז בעיריית תל אביב הציעו לה להקים מעון יום לילדי שכונת התקווה.

יורם לוינשטיין: דרור קהלני, שהוא איש התחזוקה שלי, גדל במבנה הזה כילד והיום הוא איש התחזוקה.

יורם לוינשטיין: זה דרור קהלני, תושב השכונה, שגדל כאן כילד.

דרור קהלני: לפני 40 שנה זה היה גן הילדים שלי.

דרור קהלני: זה היה מקום מדהים כל הזמן, היה יוצא מפה אוכל בכמויות להרבה משפחות, ועד היום המקום הזה מדהים ופורח ומקום קהילתי.

יורם לוינשטיין: אני הגעתי לפה דרך שלמה מסלאווי.

יורם לוינשטיין: הגענו למקום הזה, זה היה גן ילדים ואחר כך הוא ננטש והפך להיות מרכז של נרקומנים.

יורם לוינשטיין: כאן הנרקומנים חיו, בתוך המבנה הנטוש הזה.

יורם לוינשטיין: ראיתי את המבנה הזה, שמעתי שזה חנה רובינא, אמרתי שזה יסגור מעגל ושכרתי את המבנה הזה מנעמ"ת.

יורם לוינשטיין: היום עיריית תל אביב בתהליכים מתקדמים לקנות את המבנה ולהעביר אותו אליי.

יורם לוינשטיין: יש לנו עוד מבנה של אולם התיאטרון, אם תרצו, שנמצא שני בלוקים מפה, ששם מבנה התיאטרון של בית הספר.

יורם לוינשטיין: מה שאתם רואים בחצר אלה כל הבוגרים שלי, מונצחים כאן בהצגות, וגם את העבודה הקהילתית שאני ארחיב בהמשך.

יורם לוינשטיין: יש כאן את איילת זורר ויש כאן את עוז זהבי, אקי אבני, אסי לוי, שני כהן מ'ארץ נהדרת', רון שחר, דורית בר-אור, יעל הדר, זהר שטראוס, יובל סגל, הילה וידור, אוולין הגואל.

יורם לוינשטיין: נעצור פה.

קריאה: המדד להצלחה זה שחקן שמגיע לטלוויזיה?

יורם לוינשטיין: המדד להצלחה זה שחקן שמתפרנס מהמקצוע הזה.

יורם לוינשטיין: זה, בעיניי, המדד להצלחה.

יורם לוינשטיין: יש המון מפורסמים, אבל חלק גדול, אני יכול להגיד ש-70% מהבוגרים שלנו עובדים בתיאטרון, היום זה מצב שבבית לסין, מתוך חמישה שחקנים ארבעה הם בוגרי בית הספר.

יורם לוינשטיין: הדרך לעשות את זה היא להביא את ציפי פינס ללמד פה ואז היא מכירה את השחקנים.

יורם לוינשטיין: כאן יש פסטיבל בין לאומי של סיטיז.

יורם לוינשטיין: אני ביקשתי שהפסטיבל הזה, שהוא פסטיבל של בתי הספר למשחק באגן הים התיכון והבלקנים, שאני אחד המייסדים שלו, יחד עם פרופסור ולדימיר יבטוביץ' בבלגרד, זו עבודה על סצנות מתוך מחזות שנכתבו באזור הים התיכון.

יורם לוינשטיין: אני לא אדבר איתכם על הקונספט, ב-2001-2002 ביקשתי לארח את בית הספר ב-2006 אצלי, מתוך מחשבה שיהיה שלום עם הפלשתינאים ויהיה שקט במזרח התיכון וב-2006, כשהזמנתי את זה, פרצה מלחמת לבנון.

יורם לוינשטיין: אני יכול להגיד שהייתה ירידה בביקוש והייתי מאוד מודאג לפסטיבל.

יורם לוינשטיין: למזלנו המלחמה נגמרה חודש לפני קיום הפסטיבל ואז מה שקרה, הביקוש של בתי הספר שהגיעו לפה היה המספר הכי גדול שהיה עד אותו זמן.

יורם לוינשטיין: זה היה עניין עצום, הגיעו לכאן מרומניה, מסרבניה, טורקיה, מקדוניה, איטליה, קרואטיה, אוסטריה.

יורם לוינשטיין: בקיצור זה מפגש מדהים.

יורם לוינשטיין: הפסטיבל הזה נוסע כל שנה למדינה אחרת ואנחנו מייצגים את הארץ בכבוד רב.

יורם לוינשטיין: אני רוצה להגיד שהרמה של לימודי משחק בארץ, או לפחות שאני נפגש בה, היא מאוד גבוהה.

יורם לוינשטיין: זאת הצגה עכשיו.

יורם לוינשטיין: זה המחזור החדש שהתחיל השנה, שנה ג', זו הפקה שעכשיו יוצאת והיא התחילה אתמול.

יורם לוינשטיין: 'טרוריזם' של האחים פרסמיאקוב, זה משהו רוסי.

יורם לוינשטיין: אלה שני אחים שכותבים מחזות חבל על הזמן.

יורם לוינשטיין: מכיר?

אלכס מילר: כן, שמעתי עליהם.

יורם לוינשטיין: 'טרוריזם', הפקה מהממת.

יורם לוינשטיין: זאת הקפיטריה.

יורם לוינשטיין: יש לנו חצר אחורית.

יורם לוינשטיין: שלום לכם.

יורם לוינשטיין: נמצא כאן חבר הכנסת אלכס מילר, יושב ראש ועדת החינוך והתרבות של הכנסת.

יורם לוינשטיין: יש כאן עוד חברי כנסת?

קריאה: יוליה שמאלוב ברקוביץ צריכה להגיע.

יורם לוינשטיין: אני לא אציג את כולם.

יורם לוינשטיין: זה זהר שטראוס, אתם מכירים אותו, הוא בוגר בית הספר והוא עושה שיעור של יצירות אישיות.

יורם לוינשטיין: הוא היה בעצמו תלמיד של אורנה בן חורין ז"ל, שהייתה מורה בבית הספר והיא עשתה את השיעור הזה, והוא המשיך ושדרג ופיתח את השיעור הזה ולקח את זה על עצמו.

יורם לוינשטיין: ומאז, מאיזה שנה אתה מלמד אותו?

זהר שטראוס: זה א' עשירית שלי.

יורם לוינשטיין: זאת שנה א', בשנה א' אנחנו מקבלים מתוך 400 איש בשלושה שלבים של אודישנים 38 בשתי כיתות.

יורם לוינשטיין: השיעור שלך בתולדות התיאטרון זה השיעור היחידי שהם ביחד, כל הכיתה.

יורם לוינשטיין: הם מחולקים לשתי קבוצות של 19 ו-19.

יורם לוינשטיין: בשנה ב' יש פחות או יותר 24-25 עוברים.

קריאה: הם נושרים?

יורם לוינשטיין: גם וגם, גם אנחנו מנשירים.

יורם לוינשטיין: בשנה ג' 20.

יורם לוינשטיין: אני מקווה שכולכם תעברו לשנה ב', מי שלא, אז תאמינו לי שאני מציל אתכם מהמקצוע הזה.

יורם לוינשטיין: אבל באמת, זה לא נורא קשה להתקבל אליי, בוא נגיד, אלה שלושה שלבים, אבל אני חושב, כל בית ספר וההשקפה שלו, שאתה צריך כל פעם להילחם על מקומך מחדש, ואם אתה איכשהו מאבד את עצמך, או במשמעת או בדיסציפלינה, או במטלות שיש עליך, אז אתה לא תכבוש את מקומך, ואני משקף להם ככה את המקצוע.

יורם לוינשטיין: וגם, אולי לא בנוכחות התלמידים, אבל לא חשוב, יש הרבה פעמים שבבחינות אנחנו חושבים שבן האדם הזה הולך להיות כוכב ואחד אנחנו מקבלים על תנאי, ואז בתוך תהליך הלימודים אנחנו מגלים בעצם שזה שקיבלנו על תנאי, פתאום הוא פורח ורץ רחוק, ומי שחשבנו ככה, הוא ככה.

יורם לוינשטיין: זאת אומרת האודישן האמיתי הוא תוך כדי לימודים.

יורם לוינשטיין: זאת השקפת עולמנו.

זהר שטראוס: יורם, למה הם מקליטים אותך וכותבים?

זהר שטראוס: מה מטרת הביקור?

אלכס מילר: אני אסביר לכם.

אלכס מילר: זה הפרוטוקול של הכנסת, אני יושב ראש ועדת החינוך והתרבות של הכנסת.

אלכס מילר: שלום לכם, בוקר טוב.

אלכס מילר: אנחנו מדי חודש עושים סיורים במוסדות התרבות והקולנוע.

אלכס מילר: היום החלטנו לעשות סיבוב במוסדות שבהם לומדים אותם אנשים שנכנסים בסופו של דבר להיות השחקנים וחלק מעולם התרבות של מדינת ישראל.

אלכס מילר: אתם צעירים, אתם עוד לא מכירים, אבל החוק להכיר בסטודנטים לאמנות ולתרבות זה חוק שלי.

אלכס מילר: הוא עבר בקריאה שלישית ואני יכול להגיד לכם מאיפה זה בא.

אלכס מילר: יש לי חבר טוב טוב שהוא כבר מזמן בוגר בית ספר למשחק, שגם בא והתריע בפניי שסטודנטים שלומדים במוסדות לתרבות ולקולנוע ולאמנות לא מקבלים את אותם התנאים שמקבלים שלומדים לתואר ראשון.

אלכס מילר: השווינו את זה, לפני כמה חודשים זה עבר וזה בא גם מאגודות הסטודנטים בירושלים.

אלכס מילר: אז זה מה שחשוב לנו לקדם.

אלכס מילר: ובאופן כללי, אנחנו מתעסקים בתחום הזה כי אנחנו כן חושבים שצריך לקדם וצריך לתת לכם את הגב, לא רק כשאתם לומדים אלא גם כשאתם נכנסים לכל המנגנונים שקשורים לעולם התרבות, שגם אחר כך תוכלו להתפרנס בכבוד מהמקצוע, ליהנות ולתת לנו את מה שהעם היהודי צריך שיהיה לו, עולם תרבות ועולם ערכי.

זהר שטראוס: אני רוצה להגיד בהזדמנות הזאת, לשתף אותך, שכשאני הייתי תלמיד לא התחלתי ללמוד במבנה הזה, למדנו בכל מיני חללים ארעיים שאז בית הספר היה שם ויום אחד יורם לקח אותנו לפה לבניין ואיך כשהוא, אני אומר במרכאות, "השתלט" על הבניין ועל השכונה, ויש היום, מעבר לזה שיש פעילות מקצועית ממדרגה ראשונה בקנה מידה ארצי ואני יודע, מעבר למקצועיות שאת זה יורם בטח יכול להסביר לכם בעצמו, יש משהו מהאישיות של יורם שהיא קרובה לעם ובמיקום של בית הספר, שהוא פה בשכונת התקווה, שגם תורם הרבה לתלמידים וגם תורם הרבה לשכונה ובאיזה שהוא מקום מבטא את החשיבות של התרבות באופן כללי.

זהר שטראוס: זאת אומרת הדבר הזה, החיבור הזה בין האמן לעם הוא דבר ש---

יורם לוינשטיין: אני חושב, תגיד לי אתה אם אני טועה, שחלק מההצלחה של זהר והשדרוג של הכלים כשחקן שיש לו, זה בעצם העובדה, ותיכף אני אסביר לכם את זה יותר לעומק, שכשהוא היה תלמיד בבית הספר הוא הדריך ילדים מהשכונה.

יורם לוינשטיין: איזה ילדים הדרכת?

זהר שטראוס: כל מיני.

יורם לוינשטיין: עמותת לילך, נכון?

זהר שטראוס: אני עבדתי עם ילדים בבית ספר הירדן.

יורם לוינשטיין: התלמידים אצלי, כחלק מהכשרתם להיות שחקנים מקצועיים, תלמידי שנה ב' ו-ג' חייבים לעבוד בתוך השכונה בדרמה, ואני תיכף אפרט לכם איך אנחנו בעצם מרימים יחד איתנו שכונה שלמה ואת ההיגיון החינוכי שמאחורי הדבר הזה.

יורם לוינשטיין: אנחנו בית ספר ייחודי בארץ, אין עוד מוסד תרבות בארץ, ואת זה אני אומר בגאווה, אני בדרך כלל לא איש שמשוויץ, שמשלב עבודה מקצועית ברמה הגבוהה ביותר עם עבודה קהילתית.

יורם לוינשטיין: אנחנו ממוקמים בתוך שכונת התקווה וברגע שהתלמידים מתקבלים לבית הספר הם מבחינתי הופכים להיות תושבי שכונת התקווה.

יורם לוינשטיין: זה חלק מזהות בית הספר ומהחזון שלו ואני אסביר לכם את הכול יותר מאוחר.

יורם לוינשטיין: יש מעט מאוד כאלה מוסדות בעולם.

יורם לוינשטיין: אני יכול להגיד שיש אצלי ביקורים, היה עכשיו מקוריאה, מהסיטז', שבאו אליי, מגיעים אליי מכל העולם, רזי אמיתי הביא לי מישהו מקוריאה, מהסיטז' שישב כאן וניסה ללמוד את ה---

קריאה: תסביר מה זה הסיטז'.

יורם לוינשטיין: הסיטז' זה הארגון הבינלאומי של הצגות ילדים, תיאטראות ילדים.

צלילית בן נבט: אני רציתי לנסח את זה באיזה שהוא אופן טיפה שונה.

צלילית בן נבט: אני חושבת שהייחוד של בית הספר הזה, להבדיל ממוסדות תרבות, בתי ספר וגופים, הוא בזה שבדרך כלל אנחנו רואים גופים שהמעורבות שלהם בקהילה היא מעצם זה שהבניין או המקום נמצא בקהילה, אבל הם לא בהכרח באינטראקציה פעילה עם הקהילה.

צלילית בן נבט: יש השפעה עדיין, מעצם זה שקורית איזה שהיא פעילות, ויש אחרים שנמצאים בפעילות ויוצאים לעשות פעילות כי מקבלים על זה ניקוד בקרדיטציה, זאת אומרת הולכים לכל מיני עיירות פיתוח וכך הלאה.

צלילית בן נבט: ופה יש שילוב, גם של עצם הנוכחות בשכונה מבחינת זה שהמבנה והסטודנטים מגיעים ויושבים בבתי הקפה, אבל גם מעצם פעילות מכוונת שהיא לאו דווקא רק לילדים, אלא אם מסתכלים על תכניות החברה או חינוך-חברה שיורם מקיים פה עם הסטודנטים, זה עם כל קבוצות האוכלוסייה פה, זה זקנים, זה מוגבלים, זה ילדים, זה נערים, זה דתיים, זה חילוניים, הוא נוגע בכל הקבוצות וכל אחד יוצא ל...

אלכס מילר: מצוין.

אלכס מילר: לא נפריע להם.

אלכס מילר: תודה רבה, בהצלחה.

יורם לוינשטיין: ופה מיכל שדות ממשרד התרבות, שאנחנו עובדים איתה, היא איש הקשר שלנו ומעבירה אותנו בכל המבוכים שם, יד ביד.

יורם לוינשטיין: בלעדיה אני חצי בן אדם.

יורם לוינשטיין: ואיתמר גורביץ, וגם צלילית בן נבט מעיריית תל אביב, זה אבי ניניו, שהוא מלמד אותם, מה אתה מלמד אותם?

אבי ניניו: אנחנו עובדים על סלסה, במסגרת הסדנאות של שנה ג'.

אבי ניניו: אנחנו עובדים על הבעה לטינית בתנועה, מקבלים כלים לתנועה לטינית של שחקנים שלעתיד יצטרכו לשים את עצמם שתי דקות במיקרוגל ולהיות אלופי עולם בפני קהל.

אבי ניניו: אנחנו מקבלים כלים שימושיים איך לייצר את זה.

יורם לוינשטיין: חלק מהכיתה הזאת כרגע מעלים במקביל ל'טרוריזם' את 'דונה פלור נשואה לשניים' של אמאדו הברזילאי, ובכישורים האלה הם צריכים לרקוד שם סלסה וקרנבל ועניינים.

יורם לוינשטיין: אז בואו תעשו.

יורם לוינשטיין: אלה תלמידי שנה ג', הם עושים בשנה כ-8 הפקות.

יורם לוינשטיין: אני רוצה להגיד לך, אלכס, בכלל, שאתם צריכים להבין שאנחנו עושים יותר הפקות מתיאטרון רפרטוארי, עושים כ-8 הפקות שעולות לשבועיים ואחר כך הן יורדות.

יורם לוינשטיין: חלק מההפקות שלנו אחר כך נלקחות לתיאטרון, 'סיגל', על אריס סאן בהבימה זו הפקה שהייתה פה, בתיאטרון אורנה פורת, רץ 'הצמיד של אופירה', שהיה הצגת הדגל שלהם, שנוצרה פה, ועכשיו 'צומת וולקן', העיבוד לסרט שעשינו פה ונלקח על ידי שרגא בר ומרים עציוני וזה הולך לרוץ מסחרית, כך שהתלמידים יוצאים עם עבודה מסטודיו.

יורם לוינשטיין: אני נותן אותם לתיאטרון.

יורם לוינשטיין: (ריקוד).

יורם לוינשטיין: אני רוצה קצת לחשוף לכם יותר לעומק את בית הספר.

יורם לוינשטיין: בית הספר, כחלק מהכשרתו שהשחקנים בו יהיו שחקנים מקצועיים עם מחויבות לעבוד בשכונה בדרמה.

יורם לוינשטיין: אנחנו עובדים כרגע עם 16 קבוצות בתוך השכונה, 7 קבוצות ילדים, 7 קבוצות נוער, קבוצת עיוורים ומבוגרות.

יורם לוינשטיין: אנחנו עובדים עם ילדים בעלי צרכים מיוחדים, אנחנו עובדים עם עולים חדשים ומשפחות הרוסות שהן בדרך כלל חד הוריות, אנחנו עובדים עם ילדי עובדים זרים שישנם כאן, אנחנו עובדים עם נוער בסיכון, נערות בסיכון, נוער דתי מתיכון ראשית, בנים, רק בנים, שזו הקבוצה היחידה בארץ של בנים, בדרך כלל זה בנות.

יורם לוינשטיין: ..

יורם לוינשטיין: אבל אני מדבר איתכם על בנים דתיים שאנחנו עושים איתם תיאטרון, ובית ספר הירדן, שזה בדרך כלל בית ספר שבעיקרו, היום כבר אין ישראלים שם, רק עובדים זרים ופליטים מדרפור.

אלכס מילר: אם אתה מסתכל כמה שנים אחורה, בממוצע, כמה מתוך הבוגרים שלך השתלבו בתוך התעשייה של עולם ה---

יורם לוינשטיין: אבל לדעתי 70%-80%---

אלכס מילר: נשארים בעצם במקצוע הזה.

יורם לוינשטיין: במקצוע, כן, וזה הולך ומתחזק.

אלכס מילר: יש לכם דרך לעזור להם אחרי שהם מסיימים להיכנס לתוך תחום התיאטראות או הקולנוע?

יורם לוינשטיין: הדעה שלי שהצלחה של תלמיד זו הצלחה שלי, כך שאני אעשה הכול.

יורם לוינשטיין: את כל הקשרים שאני יכול, כמובן אני מזהה, מחבר אותם, יש לי כל מיני דרכים לעשות את זה.

יורם לוינשטיין: אחת הדרכים שאני עושה, כמו שראית את הסלסה, שהוא פחות מוכר, אבל אחריו מחליף אותו עידו תדמור ובסוף השנה מגיעה ציפי פינס להנחות פה סדנה ואחר כך לנה קריידלין שהולכת לעשות כאן סדנה, והיום אתה רואה את הקבוצה שבגשר ובבית לסין, חלק גדול אלה שחקנים של בית הספר.

יורם לוינשטיין: עידו תדמור ותנועה, שאני שם כאן נורא חזק, כי אני חושב שאני רוצה להרחיב לשחקנים את האופציה, גם שיהיו רקדנים, שיהיו גם בלהקות מחול, ואיציק גבאי, שמלמד אתכם, הוא בוגר בית הספר והיום הוא מופיע בלהקות בכל העולם כרקדן.

יורם לוינשטיין: זאת אומרת אני חושף אותם גם לעולם הריקוד.

יורם לוינשטיין: מעבר לזה שבעולם הריקוד יש משהו מאוד עם דיסציפלינה גבוהה, של משמעת מאוד גבוהה וגם עבודת גוף חזקה בגיל צעיר, שחסרה קצת לשחקנים ואני מנסה להביא את זה לבית הספר.

יורם לוינשטיין: אני איש של דיסציפלינה קודם כל, אני יקה.

יורם לוינשטיין: אני חושב שדיסציפלינה היא יותר חשובה מכישרון, כי כישרון אני לא יכול ללמד, דיסציפלינה זה---

קריאה: יש יתרון לאלה שרוצים ללמוד משחק אצלכם?

יורם לוינשטיין: לא, אבל אני בודק אותם, אלה ישימון סיימה פה עכשיו שלוש שנים, אבל זה לא יתרון, זה יתרון אם יש לך קואורדינציה בגוף ואתה יכול לספר סיפור דרך הגוף.

יורם לוינשטיין: יש לנו הרבה הצלחות.

יורם לוינשטיין: יש לנו כאן את יגאל שהיום הוא בחור ישיבה והוא בוגר של תיכון ראשית ואני מכיר אותו מאוד טוב כי אני מסתובב איתו בעולם היום.

יורם לוינשטיין: החבר'ה האלה למדו, לא יודע מה, תורה ומדרשים ותלמוד, אני לא הכי גדול בזה, למדתי את זה בתיכון והחבר'ה האלה אחרי שנתיים שלוש מייצגים את ישראל בהצלחה גדולה בעולם.

יורם לוינשטיין: הם מספרים את הסיפור שלהם, הם מגיעים לפסטיבלים, זו הצגה שאני מקווה מאוד שתוכלו להגיע לראות את זה, צריך לעשות את זה מדי פעם גם בארץ, בכל פסטיבל שמגיעים ומקבלים כאלה, הם לא מבינים, והם מורגשים בכל העולם היום, באוקטובר בקנדה, ושבוע אחרי זה היינו בבילורוס, ורבתי עם המנהל שלהם, כי הם היו כל כך הרבה בחוץ לארץ.

יורם לוינשטיין: הם היו בתאילנד, סקוטלנד, גרמניה, צ'כיה, קנדה, בילורוס.

יורם לוינשטיין: בכלל, אלעד, שתיכף נשמע את הסיפור שלו, שהוא אחת ההצלחות שלנו, כשהיה נוער בסיכון, אתה היית בהודו, נכון?

אלעד אביד: בהודו ובאיטליה.

קריאה: הכול במסגרת פסטיבלים?

יורם לוינשטיין: כן, הם היום מייצגים את ישראל כאמנים.

יורם לוינשטיין: הם עברו ממש שינוי.

מיכל שדות: אני חושבת שראוי לציין שבאמת בית הספר הזה, כל מי שראה את כל המגוון של בתי הספר בכלל לאמניות, הוא אחד מבתי הספר שמקפיד ועובד עם הרבה מאוד בתי ספר, בשיתוף פעולה עם הרבה בתי ספר מקבילים לו בחוץ לארץ ויוצא להרבה מאוד פסטיבלים ואני מוכרחה לציין שהוא כמעט היחיד שקיבל על זה ניקוד.

מיכל שדות: מתחילים לפתח את זה בעקבות---

אלכס מילר: זה הצד החיובי, מה אתה אומר שצריך לשפר?

יורם לוינשטיין: איפה הבעיות?

יורם לוינשטיין: אני רוצה רגע שתשמעו את אלעד, את הסיפור.

יורם לוינשטיין: זאת נעימה, שהיא היום כוכבת טלוויזיה, אני רואה אותה בכל מיני...

יורם לוינשטיין: היא התחילה איתנו עוד עם חליל שהוא בוגר בית הספר ואיש הקשר שלנו עם הקהילה, שהוא עושה כאן עבודת קודש.

יורם לוינשטיין: הוא היה הפיילוט, הוא הדריך אותה לפני כמה שנים?

יורם לוינשטיין: נעימה, היא כוכבת של הקשישות---

נעימה: זה חלום שאין דוגמתו.

נעימה: זה חלום שלי להיות על הבמה, להיות ניצבת, יורם וחליל הם החברים שלי, אני עושה פרסומות, אני משחקת בסרטים, הרבה, הצגות.

יורם לוינשטיין: אלעד, בוא תספר לנו על ה...

נעימה: אני רק רוצה להודות לך שבאת לשכונה שלנו, לא רק עשית טוב, אתה עשית אור לכולם.

נעימה: אני מודה לך.

נעימה: באמת.

אלעד אביד: שלום לכם.

אלעד אביד: בוקר טוב.

אלעד אביד: אני בן 25.

אלעד אביד: התחלתי בקבוצה בני 16, משהו כזה, לפני זה הייתי בבית ספר צבאי, היה לי ממוצע ציונים יחסית מאוד גבוה, למדתי שם בערך שנתיים, סבלתי מדיכאון מאוד קשה, ניסיתי לעשות עם עצמי שיא חדש, כמה שליליים אני יכול להשיג במינימום זמן, היה לי ממוצע מעל 90.

אלעד אביד: בפחות מחצי שנה הצלחתי להוריד את זה לשבעה שליליים, עבדתי מאוד קשה בשביל זה, בשביל להצליח להיכשל במבחנים האמריקאים, כדי לא לנחש תשובות נכונות.

אלעד אביד: שם באמת, בגלל שסבלתי מדיכאון קשה, לקראת סוף כיתה י' ניסיתי להתאבד, קפצתי מגשר, ומשם הגעתי לבית חולים גהה, נשארתי שם כשנה בערך לסירוגין, ניסו להוציא אותי לכל מיני בתי ספר, לא כל כך הסתדר.

אלעד אביד: ואז קיבלתי טלפון מחליל, שהוא אחראי על הפרויקטים הקהילתיים, שהוא הגיע אליי דרך---

חליל: דרך עבודת הרגליים.

אלעד אביד: כן, הוא הכיר לי את השכונה, הוא התחיל להכיר לי את האנשים---

יורם לוינשטיין: חליל מכיר את כל השכונה, הוא בקשר עם לשכת הרווחה פה, ומרכילות הוא אוסף ילדים מתוך הרחובות ממש.

אלעד אביד: והוא התקשר אליי ואמרתי לו, 'אני אחשוב על זה', לא ממש רציתי לבוא, רציתי לישון, אבל האחיות לא נתנו לי לשון, כל זמן שניסיתי לישון הם הוציאו אותי מהמיטה וסגרו את הדלתות, כדי שאני לא אמצא חדר אחר להיכנס ולישון בו.

אלעד אביד: אז היה לי מאוד משעמם, ואמרתי, 'טוב, נקום, נלך'.

אלעד אביד: הגעתי לפגישה הראשונה, באמצע השנה פרשתי, ואז המורים שלי החזירו אותי ונראה לי שזה באמת הדבר הראשון שבאמת סיימתי, מהתחלה עד הסוף.

יורם לוינשטיין: הבחור למד כאן במכינה ואחר כך עבר ל...

יורם לוינשטיין: יש לי היום בוגרים שהתחילו כנוער בסיכון והפכו להיות שחקנים מקצועיים.

יורם לוינשטיין: הכוונה היא לא על סמך סוציו אקונומי, רק על כישרון.

יורם לוינשטיין: אני לא מרחם, כי אני לא רוצה לקבל אותם על סמך מצב סוציו אקונומי ואחר כך הם ייתקעו במקצוע כי הם לא לגמרי מתאימים.

קריאה: אבל מבחינת היררכיה---

יורם לוינשטיין: לא, היא פתוחה לכולם.

קריאה: וכמה תלמידים יש לכם?

יורם לוינשטיין: במכינות יש לי ביקוש די גדול, כרגע יש 44, אני מקווה שיגיעו ל-63.

קריאה: וכמה מהם נקלטים בכלל?

יורם לוינשטיין: יש, יש.

קריאה: די הרבה.

יורם לוינשטיין: המכינה זה לאנשים שאנחנו לא חושבים שהם בשלים, בשביל משהו כזה עשינו את המכינה.

יורם לוינשטיין: במכינה הוא היחידי, הוא לומד כאן שנה ב' ו-ג', היחידי שנתנו לו להדריך כבר במכינה.

יורם לוינשטיין: במכינה הוא כבר הדריך נערות בסיכון והוא עשה איתן הפקה מדהימה, אני אספר את הסיפור בקצרה---

קריאה: בסדר, רק רציתי להגיד שחלק מהבנות בקבוצה, חלק מהתהליך היה מאוד בעייתי בגלל שעם אחת היו לנו קצת בעיות להוציא אותה מהפנימייה שלה ולפני זה היא הייתה גרה בפארק עם האחים שלה.

יורם לוינשטיין: זאת אומרת אנחנו גילינו.

יורם לוינשטיין: ..

יורם לוינשטיין: אחת השחקניות שם, מצאנו אותה בגן, כי היא יום אחד הגיעה הביתה ואמא שלה עברה דירה ולא הודיעה לה כלום והיא הייתה בפנימייה והיה לנו עניינים להוציא אותה הפנימייה והוא הדריך אותה.

יורם לוינשטיין: סמכנו עליו ורצינו כם לתת לו כוח...

יורם לוינשטיין: אני אספר בקצרה את המחזה, הוא מצמרר.

יורם לוינשטיין: הוא לקח את זה מהסיפורים האישיים, גם הסיפור שלו, על ילדה שאבא שלה עזב אותה בגיל 3, משהו כזה, נעלם מהבית, ואז בגיל 18 היא רוצה להכיר אותו ואמא שלה אומרת לה שהוא מת, והיא נורא רוצה לדבר עם אבא שלה אז היא רוצה להתאבד בשביל להיפגש איתו בעולם הבא.

יורם לוינשטיין: ואז היא מתאבדת, עוברת למסדרון כזה שבין החיים למוות ושם היא שומעת שאבא שלה בעצם חי, אז כל המסע שלה הוא כבר לחזור לחיים.

יורם לוינשטיין: זה היה זה ש הוא כתב, הוא כותב עכשיו מחזמר, בודקים אותו דרמטורגים והוא כבר כתב תיאטרון קצר, נדמה לי, שכתבת, והוא הולך להיות מחזאי מגהה לאיש מקצוע.

יורם לוינשטיין: זה דוד טום ותלמידי בית הספר שמדריכים בשכונה.

יורם לוינשטיין: הסיבה שזה מצליח, אני חושב, מאיפה אני אגיד את זה?

יורם לוינשטיין: קודם כל שנה ב' ו-ג', שאלה תלמידים שלמדו בתוך בית הספר ויש להם משמעת ומקצוענות והם כבר יודעים תרגילים והם מלמדים את מה שהם למדו בבית הספר, יחד עם הדיסציפלינה, זה תורה שלמה.

יורם לוינשטיין: אנחנו לא באים לתת עוד טיפולים, הבחור הזה, בשביל להתברג בתוך השכונה ולהפוך את זה למשפחה שלו, היה צריך לעבוד עם דיסציפלינה, לא מאחרים, עובדים בבית, ממש יש כאן משמעת מאוד חזקה.

קריאה: האחריות מוטלת עליהם.

יורם לוינשטיין: כך אנחנו מטילים עליהם את האחריות להתקדם, זה לא שאנחנו מטפלים בהם.

יורם לוינשטיין: בכלל טיפול זה ממקום גבוה, אתה בא ממקום גבוה לבן אדם מטופל, ואני לא מאמין בדרך הזאת.

יורם לוינשטיין: הסיבה שזה עובד זה בגלל שאני לא תופס את עצמי כפילנתרופ.

יורם לוינשטיין: תבינו טוב, אני לא בא לתת לשכונה, שלא יהיו כאן ספקות, אני בא לקחת מהשכונה, כי אני קודם כל מחויב לתלמידים שלי שרוצים להיות שחקנים, ואז אני מסמן בתוך השכונה מה אני יכול להרוויח מהשכונה, ומה שאני מרוויח מהשכונה זה.

יורם לוינשטיין: .. התלמידים שלי שהולכים לקבוצות של המבוגרים חוזרים עם אור בעיניים, שהם לא היו יוצאים מהשיעור שלי, הם שומעים כאן סיפורים, הם עשו סיפורים על הנעורים שלהם ועל הילדות שלהם, שהם התחתנו בגיל 13, מאירן, אלה סיפורים שהיום הצעירים לא מבינים את המשמעות של זה.

יורם לוינשטיין: נעימה שיחקה את ההצגה הראשונה, היא הייתה מלכת היופי.

יורם לוינשטיין: נכון, את זוכרת?

נעימה: כן.

יורם לוינשטיין: אולי היא הייתה רוצה כשהיא הייתה צעירה להיות מלכת יופי, אבל בטח... והיא יפה, כמו שאתם רואים.

קריאה: אני ראיתי תמונות והיא באמת הייתה מאוד יפה.

קריאה: למה הייתה?

קריאה: גם היום.

נעימה: עשיתי סרט גם על קורות החיים שלי, שלא הייתה לי שמלת חתונה.

נעימה: אחרי 50 שנה עשיתי חתונת זהב, ואחרי חודש וחצי בעלי נפטר ועשיתי את ההצגה על כל החיים שלי.

יורם לוינשטיין: מה אני מרוויח לשחקנים?

יורם לוינשטיין: בגלל שזו שכונת הגירה אני מרוויח מגוון של תרבויות שיש בתוך השכונה, שזה אל"ף-בי"ת לשחקן, מאפריקה, מדרפור, מרוסיה, מכל חבר העמים, מאירן, מעירק.

יורם לוינשטיין: שחקן זה שאומרים לך כל הזמן מה לעשות, אתה לא בוחר את הבמאי, לא את הפרטנר שלך, לא את המחזה שאתה כותב, רק אם אתה באיזה סטטוס מאוד גבוה.

יורם לוינשטיין: ברגע שאני לוקח שחקן מאצלי, שיש לו גם 20 מורים שיושבים לו על הראש והוא עומד מול קבוצה, הוא חייב להיות לידר, הוא חייב לזהות את האמירה האישית שלו לעולם, אחרת הוא לא יכול להוביל את הקבוצה.

יורם לוינשטיין: זה גם מתאים לשיטת המשחק שלי כי אני חושב שבשביל לספר סיפור של דמות אתה צריך קודם כל לזהות את הסיפור שלך, ולפני שאתה אומר מה שהדמות אומרת אתה צריך לדעת מה לך יש להגיד לעולם, לא ברמה הפוליטית, ברמה באמת של הזהות שלך, ואז אני חושב שאני מגדל דור של לידרים לתיאטרון, קולנוע וטלוויזיה.

יורם לוינשטיין: ברגע שאני מסמן מה אני יכול לקחת מהשכונה, השכונה נפתחת אליי ובאים לקחת ממני.

יורם לוינשטיין: זה ממש בגובה העיניים.

יורם לוינשטיין: זאת אומרת העושר שיש פה בשכונה, שאני מזהה, שהתלמידים שלי יכולים לספוג, ברגע שאני מזהה את זה, תושבי השכונה באים אליי ומתחילים לקחת ממני, כי אני לא מתנשא עליהם, אני רואה בהם מורים, כעוד צוות מורים, אני רואה בה, אני רואה בו, אני רואה בו, צוות מורים.

יורם לוינשטיין: אני לא איש דתי, להיפך, אני לפעמים לא איש דתי, אבל פתאום נפגשתי עם העולם הדתי והיה מפגש ואלה חבר'ה מדהימים.

יורם לוינשטיין: הם, אני מקווה מאוד שהם יהיו השחקנים הבאים.

קריאה: מה חסר לך פה, יורם?

יורם לוינשטיין: חסר לי מלגות לתלמידים, שלומדים באמת---

קריאה: בקושי, בקושי הם שורדים.

יורם לוינשטיין: הם גם צריכים לשלם 16,000 בשנה, הם גם צריכים לשכור דירות, הם גם צריכים לנסוע, גם לאכול.

יורם לוינשטיין: אני לא מבין איך שחקן שורד פה שלוש שנים.

יורם לוינשטיין: אני היום השגתי משהו כמו 200,000 שקל מתורמים למלגות, אבל אני חושב שאיכשהו המדינה בסופו של דבר תקבל את זה חזרה ממסים---

מיכל שדות: כמו שאתה יודע, המשרד הקצה מעל 250,000 שקל למלגות, זה נמצא בשלב שכבר בתי הספר הודיעו לי מי כל אחד מהתלמידים שלו שזכאים למלגות---

יורם לוינשטיין: אבל אלה רק אנשים שבאים מהפריפריה.

מיכל שדות: כן, זה רק כאלה שבאים מהפריפריה, שהם מהפריפריה, ולאו דווקא בתי ספר שנמצאים בתל אביב אלא התלמידים עצמם, זה כולל גם ללמוד בתל אביב ולעבור לפריפריה, הם גם כן.

מיכל שדות: מאחר שיש יותר תלמידים מהמלגות שאנחנו יכולים לתת, אז אנחנו עכשיו בתוך השלב הזה ואנחנו מחלקים 50 מלגות של 5,000 שקל לכל תלמיד.

אלכס מילר: כמה שנים לומדים כאן?

יורם לוינשטיין: שלוש שנים.

מיכל שדות: כל בתי הספר זה שלוש שנים.

קריאה: ---אומר שזה לא מספיק ושצריך לתת גם לפריפריה חברתית.

קריאה: בעצם אלה אנשים שבאו מהשכונה הזאת.

קריאה: .. מה המשרד עושה אנחנו יודעים, המטרה שלנו זה לנסות להעצים את זה ולהביא עוד---

יורם לוינשטיין: פריפריה זה שייך למשהו גיאוגרפי, אבל זה לא תמיד גיאוגרפי.

יורם לוינשטיין: הפריפריה נמצאת גם בלב שלנו לפעמים וגם בשכונה הזאת.

צלילית בן נבט: אני חושבת שיש דבר נוסף שבית ספר כמו זה, ברמת תפוקה שלו שהוא היה יכול להרוויח, זה ההצגות שיורם מזכיר שהן עולות לשבועיים ויורדות.

צלילית בן נבט: בסדר, יש שתיים-שלוש דוגמאות בשנה או בשנתיים שמתקבלות לתיאטרון ומפותחות לכדי הצגה, אבל הצגות, כמו שרואים אותן פה, שאני חושבת שזה חשוב שנראה, כי זה אולם תיאטרון לכל דבר, כן היה חשוב שהם ימשיכו לרוץ.

צלילית בן נבט: אל"ף, כי זו פרנסה לשחקנים, אבל הם יכלו ללכת לסל תרבות לתוך בתי ספר ולעוד דברים, או לפורמטים שנכנסים לחשיפה לקהלים שונים.

אלכס מילר: זה דווקא רעיון מצוין.

אלכס מילר: מה עיריית תל אביב עושה?

צלילית בן נבט: עיריית תל אביב תומכת בפעילות הקהילתית פה---

אלכס מילר: אבל יש לכם תיאטראות שהם שלכם, שאתם מתקצבים, אז אתם יכולים לקחת כקריטריון של תמיכה בתיאטראות שנמצאים בשטח המוניציפאלי שלכם, שהקריטריון לתמיכה יהיה שהם יציגו את ההצגות של בתי הספר למשחק.

יורם לוינשטיין: זו אחת הנקודות שרציתי להגיד באמת, שגם משרד התרבות, אם אתם יכולים לתת ניקוד לתיאטראות ואימוץ או פרויקטים משותפים לבתי ספר.

יורם לוינשטיין: ככה התיאטראות ירוויחו גם כסף, אבל לא חשוב, הם גם ירוויחו שחקנים חדשים.

יורם לוינשטיין: אני חושב שתיאטרון צריך תמיד לרענן את ה---

אלכס מילר: אני מציע שבנושא הזה אנחנו נעשה מפגש נפרד איתך ואולי עם עוד כמה שעומדים בראש בתי הספר למשחק, ונבנה איזה שהוא מנגנון, אם זה בחקיקה, או נראה, נעשה על זה דיון, שחלק מהקריטריונים לתמיכה בתיאטראות יהיה בהיבט של קידום דור חדש, העלאת הצגות של ה...

אלכס מילר: אפשר להגיד שאתם בשיתוף פעולה ביחד יכולים למכור את ההצגות שאתם מעלים.

אלכס מילר: אז לפחות כאן יש לכם כמה, ארבעה-חמישה תיאטראות בתוך תל אביב שיכולים להעלות את זה בצורה משותפת, וגם בשאר המקומות וגם במקומות אחרים כמו למשל באר שבע, קרית שמונה, בכל מקום ומקום, ואפשר לעשות את זה בצורה ש... צריך שתהיה ראייה כללית, גם של השלטון המקומי וגם של משרד התרבות כרשות המועצה.

אלכס מילר: אני אשמח לעשות בעניין הזה איזה שהוא שיחה איתך ו---

יורם לוינשטיין: יופי, תודה, אני אשמח לבוא ולהשתתף.

איתמר גורביץ: אלכס, מקבלים ניקוד על תמיכה בהצגות פרינג'.

איתמר גורביץ: אפשר גם לקבל נקודות על הצגות של בתי ספר.

צלילית בן נבט: כן, זה בדיוק העניין, אתה גם לא תומך...

צלילית בן נבט: אנחנו לפחות לא מתערבים לאף גוף, גם לא לבתי ספר.

צלילית בן נבט: אנחנו לא מתערבים איזה שחקן הוא מקבל וגם לא איזה תיאטרון יקבל איזה הצגה, וגם לא איזה מוזיאון יקבל, וזה נכון, אסור לנו להתערב תוכנית, אבל אני חושבת שבין זה לבין זה שיש המון היצע בארץ, זאת אומרת היום, עם כל היכלי התרבות ועוד קהל שלא מגיע להיכלי התרבות, כשהצגות שיכולות להגיע כי הן הצגות שהן...

צלילית בן נבט: נגיד ההצגה של הבנים הדתיים שאני ראיתי פה, היא לא עם המון תפאורה, היא מעולה באיכות שלה---

יורם לוינשטיין: אם היה לי את כל ה...

יורם לוינשטיין: החבר'ה האלה היו יכולים לנסוע.

יורם לוינשטיין: אתה יודע איזה מסר היינו מעבירים?

יורם לוינשטיין: זה פשוט לא ייאמן.

קריאה: הצגה מרשימה ומיוחדת.

צלילית בן נבט: וזה אפילו לתוך בתי אבות שיש להם אולמות סבירים, לתוך קהלים של אוכלוסיות דתיות שלא יוצאות בהכרח לראות תיאטרון, כל מיני דברים שאפשר לחשוב עליהם.

צלילית בן נבט: זה לא רק ל...

יורם לוינשטיין: בחוץ לארץ מה שמקובל לפעמים שבית ספר צמוד לתיאטרון.

יורם לוינשטיין: יש הרבה מקרים כאלה, במקרה שלנו אולי צריך ל...

אלכס מילר: אבל כמעט ואף אחד לא צמוד לתיאטרון.

יורם לוינשטיין: לא, אין כזה דבר.

איתמר גורביץ: יש אחד, בן צבי.

קריאה: הוא צמוד לתיאטרון הספרייה.

יורם לוינשטיין: אני אשמח מאוד לפתח תיאטרון בוגרים וכאלה דברים.

יורם לוינשטיין: אין לי כסף, יש לי בוגרים שלפעמים אני צריך לתת להם את החשיפה.

יורם לוינשטיין: למשל הדר רצון, שהבאתי אותה כבוגרת לשחק את סיגל, שחשבתי שהיא נורא מוכשרת ומדהימה, לא הצליחה להתברג.

יורם לוינשטיין: שמתי אותה בתור עליזה עזיקרי, שיחקה מול אריס סאן, הבאתי אותה כבוגרת, שנה ג', כי לא היה לי עליזה עזיקרי, הבאתי אותה, היא עשתה את ההצגה והיום היא כוכבת, היום היא כבר רצה בעוד הצגה ב'הבימה'.

יורם לוינשטיין: אם לא היה לה את הצ'אנס הזה להביא אותה להצגה ולחשוף אותה, היא הייתה יכולה להיעלם.

יורם לוינשטיין: אז ככה יש לי אפשרות גם לרענן שורות, יש הרבה אנשים עם כישרון והמזל כמו זהר שטראוס, ויש כאלה שהם לא פחות מוכשרים ממנו, שהם מצליחים להיעלם והם צריכים את זה.

איתמר גורביץ: בממוצע כמה פעמים רצה הצגה אצלכם?

יורם לוינשטיין: 20 בממוצע.

איתמר גורביץ: ואתם יכולים להפעיל עוד כמות?

יורם לוינשטיין: לא.

איתמר גורביץ: אז בשביל מה אנחנו נדבר?

יורם לוינשטיין: אז אני מגיע.

יורם לוינשטיין: עיריית תל אביב, גם מתוך דאגה שלי שגם אחריי בית הספר תמיד ימשיך בשכונת התקווה, כי זה חלק מהזהות של בית הספר, וגם שזה ימשיך אחריי, היא עשתה מהלך ואני מאוד מודה לה, וזה לקנות את המבנה הזה בשבילי.

יורם לוינשטיין: עכשיו יש לנו עוד אולם תיאטרון.

יורם לוינשטיין: עד היום אני שוכר את זה בכסף מלא, שזה מעיק נורא על התקציב.

אלכס מילר: ארנונה אתה גם משלם?

יורם לוינשטיין: כן, 50%.

יורם לוינשטיין: שנים, בניגוד לכל בית ספר אחר, אני שילמתי שכר דירה, גם פה וגם יש לי עוד מבנה של הסתדרות, של אולם התיאטרון שלי.

יורם לוינשטיין: אני מאוד אשמח אם הממשלה תקנה לי את המבנה הזה ותהפוך את זה ל..., כי אני לא יודע מאיפה להשיג כסף בכמויות כאלה בשביל לקנות, שזה יהיה מבנה קבע בתוך שכונת התקווה.

יורם לוינשטיין: אמנם אני לא כמו בית צבי, שהיה נחשב אז בית ספר ממשלתי או משהו כזה, שהוא קיבל מבנה והכול, אבל רוב התיאטראות, רוב מוסדות התרבות מקבלים מבנה.

יורם לוינשטיין: במקרה הזה אני מצאתי את המבנה, אני יזמתי, אבל אני צריך את התמיכה הזאת אולי לפתח עוד, יש לי עוד כל מיני אולמות פה שאני יכול לקחת בתוך השכונה, כי אני חושב להפוך את השכונה הזאת למרכז של אמנויות בכלל.

יורם לוינשטיין: אני חושב שזה המקום הטבעי לאמנות דווקא לגדול במקומות האלה.

אלכס מילר: באיזה מנגנון משרד התרבות תומך בבתי הספר?

אלכס מילר: לפי איזה קריטריונים?

מיכל שדות: יש חמישה תחומים בבתי ספר לאמנויות שבשלושה מהם כבר יש קריטריונים, בבתי ספר לקולנוע ובתי ספר למשחק.

מיכל שדות: עכשיו אנחנו גומרים עם בתי ספר למחול---

אלכס מילר: נגיד משחק?

אלכס מילר: את מתכוונת ל---

מיכל שדות: משחק.

מיכל שדות: מספר תלמידים, מספר---

אלכס מילר: הם מקבלים תמיכה עכשיו ממשרד התרבות?

מיכל שדות: בוודאי, עם המון קריטריונים ועם הרבה מאוד משתנים, עם הרבה מאוד קריטריונים די תובעניים, הייתי אומרת, אפילו.

יורם לוינשטיין: אנחנו יושבים ועסוקים בלמלא את הניירת.

יורם לוינשטיין: שתי מזכירות---

אלכס מילר: לא, אנחנו אמרנו שכל המנגנון של אלה שוותיקים, שמקבלים כל שנה את התמיכות ממשרד התרבות, שהם לא צריכים לעבור את הסאגה הזאת כל שנה---

מיכל שדות: הבעיה היא לא במשרד, הבעיה היא בנוהל ועכשיו יהיה עוד יותר קשה, הבעיה היא בחשב הכללי שגם עכשיו הוציא טיוטה של נוהל שמקשה עוד יותר על החיים ואני חושבת שכדאי שתוסיף עוד מזכירה, כי אתה תמלא הרבה יותר טפסים.

מיכל שדות: זה קשור לכל התיאטראות בכלל, שבמקום לעבוד וליצור הם יצטרכו כל היום למלא טפסים.

מיכל שדות: תהיה גם יחידת מפקחים שתבוא, וגם זה בא על חשבון התקציב, במקרה שלנו, של התרבות והרווחה.

מילר: מה שאני רציתי לשאול, ועכשיו אנחנו גם ישבנו עם השרה לפני משהו כמו חודש, חודש וחצי, היא דיברה על זה שיש את ההתראות שבאמת הולכים להקל בעניין הזה למוסדות שבכל שנה מקבלים כמעט אותו תקציב.

מילר: השאלה אם אותן ההקלות יכולות לחול גם על בתי ספר למשחק?

מיכל שדות: זה לא יכול לחול ברמה מסוימת מפני שהקריטריונים חלים על כל התחומים והדבר היחיד שאפשר כן לעשות זה את הקריטריונים טיפה לפשט, והמדור לבתי הספר באמת מנסה לחשוב, למרות שהקריטריונים, למשל, של בתי ספר שהם מאוד מאוד הדוקים, אותם דווקא מצאו שזה יותר מדי ואנחנו בתהליך של טיפה לעשות אותם יותר רכים, טיפה פחות תובעניים.

אלכס מילר: מה קורה עם הנושא של השכירויות, של כל התמיכה שבהיבט המנהלי יותר?

אלכס מילר: איפה המשרד...

אלכס מילר: אם נגיד, סתם לדוגמה, עכשיו פתאום קורה משהו, הוא לא מצליח להחזיק מעמד, צריך לצמצם, ואז זה בא על חשבון התלמידים, כי מעלים את שכר הלימוד והכול.

אלכס מילר: איך אתם---

מיכל שדות: אל"ף, אנחנו לא נותנים להם ליפול, דבר ראשון.

מיכל שדות: אין מצב שבית ספר ייפול, גם בגלל המנגנונים וגם בגלל שאנחנו מגויסים למצב שלא יקרה כזה מצב.

מיכל שדות: כבר לפני כמה שנים היה מצב שבית ספר מאוד גדול בתחום אחר לא פתח שנה א' ולא משנה מה הסיבות, זה השפיע לאורך שלוש השנים הבאות ואנחנו היינו שם, כלומר---

אלכס מילר: אם עיריית תל אביב נגיד מקבלת אפשרות לתת פטור מארנונה.

צלילית בן נבט: אין כזה דבר.

צלילית בן נבט: בעיריית תל אביב כל מוסדות התרבות, בלי יוצא מן הכלל, יכולים לקבל עד 50% כי זו תמיכה.

צלילית בן נבט: אין צו ארנונה של הנחה.

צלילית בן נבט: מה שכן, העירייה חוזרת למבנה ואז נותנים, אני מניחה, תמיכה ללא תמורה או משהו כזה.

אלכס מילר: כן, אבל הוא אמר עכשיו שהוא משלם לכם הרבה כסף.

צלילית בן נבט: הוא לא משלם לנו הרבה כסף, הוא משלם את השכירות ולא לנו, לנעמ"ת.

צלילית בן נבט: כשהעירייה קונה את המבנה עכשיו מנעמ"ת, הוא יהיה של העירייה ואז הוא יעבור להקצאה ללא תמורה.

אלכס מילר: אמרת שעיריית תל אביב קנתה את ה---

יורם לוינשטיין: היא בינתיים קונה בשבילי את המבנה, זה תהליך שהוא לקראת הסיום, שיקל עליי, כי אני משלם פה משהו בסביבות 2,500 דולר לחודש.

יורם לוינשטיין: 30,000 דולר מתוך הקצבה של 1,100,000 שאני מקבל פה זו נגיסה רצינית.

יורם לוינשטיין: יש לי גם אולם תיאטרון שאני משלם כל חודש להסתדרות מרחב תל אביב.

יורם לוינשטיין: דבר נוסף, אני מאוד מקווה שהקריטריונים יגדילו את ההקצבות לבית הספר.

יורם לוינשטיין: אני עושה כאן קומבינות באוויר, אני בעצמי אפילו לא יודע איך אני גומר את השנה אף פעם לא בהפסד.

יורם לוינשטיין: אני כל הזמן עם היד נמצא על....

יורם לוינשטיין: הסטודיו מתפתח בצעדים ממש מדהימים.

יורם לוינשטיין: התקציב שלי בנוי מעיריית תל אביב ומנהל התרבות, אבל אני גם מגייס 700,000 שקל בשנה מתורמים כשאני עושה---

אלכס מילר: ויש גם שכר לימוד.

יורם לוינשטיין: יש גם שכר לימוד והכנסות מהצגות.

יורם לוינשטיין: אבל אני באמת כל שנה נאבק.

יורם לוינשטיין: ..

יורם לוינשטיין: אני משקיע את רוב הזמן שלי, יחד עם חליל, בלגייס תרומות.

יורם לוינשטיין: בית הספר והעשייה שלו עושה את השם שלו ותורמים...

יורם לוינשטיין: אני חושב שכמוסד ייחודי בארץ, אני רוצה להגיד לכם שאנחנו גם כוח כלכלי בשכונה, אני מביא לכאן 100 ומשהו תלמידים ומורים, 160 מורים ותלמידים שקונים כאן בשוק, שוכרים כאן דירות.

יורם לוינשטיין: דרך הילדים והנוער אנחנו מגיעים למשפחות שלהם שבאות לראות את ההצגות שלנו, בחלקם הגדול הם לא הולכים לקאמרי או להבימה, הם לא יילכו לשם, כי אל"ף זה בצפון תל אביב ודבר שני, זה הרבה כסף ואצלנו הם יבואו כי זה תיאטרון הבית שלהם, וחלק גדול מהם נחשף לשייקספיר, נחשף לצ'כוב.

יורם לוינשטיין: את היית פה, מה ראית?

יורם לוינשטיין: צ'כוב, שייקספיר.

קריאה: שלוש אחיות.

יורם לוינשטיין: כל הדברים האלה, אלה אנשים שחלקם לא ראו תיאטרון בחיים שלהם, הם נחשפים לקלאסיקה, להפקות מקור ו---

צלילית בן נבט: חלק מהפעילות הזאת, ההשפעה שלה, בעצם צריך לזכור שפה, ליד בית דני, שזה המרכז הקהילתי הגדול ביותר, יש את אולם דוהל, שהוא גם של העירייה והוא חלק מאגף התרבות, בעצם היום האולם הזה הוא כמו היכל התרבות, עם כל ההצגות שבאות מהקאמרי ובית לסין.

צלילית בן נבט: זאת אומרת הקהל פה נהיה צרכן תרבות ברמה שיש איזה שהיא מודולריות בין התחלה, משחק, פעילות קהילתית ועד ההצגות שהם צורכים, של התיאטראות הגדולים, אבל פה.

צלילית בן נבט: וזה במחיר אחר.

קריאה: התכנית של העירייה לסטודנטים, של המחיה, חלה באזור הזה גם, יש את המלגות האלה שאתם נותנים?

יורם לוינשטיין: כן, אני בקשר איתם, איתכם, ומאחר שזה מאטצ'ינג, מה שהם נותנים אני צריך לתת, אני לא כמו האוניברסיטה.

יורם לוינשטיין: שמעתי שהאוניברסיטה נתנה מיליון שקל, אני לא יודע מאיפה הם משיגים את זה, אז---

צלילית בן נבט: כי זה במקום מעונות, אתה מבין, אוניברסיטאות נותנות במקום מעונות.

יורם לוינשטיין: אלכס, זה מקום חינוכי, אני יודע שבלבך זה חינוך, אני מקווה שתדאגו תמיד שלתקנת בתי ספר תמיד יהיה תקציב, כי זה העתיד שלנו.

יורם לוינשטיין: הדבר הזה והחבר'ה הצעירים האלה זה העתיד של המדינה.

יורם לוינשטיין: כשהם נוסעים לחוץ לארץ הם מייצגים את המדינה כמו שאף פוליטיקאי, סליחה, אני לא מתחרה בך, אבל כמו שאף לא פוליטיקאי לא מייצג.

קריאה: סוג אחר.

יורם לוינשטיין: מאחר והמפגש שלנו זה עם קובעי דעת הקהל העתידיים ועם שחקנים צעירים ו---

קריאה: אתה לא צריך לשכנע אותנו שהתרבות היא בית הספר הכי טוב שיש.

יורם לוינשטיין: כן, והם אחר כך, כשהם תלמידים, אנחנו עושים קופרודוקציות, אנחנו מגיעים לעולם ואם משרד התרבות תומך בכרטיסי טיסה, אני מקווה ש---

אלכס מילר: טוב, תודה רבה.

אלכס מילר: סיור בביה"ס מנשר

עודד ידעיה: אתם רציתם לראות שיעור ולדבר עם סטודנטים ואחרי זה לשבת איתנו?

עודד ידעיה: זה הסדר הנכון?

קריאה: אני חושבת שבבריף ראשון, כדי לתת להם... אני מבינה שאנחנו מתמקדים בצילום.

עודד ידעיה: אנחנו הולכים לראות שיעור צילום.

קריאה: אני מציעה שתיתן להם בריף על בית הספר, כי אתה רב תחומי, לא בין תחומי אלא רב תחומי, שאלה שני דברים שונים.

קריאה: אני חושבת שכדאי שיידעו את הקשת של ה---

עודד ידעיה: אז שאלתי על הסדר, אם רוצים קודם לשבת ולדבר על בית הספר, או קודם לראות את השיעור.

אלכס מילר: בוא נעשה סיבוב ואחר כך נשב.

קריאה: רק שתדעו שיש עוד מה לראות.

עודד ידעיה: בסדר, אנחנו עולים שתי קומות.

עודד ידעיה: שלום.

עודד ידעיה: יש פה תלמידים ומורה, אלכס מילר, יושב ראש הוועדה.

אלכס מילר: ---המדינה לא מתערבת בשכר הלימוד של מוסדות פרטיים, המדינה יכולה לבוא ולקבוע... שכר הלימוד ולקבוע את בחוק, בחוק מוסדות להשכלה גבוהה או בחוק של התמ"ת (משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה).

אלכס מילר: שם שכר הלימוד מתוקצב ושם כל סטודנט יודע לפי חוק כמה הוא משלם.

אלכס מילר: יש מוסדות פרטיים כמוכם, שמלמדים אמנות, תרבות וצילום וכו', יש מוסדות פרטיים גם לתואר ראשון, כמו המכללה למינהל, כמו קרית אונו, שם אנחנו לא מתערבים.

אלכס מילר: אנחנו מתערבים אולי בדבר יחיד שזה דמי רישום.

אלכס מילר: אבל כאן אם אנחנו נתערב ואני אבוא ואגיד ששכר הלימוד במוסד פרטי לא יעלה מעל 16,000 שקל, זה יפגע בך.

עודד ידעיה: לא.

עודד ידעיה: בפירוש לא.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אבל אל תעשה אותו פרטי.

עודד ידעיה: אנחנו לא פרטי.

אלכס מילר: זה מוסד פרטי.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יפה, על זה מדברים בדיוק, אם אנחנו מעבירים---

אלכס מילר: למשרד התרבות אין מוסדות משלו, המדינה לא מחזיקה מוסדות לתרבות ולאמנות.

אלכס מילר: אז אם אני אכניס רגולציה אז אתם תיפגעו מצד אחד.

אלכס מילר: אם אנחנו נוציא תקציב שלמשל עכשיו אני אבוא ואגיד 'אוקי, אני אתקצב לך עוד 3,000-4,000 שקל פר סטודנט', אז ממחר להעלות את זה ל-30,000?

אלכס מילר: זה לא נוח, כי אין חוק היום שקובע.

אלכס מילר: אם אני אכניס רגולציה, מצד שני, אז אני כך או אחרת אבוא ואגביל אותך.

אלכס מילר: אז צריך למצוא פה מכנה משותף ומשהו שבאמת ייתן מענה, אם זה מלגות, אם זה הנושא של הפעילות השוטפת של המוסד, מבחינת כמה אתה צריך כדי לחיות ולתקצב וגם מי הבעלים כאן.

אלכס מילר: אני לא יודע אם זה למטרת רווח, או לא למטרת רווח---

קריאה: זה לא, הם עמותה, הם מלכ"ר (מוסד ללא כוונת רווח).

עודד ידעיה: אם זה למטרת רווח, אז באמת משרד התרבות לא תומך בכלל, מה יש לו לתמוך אם בן אדם רוצה להרוויח?

עודד ידעיה: זה קו נכון.

עודד ידעיה: זה מלכ"ר וחל"צ, זו חברה לתועלת הציבור, זה בדיוק כמו עמותה לצורך העניין.

אלכס מילר: אנחנו מנסים לחשוב על איזה שהיא נוסחה שתיתן מענה למוסדות שהם לא בבעלות המדינה, בכלל לא המדינה תהיה הרגולטור, שתשחרר קצת לחץ מהסטודנטים מבחינת הנושא של שכר הלימוד ובכלל בכל הנושא של המחיה, אם זה הצגות, אם זה כל מיני פעילויות שהם בשוטף אצלכם.

אלכס מילר: העדיפות למוסדות שלכם.

אלכס מילר: צריך לראות איך אנחנו.

אלכס מילר: ..

אלכס מילר: אנחנו נעשה דיון נפרד בכל הנושא של הרגולציה, מבחינתנו, כמה אנחנו יכולים לעזור.

קריאה: נשמח לבוא.

אלכס מילר: אין בעיה.

אלכס מילר: זה מבחינתי.

אלכס מילר: תודה רבה, שיהיה לכם בהצלחה ונתראה.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: המשך סיור בביה"ס מנשר

עודד ידעיה: יושב איתנו גם ראש המחלקה לקולנוע, דיוויד נוי, בעצמו קולנוען דוקומנטריסט, עשה את הסרט על התזמורת האנדלוסית ועל כל המאבק, הוא המפיק והבמאי, הייתה שם גם מישהי מסוציולוגיה.

עודד ידעיה: בית הספר שלנו הוא היחידי בתל אביב שהוא רב תחומי.

עודד ידעיה: אני כתבתי פה, יש שבע מחלקות, גם קולנוע, גם אנימציה, גם תיאטרון, גם אמנות, גם צילום, גם תקשורת חזותית, שזה עיצוב גרפי, וגם בית ספר לכתיבה, ארבע שנים לימודי כתיבה, שגם זה דבר שאין בארץ, זה היה בארצות הברית, שממש אנשים לומדים להיות או עיתונאים או סופרים או תסריטאים, לחוד, כי יש תסריט שזו מגמה משותפת להם ולקולנוע, אבל ארבע שנים עם בי.

עודד ידעיה: איי ממש, את כל היסודות, את הכול, כולל שירה.

עודד ידעיה: יש פה 600 תלמידים מלאים, אני לא מדבר על תלמידי ערב שבאים לקורס, שניים, או שלושה, אלא תלמידים מלאים שלומדים שמונה או תשעה קורסים בשבוע.

עודד ידעיה: יש מחלקות יותר גדולות, כאן 150, בתקשורת חברתית 150, זה 70, פה 100, 70, והתיאטרון ואמנות, שאלה המחלקות היותר קטנות, תיאטרון גם כן קצת נולדה ב... זו דוגמה.

עודד ידעיה: התחלתי להגיד קודם, אנחנו אוספים פה כל מיני בתי ספר אחרים שפשטו רגל בתל אביב והחל מ-2005 קאמרה אובסקורה, אחרי זה מימד אסכולה ואחרי זה התיאטרון, זה היה של המכללה למינהל, ב-2008 הם ניסו לפתוח מגמת תיאטרון בראשון והם גילו שזה סיפור יקר.

עודד ידעיה: אנחנו עושים את הכול נורא בזול, אבל עדיין התלמידים משלמים פה כפול, כמו שאמרתי, מאוניברסיטאות וממכללות מתוקצבות.

עודד ידעיה: המורים והצוות מרוויחים חצי וכל שההנהלה עולה, וככה זה יורד אפילו לפחות מזה בשכר, וזה הכול נתונים גלויים וידועים ונמצאים במשרד התרבות.

עודד ידעיה: אנחנו מאוד מנסים להיות גם פתוחים למה שנקרא בין תחומי.

עודד ידעיה: מיכל קודם אמרה, אנחנו גם רב תחומי, גם לתת להם את האופציה לקחת מחלקות אחרות אבל גם לשמור על איזה שהן מסגרות שיוצרות רמה.

עודד ידעיה: לא ליצור איזה שהוא בלגן חופשי, כמו שאני תמיד נותן דוגמה, יש בתי ספר מסוימים, יותר בהולנד, שכל תלמיד יושב לו בסטודיו ועושה מה שהוא רוצה כל היום.

עודד ידעיה: אנחנו כן מנסים לעבוד עם פיקוח, עם מבחנים של סוף סמסטר, גם בקורסים שלנו, לא רק בשל האוניברסיטה הפתוחה ויחד עם זה ליצור בין מחלקות, זה טוב גם לקולנוענים שיש להם שחקנים, זה טוב לקולנוענים שהם במאים ואין להם תסריט טוב, אז עם מחלקת כתיבה, הצלמים עובדים עם התקשורת החזותית, כי לא כל מעצב יודע לצלם ברמה כמו שהצלמים יודעים, והאמנות נותנת תפאורות וציור בשיתוף פעולה עם האנימציה למשל.

עודד ידעיה: זה בגדול.

עודד ידעיה: אנחנו שמנו את הטבלה שאיתמר שלח לנו רק לפני שבוע, ומיכל שהיא ידידתי הטובה עוד מהימים שגם אני הייתי במשרד התרבות, אנחנו בכל זאת כן נמצאים עכשיו באיזה שהיא טענה ש...

עודד ידעיה: כולנו, אני חושב, באנו מהפריפריה, אם לא נולדנו שם, אז לפחות היום אנחנו מרגישים שצריך לטפח את הפריפריה, אבל באמת ב-40 השנה האחרונות אין בית ספר אחד בתל אביב ואנחנו מרגישים שקצת אנחנו נמוכים.

עודד ידעיה: הוספתי לטבלה הזאת קצת מספרי סטודנטים בהערכה שלי בכמה בתי ספר, יכול להיות שהם לא מדויקים, מיכל יודעת בדיוק על האחד, אבל רק לשם השוואה, יש לנו הרגשה שאנחנו מקבלים עשירית מהתקציב ואנחנו כפולים בגודל ובמספר הסטודנטים.

קריאה: לא הבנתי, פה כתוב שאתם 250 סטודנטים.

עודד ידעיה: רק בקולנוע ובאנימציה.

קריאה: זה לא רשום פה.

עודד ידעיה: משרד התרבות בתמיכות עושה חלוקה כאילו בין המחלקות, הוא לא נותן לבית ספר, הוא נותן למחלקות.

עודד ידעיה: בגלל זה אמרתי שאנחנו רק פה ובאנימציה ובכתיבה אולי...

עודד ידעיה: אני לא יודע איך איתמר עשה את החלוקה, אבל אנחנו 600 תלמידים.

עודד ידעיה: לפני שנה, אגב, היינו אפילו 630, אם לדייק השנה 610.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: איפה הם נמצאים?

עודד ידעיה: הם פה, אתם תיכף תראו ב---

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אבל גם כשכולם באים, איפה---

קריאה: הם לא לומדים בעת ובעונה אחת.

קריאה: זה שש קומות, יש מעלינו עוד קומה ועוד בניין.

קריאה: יש לנו את שלושת הבניינים האלה.

אלכס מילר: מבחינת האחוזים של אותם התלמידים, אחרי שהם מסיימים אצלכם, הם יכולים להתפרנס, אתה יכול להגיד לי כמה מהם נשארים בתוך המקצוע, באחוזים, שהם בוגרים אצלכם?

אלכס מילר: יש לכם מעקב?

עודד ידעיה: יש לנו מעקב לא מאוד מאוד מדויק, אתה יודע, אבל אני אגיד לך, קודם כל יש---

קריאה: זה ראש מחלקת קולנוע כאן.

עודד ידעיה: תיכף, הוא ידבר על נושא השיפוט והרמה, שהיום היה בעיתונות גם בקשר לקולנוע, לא בתי ספר, אבל בגדול יש מחלקות יותר ויש מחלקות פחות.

עודד ידעיה: המחלקות היום שהבוגרים הכי מבוקשים זה תקשורת חזותית, כי אין אמא שיש לה מסעדה שאין לה אתר, אני אומר לילדים, ומישהו צריך לעצב את האתר הזה.

עודד ידעיה: ואנימציה, ש---

קריאה: ---עיצוב גרפי?

עודד ידעיה: עיצוב גרפי, אבל הם שינו את השם בכל בתי הספר בארץ, גם בצלאל.

אלכס מילר: האינטרנט היה גלגל הצלה בשביל העסק הזה.

עודד ידעיה: בדיוק, כי איור ספרי ילדים, כמה זה?

עודד ידעיה: אנימציה גם יצאה היום, פעם זה היה רק סרטי ילדים, היום קודם כל יש חמישה ערוצים, אחרי זה יש פרסומות, כל חברת היי טק עושה לעצמה סרטון עם אנימציה.

עודד ידעיה: מחלקה מצוינת.

עודד ידעיה: שם 100% מהתלמידים במקצוע יומיים אחרי שהם גומרים את בית הספר.

עודד ידעיה: אחרי זה קולנוע---

אלכס מילר: קשה להתקבל אליכם?

עודד ידעיה: לא.

אלכס מילר: אתם לא סובלים מחוסר תלמידים.

קריאה: בגלל שכר הלימוד יש תחרות.

עודד ידעיה: כן.

עודד ידעיה: אנחנו היינו רוצים תלמידים, אנחנו מאמינים בזה שבית ספר גדול יש לו אנרגיות ויש לו ערך מוסף.

אלכס מילר: אתם לא עושים כל מיני הסכמים עם כל מיני גופים שמחפשים אנשים שאתם מוציאים מכאן?

אלכס מילר: אני יכול להגיד לך שכשאני עסקתי בהנדסאים בסינגלובסקי, עשינו הסכם עם אינטל, היה הסכם שהם בוחנים פעם בשנה קבוצה של תלמידים בהמלצה ואז התלמידים נקלטים אצלם ו---

רונית ידעיה: יש לנו שיתופי פעולה ואנשים---

אלכס מילר: כי אז היו לאינטל כל מיני מלגות והם עשו פעילויות לסטודנטים שמגיעים למערכת שלהם.

אלכס מילר: במקום להשקיע בהדרכה נוספת בכסף לאנשים שמגיעים אליהם, אז הם פותחים מסלול שמותאם בצורה כזו או אחרת ואז הם קולטים חלק מה...

איתמר גורביץ: אני לא בטוח אם אני טועה, אבל רוב האנשים, בעלי המקצוע בתחומי התרבות הם---

אלכס מילר: לא, אני לא מדבר על תרבות, אני מדבר למשל על הנושא של התקשורת חזותית.

אלכס מילר: תקשורת חזותית, היום החברות הגדולות מתעסקות בזה והם מחפשים בנרות אנשים.

אלכס מילר: השאלה אם מה שאתה משחרר זה מה שהם מחפשים.

אלכס מילר: ואם לא, אז---

עודד ידעיה: הרוב לא.

עודד ידעיה: גם בתקשורת חזותית, ההערה של תמר מדויקת, רוב התלמידים במקצועות שלנו עובדים מול חברות מאוד קטנות.

עודד ידעיה: זה לא כמו הנדסאים, שאתה בא, אתה מביא את אינטל ועושה להם תצוגה ואתה מביא 100 והם צריכים לגייס 10.

עודד ידעיה: הם משתחלים פה אחד אחד למשרדי פרסום בדרך כלל, או למשרדים או לעיתונים קטנים ולאתרים---

אלכס מילר: מה השכר היום בערך של אדם כזה בחוץ?

עודד ידעיה: הם מתחילים היום מאוד נמוך, הם מתחילים ממש ממינימום.

צלילית בן נבט: חברות אינטל לא לוקחות למשל את המעצבים הגרפיים, או את התקשורת החזותית, הם פונים למשרדי פרסום שבהם---

אלכס מילר: לא, אני התכוונתי שאותם הגופים של משרדי הפרסום, או כל מיני גופים בעיצוב שמתעסקים, ואלה גופים לא קטנים, אלה גופים שמעסיקים היום 100-200 איש---

צלילית בן נבט: אבל אלה לא החברות הטכנולוגיות, אלה חברות---

אלכס מילר: לא, נתתי את זה כדוגמה לתחום מסוים.

אלכס מילר: כי הרי כשמשתפים פעולה ואת בונה משהו שהתחום הזה דורש, אז---

עודד ידעיה: אפילו בוגרי קולנוע, נגיד, שהולכים לערוצי הטלוויזיה להיות עורכים, כמה---

אלכס מילר: מה עם התמ"ת?

אלכס מילר: תמ"ת יודע לעשות כאן שיתוף פעולה?

עודד ידעיה: התמ"ת מעדיף בתי ספר שלו של הנדסאים---

אלכס מילר: לא, אבל שם לא לומדים... יש בתמ"ת אגף להכשרה מקצועית, יש אגף של העתודאים, השאלה אם תמ"ת היום יכול להשתמש בכם, נגיד, בחלק מהמקצועות כאן כמשהו שהם יכולים לבצע, כהסבה מקצועית, כמשהו ש... יש לנו המון אנשים שנמצאים היום בתוך העולם של חיפוש עבודה וחיפוש מקצוע שעושים הסבות.

אלכס מילר: הם עושים הסבות ומשקיעים שם המון כסף וחלק גדול מהם בכלל לא נקלטים.

אלכס מילר: אתם בדקתם את הקטע ש---

עודד ידעיה: כן, אני אגיד לך תשובה מדויקת.

עודד ידעיה: אנחנו בדקנו את זה, גם משום שהכרנו אנשים שעבדו מול תמ"ת.

עודד ידעיה: תמ"ת זה בכלל.

עודד ידעיה: ..

עודד ידעיה: דרך אגב, נח כן תומך גם בבתי הספר הפרטיים, בניגוד למשרד התרבות, ומבחינה זאת הייתי יכול, כשהקמנו את בית הספר הזה, לעשות פרטי, גם להרוויח וגם לפנות לתמ"ת, אבל כשהקמנו את בית ספר לא חיפשנו רווח ובגלל זה היה לנו נוח מאוד ל...

עודד ידעיה: ואני אגיד לך, בתמ"ת תכנית הלימודים שהם דורשים היא שונה במהותה ו---

אלכס מילר: אתה מדבר על הנדסאים, אני מדבר על משהו אחר.

עודד ידעיה: הם לא תומכים בדברים אחרים.

אלכס מילר: אני מכיר את המשרד הזה כל כך טוב, שאני אומר לך, יש להם שם מסלולים שהם עובדים ביחד עם לשכת התעסוקה, שהביאו תקציבי מסלול, בכלל לא להנדסאים ולא לטכנאים, הם עושים הסבות.

אלכס מילר: נגיד אם אתה בונה יחד איתם תכנית, הם לוקחים נגיד 20-30 עולים שבאו מתחום התוכנה, או שהם באים ולוקחים פליטי חברות היי טק.

אלכס מילר: אתה לוקח כמה פליטי חברות היי טק, שהם היום בגיל 40-45, לקראת 50, שנפלטו כי לא מחזיקים שם יותר מדי אנשים מבוגרים, והם נכנסים לתוך התחום הזה ומחפשים הסבות, אז נותנים להם הסבות של כל מיני מקצועות שהם לא יודעים כל כך להתחבר.

עודד ידעיה: ניקח את ההצעה שלך.

עודד ידעיה: אני רוצה להגיד בכלל, אנחנו עושים את זה מול הרבה, מול משרד החינוך למשל יש לנו פה קורסים לכפרי נוער, קורסים למוגבלים, הם מקבלים מהם תקציבים וכשהם מעוניינים בזה הם מביאים לנו תקציבים נחמדים.

עודד ידעיה: עם התמ"ת אנחנו רק חשבנו על המסלול הזה ולא על המסלול הספציפי, כי זה לא מפריע לנו בצד לעשות---

אלכס מילר: אתם צריכים להיפגש עם האנשים שהם בלשכת התעסוקה, שאחראים על---

עודד ידעיה: כן.

אלכס מילר: הם מחפשים היום אפשרויות להוציא את האנשים מתוך המסגרת שלהם, כי כל אותם אנשים נמצאים אצלם במסגרת והם חייבים לטפל בהם.

אלכס מילר: הם נתנו להם קורס מסוים, הבן אדם עשה את הקורס ולא הצליח להשתלב, נותנים לו קורס אחר, עשה קורס ולא הצליח להשתלב, והם משלמים המון כסף.

אלכס מילר: אם הם מצליחים למצוא מסלולים שנותנים פרנסה לאנשים אחרי שהם עושים את זה, הם הולכים לזה, הם מסבסדים, הם אומרים לך, 'כמה אתה רוצה על כל סטודנט?

אלכס מילר: ' נותנים לך ואז אתה מכניס בכפוף ל...

עודד ידעיה: אנחנו אפילו עושים פה בחינם בערבים, אבל לפליטים ולכל מיני---

רונית ידעיה: לפליטים אפריקאים ופיליפינים, יש כאן תכניות בחינם בצילום, עכשיו מתחיל בכתיבה.

אלכס מילר: ---הייתה תכנית חדשה, שמעתי.

קריאה: כתיבה בעברית?

רונית ידעיה: כן.

רונית ידעיה: זה צילום ודברים שהם קשורים לתוכנות ולעבודה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אתם חושבים שכבר פתרתם את הבעיה של אלה שבאים מהפריפריה, כי לקחתם כבר פליטים?

עודד ידעיה: כן, בגלל זה אני עניתי קודם, כשהיה עניין המלגות למגורים.

עודד ידעיה: אנחנו לא השתתפנו בזה באמת כי המלגות למגורים לא מותנות על בסיס סוציאלי, אנחנו מהתקציב שלנו נותנים---

רונית ידעיה: חצי מיליון שקל לשנה, על בסיס סוציאלי.

עודד ידעיה: כמעט 6% מלגות רק על בסיס סוציאלי.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לא, למה אריתריאים, למה פליטים וכאלה?

עודד ידעיה: לא, כי הם באים לפה לקורס בערב.

עודד ידעיה: מהפריפריה לא יכולים להגיע אלינו לקורס בודד בערב.

עודד ידעיה: בערב, בגלל שהבניין ריק ואם יש מתנדבים אנחנו נותנים...

עודד ידעיה: לפריפריה אנחנו נותנים מלגות ואפילו עכשיו פנינו.

עודד ידעיה: .. דרך אגב, המלגות של משרד התרבות פונות גם לפריפריה.

רונית ידעיה: זה לפריפריה.

עודד ידעיה: לפריפריה שלומדים במרכז ואנחנו נותנים להם בלי קשר, אבל---

רונית ידעיה: אני רק רוצה לומר שאנחנו משתדלים שבית הספר הזה לא יהיה בית ספר צפונבוני, לצפונים ולתל אביבים, אנחנו משתדלים שיהיו כאן אנשים שבאים ממשפחות קשות יום, אנשים שיש להם תפיסה אחרת של החיים, אנשים שרוצים להתפרנס בכבוד ולא שמנה וסלתה של תל אביב.

אלכס מילר: אני בן האדם האחרון שיבוא אליכם בטענות על הדרך שאתם מנהלים את הגוף שלכם.

אלכס מילר: בסופו של דבר אנחנו מדברים על תחומים שהם לא תחומים המוניים.

אלכס מילר: זה לא תחום המונים שממשלה שמה לעצמה, נגיד כיעד, יוצא עכשיו 300 מהנדסי חשמל או תוכנה ואז גם שמים את הנושא של תקשורת חזותית או צילום.

אלכס מילר: זה לא יהיה.

אלכס מילר: בסופו של דבר זו החלטה אישית של בן אדם ויש מעטים היום שרוצים להיכנס לתחומים האלה, אבל אם הם כבר רוצים להיכנס, אז צריך להשקיע את המקסימום.

אלכס מילר: אנחנו כמדינה גם צריכים לחשוב איך אנחנו באמת משמרים את התחום הזה בצורה שהוא ימשיך להיות קיים, גם בזמן הלימודים וגם אחר כך.

אלכס מילר: אז פה צריך לעשות איזה שהוא טיונינג מסוים שהדברים האלה יעבדו.

אלכס מילר: אף אחד לא יכול לבוא אליכם בטענות ולהגיד לכם 'אתם מקבלים סטודנט כזה', או לא, זה כבר בא מכם.

אלכס מילר: אני יודע שאתם השקעתם פה המון כסף וזה לא בא כברור מאליו וכל מי שאומר שזה ברור מאליו, אז שינסה בעצמו.

אלכס מילר: אני כן התחלתי בשנה האחרונה להתעסק בתחום הזה, כי ראיתי שמההכרזות שהיו היום מכל מי שלקח חלק בתחום הזה, תכל'ס מה שנעשה, שמים וארץ.

אלכס מילר: בסופו של דבר אנחנו רואים שכל התחום הזה הופך להיות יותר בעייתי ויותר בעייתי.

אלכס מילר: אנשים לא כל כך מתפרנסים מהתחום בכלל, תרבות, אמנות, קולנוע, צילום.

אלכס מילר: אנחנו רואים גם אנשים שהם ברמה מאוד גבוהה, שהיום נמצאים בגיל מאוד מבוגר, שלא יכולים להעביר את היום, מחפשים נדבות, רק לא מזמן הייתה כתבה על אורלי קסטל בלום, וזה רק קצה הקרחון.

אלכס מילר: אני יכול להגיד לכם שמדינות שהן במצב הכלכלי שלהן הרבה יותר בעייתי מול ישראל, התחום הזה הוא מאוד מפואר שם, שיודעות להשקיע, וזו לא בעיה, היום אפשר למצוא דרך לחזק את אנשי תרבות ואמנות בשביל שהם יוכלו לעשות את זה בצורה.

אלכס מילר: ..

אלכס מילר: אף אחד לא מבטיח להם שהם יהיו מיליונרים, זה לא התחום.

רונית ידעיה: הם גם לא רוצים את זה.

אלכס מילר: יפה.

אלכס מילר: אבל שיוכלו להתפרנס בכבוד, שתהיה להם הגנה בהיבט של הפנסיה, בהמשך הדרך שלהם, ואת זה אפשר לעשות ובזה צריך להיות איזה שהוא מהלך שהוא מהלך משותף לכולנו, שגם כל מי שנמצא בתחום הזה יידע איך לחזק את זה.

עודד ידעיה: דרך אגב, בית הספר שלנו הוא גם למען המורים, כחלק מהפרנסה, כי הרי באמת מכתיבת שירה אי אפשר... למשל נורית זרחי פה, היא מתפרנסת מהוראה.

עודד ידעיה: אם אתם זוכרים, לפני שנתיים-שלוש שהיו הפגנות פה ושביתות, בעיקר באוניברסיטה הפתוחה ובאוניברסיטת תל אביב, אנחנו היחידים והראשונים שביוזמתנו ההנהלה כפתה על המורים לקבל שכר 12 חודשים ולעשות תנאים סוציאליים ולחסוך לפנסיה ודברים כאלה.

רונית ידעיה: כן, ויש לנו 200 מורים שכולם אמנים וכולם בתכנית של פנסיה, ביטוח לאומי וכל זה.

רונית ידעיה: הם לא הבינו מה אנחנו רוצים מהם, אבל פשוט כפינו עליהם.

עודד ידעיה: והם השתכנעו שזה לטובתם, כי הם הלכו לשאול רואה חשבון והוא אמר להם 'כדאי לכם, כדאי לכם, עזבו את המע"מ ואת החשבוניות'.

אלכס מילר: טוב.

אלכס מילר: אני אומר לכם, אני כן חושב שאפשר לעשות שיתופי פעולה עם התלמידים, עם הסטודנטים, כבר במשך הלימודים שלהם, ושיתופי פעולה שיביאו לאיזה שהיא הקלה מבחינת העומס הכלכלי שיש על הסטודנטים.

אלכס מילר: צריך לשבת עם משרד התרבות, צריך לשבת עם השלטון המקומי, צריך לשבת עם הנהלת המוסדות והנהלת התיאטראות וההנהלה של כל מי שמתעסק בתחומים האלה היום ולמצוא מנגנון שהוא מנגנון משותף לכולם, כי היום כל אחד יורה לכיוון שלו.

רונית ידעיה: איך נעשה את זה אופרטיבית?

אלכס מילר: היום כל אחד יורה לכיוון שלו, תפיסת התרבות, עם המעט שיש לו, איכשהו הוא מצליח לעזור למערכת השלטון המקומי והשלטון המקומי תמיד, המטרה שלו היא ברורה, שכל אחד רוצה לחזק את האולם, שיבואו אליהם, אבל גם הם עושים את זה ברגולציה שלהם ואף אחד לא מבטיח שהדרך של השלטון המקומי היא אותה דרך שהמדינה מובילה אותה.

אלכס מילר: אותו דבר התיאטראות, זה לא תמיד שהתיאטראות מעוניינים לקחת חלק במה שמוביל השלטון המקומי או המדינה, כל אחד עם הפרספקטיבה שלו, אבל אני חושב שאם מוצאים את המכנה המשותף לכולם, אפשר לבנות את זה בצורה כזאת שתלמיד יידע שיש איזה שהוא עתיד לתלמידים וגם בכלל לכל העולם הזה.

אלכס מילר: אנחנו נעשה ישיבה נפרדת על האם אפשר למצוא מנגנון שהוא מנגנון משותף שיעבוד לפחות באחוז של 10% או 7% מכלל הפעילות שתהיה פעילות משותפת, ואז לדעתי זה גם יעזור לכל המערכת.

אלכס מילר: זה מבחינתי.

אלכס מילר: יש עוד משהו?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אנחנו רצינו לשמוע את המפיק---

רונית ידעיה: ראש מחלקת קולנוע.

אלכס מילר: חזק אותי במה שאני אגיד, אבל לדעתי בכמה השנים האחרונות יש פריצה מאוד משמעותית בכל התחום הזה, והייתה רגולציה לנושא של המיסוי בקולנוע ובכלל היום בישראל מתייחסים ל---

קריאה: מאז חוק הקולנוע.

דיוויד נוי: נכון, עשור לחוק הקולנוע שאין ספק שהוא שינה את פני הדברים.

דיוויד נוי: אני יכול להגיד לך מהפרספקטיבה של ראש מחלקה בבית ספר שאני חושב שכבר אתם מבינים שיש בו ייחוד, שבמעט מאוד זמן יש פה הישגים יוצאים מן הכלל, סרטי בוגרים שהגיעו לפסטיבלים כמו פסטיבל קאן וסרט שלנו אף זכה בפסטיבל ונציה והיה מועמד לאוסקר וכל שנה יוצאים בוגרים, שזה לא פחות חשוב, כמו שרמזת קודם, לא רק אלה שבטופ שעושים את קיצורי הדרך לפיצ'רים הראשונים, אלא גם שיוצאים לתעשייה הקטנה שלנו הרבה מאוד אנשים מוכשרים במגוון של תפקידים כי זה תחום שיש בו הרבה מקצועות, לא רק בימאים, יש גם תסריטאים ומפיקים ועורכים וצלמים.

דיוויד נוי: מהפרספקטיבה הזאת של ניסיון, יש פה שאיפה למצוינות ואני כראש מחלקה רוצה לתת לסטודנטים שלי הכי הרבה.

דיוויד נוי: יש לי את האפשרות לתת גם את העשרה ממחלקות אחרות, יש פה הרבה אמנים ויוצרים שבאים ללמד במחלקה, למרות שהשכר שלהם יותר נמוך מאשר במקומות אחרים, כי אנחנו פחות מתמחים, בגלל הייחוד של המקום.

דיוויד נוי: יש לי אפשרות לשלב בלימודים סטודנטים שהם לא החתך הרגיל של סטודנטים לקולנוע, יש לי אנשים, למשל השנה, לפחות שלושה, שחצו את גיל ה-40 שנכנסו לשנה א' כמו שנה רגילה, אחרי ששניים מהם היו בקורס ערב, טעמו מזה והחליטו להגשים את החלום או לעשות הסבה מקצועית וכו', ולצד זה כל מיני אנשים אחרים.

דיוויד נוי: דיברתם על פריפריה, שזה דבר מעניין, כי למרות שיש עידוד לצאת דווקא מתל אביב לפריפריה, יש להם הרבה מאוד תמיכות שהם היו יכולים לקבל הם בחרו לבוא דווקא למנשר בגלל השם וההיכרות שלהם עם המקום ולנסות להיעזר ובאמת הם נתמכים גם במלגות שלנו וב---

אלכס מילר: כאיש קולנוע, מה היית אומר, מה חסר לנו במדינה בשביל לחזק את התחום הזה?

אלכס מילר: עזוב נגיד את החוק ואת הכסף.

אלכס מילר: תגיד כסף, כן, אבל לא בחוק קולנוע.

אלכס מילר: אני השנה הייתי כמה פעמים באוקראינה, בקייב, אני לא יודע מה הם עשו שם, אנחנו בודקים את זה עכשיו, אבל כל הוליווד שם, מצלמים שם ברמה שאי אפשר לתאר, כל השחקנים מביאים לשם את כל הציוד, עשו שם איזה שהיא רגולציה מבחינת הארנונה---

קריאה: הם מקבלים הקלות במס.

אלכס מילר: לא, אנחנו בדקנו עם רשות המסים, היום כל נושא הקולנוע כמעט ופטור.

רונית ידעיה: ממש לא.

רונית ידעיה: לא מתקרב למה שיש בעולם.

רונית ידעיה: אנחנו יודעים את זה ובדקנו את זה וההקלות, פרידה עשתה שם , אבל היא לא מגיעה בכלל לסגור את ה---

אלכס מילר: אתה יכול לפרט קצת על העניין הזה?

דיוויד נוי: אני יכול להגיד לך בקטנה שהלוואי שישראל היה מקום יותר אטרקטיבי כדי למשוך גם כוחות מבחוץ.

דיוויד נוי: מבחינת אקלים ומבחינת הלוקיישנים יש פה מדינה מדהימה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מבחינת האקלים אין כמו ישראל, פה אפשר לצלם, יש לך פה שלג ופה יש לך שמש.

דיוויד נוי: וכמה זה עצוב שיוצאים לפעמים---

אלכס מילר: לא, השאלה מה צריך.

אלכס מילר: אם אני היום מפיק, ישב איתי אחד מהמפיקים הגדולים מחוץ לארץ, לא משנה, הוא הולך לעשות סרט משותף עם גרמניה וישראל, זו השקעה אדירה, הוא כבר לקח פרסים על מה שהיה לו בסרט הקודם, והם תמיד מעלים את הסוגיות שיש פה איזה שהיא בעיה מבחינת העניין של מיסוי וביטוח ושל הכול.

אלכס מילר: החלק הגדול של השחקנים הם שחקנים ישראליים, שמכניסים, בגלל שיותר קל---

דיוויד נוי: אני יכול להגיד לך מהפרספקטיבה שלי, גם כיוצר, הרי אנחנו עושים את המקסימום כדי להוציא אנשים מוכשרים ואתה רואה שברמת ההצלחות של הקולנוע הישראלי, יש הצלחות אדירות ביחס לגודלה של התעשייה, הבעיה היא שמהשלב של אחרי בית ספר, יש להם קושי להשתלב ולהתפרנס מזה.

אלכס מילר: לא, אבל שם אחרי בית ספר זה מה ש...

אלכס מילר: ברגע שתהיה כאן תעשייה מפותחת---

דיוויד נוי: אם היה שהיו ...

דיוויד נוי: תראה כמה שנים לא מצליחה לעשות רפורמה---

צלילית בן נבט: מה שאתה מדבר עליו זה בעצם.

צלילית בן נבט: ..

צלילית בן נבט: גם עיריית תל אביב היום מעורבת בזה ואנחנו מכינים פרוגרמה לעידוד צילומים בינלאומיים פה בארץ, זה בהמשך לפרוגרמה שהייתה של התמ"ת שהם עשו.

צלילית בן נבט: הבעיה הראשונה, כמו שאתה אומר, זה המיסוי.

צלילית בן נבט: בחוץ לארץ, כשמעודדים הקרנות, צילומים, הם נותנים בין 30% ל-40% הנחה, פה אי אפשר לתת יותר ממס ערך מוסף ובקושי זה מגיע ל-20% וגם זה לא נותנים, אלא נותנים כשווה ערך.

צלילית בן נבט: זה דבר אחד.

צלילית בן נבט: והמכשלה השנייה זה שבעצם בהרבה מאוד מקומות, גם קרנות וגם ערים, אומרים לך 'אוקי, אנחנו ניתן לך 100,000 יורו אם תוציא פה 150,000 יורו', אבל המקום צריך לתת את ה-50,000 יורו, והיום עיריית תל אביב למשל בודקת האם היא תהיה מסוגלת לעשות כזה דבר, הבעיה היא להוציא את הכסף.

אלכס מילר: אני מציע לכם דבר כזה.

אלכס מילר: אני מציע לכם שיתוף פעולה עם המחוקק.

אלכס מילר: אם בא לך לשבת, אם יש לכם מחקרים, אם יש לכם ידע על מה שקורה בעולם, אם אתם רוצים אנחנו יכולים לשבת ומה שאתם לא יכולים לעשות בהחלטות של חוקי עזר עירוניים שאתם יכולים לעשות, תביאו את זה למליאה שלנו, אנחנו נחוקק לכם בחקיקה.

עודד ידעיה: לדעתי יש גם עוד נקודה, שחלק יכעסו עליי, אבל כשהם הולכים לאוקראינה או להודו הם מחפשים שכר עבודה, העובדים המקצועיים בזול, ובעניין הזה אתם צריכים לעודד בתי ספר, כי בתי הספר הטובים מייצרים המון אנשים ואז שכר העבודה הוא לא מאוד גבוה, כמו באמריקה.

צלילית בן נבט: למשל היום, אם רוצים לצלם את ירושלים, לא צריך לבוא לירושלים, אתה נוסע למרוקו ובמרוקו יש לך את כל ירושלים בנויה ואתה מקבל מהצבא או מירדן או שני לגיונות---

עודד ידעיה: גדודי חיילים בחינם.

צלילית בן נבט: סטטיסטים בלי כסף, בלי כסף.

צלילית בן נבט: אתה בא ומקבל את זה.

צלילית בן נבט: זאת אומרת יש כמה מסביב שכבר הבינו את הפוטנציאל והתחרות היא מאוד קשה.

צלילית בן נבט: אז זה לא רק השכר של העובדים, אנחנו בדיוק על זה מדברים בתל אביב, איך אנחנו רוצים לא רק שיצלמו את תל אביב או את ירושלים או את חיפה, כדי שזה יהיה, אלא שזה ייצור תשתית לפיתוח התעשייה.

קריאה: תדעו לכם שבירושלים כבר יש יותר צילומים בגלל הקרן, יש שם גידול.

אלכס מילר: בסדר, אבל אם יש איזה שהוא משהו שבאמת יכול לשנות את ה...

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה לשאול שאלה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כמובן שאני מצטרפת אליך במה שאתה אומר, כי החלום שלי לראות את מדינת ישראל כאחת מתעשיות הקולנוע הגדולות בעולם כי אני חושבת שהאקלים שלנו וגם החזות של מדינת ישראל, גם ים, גם כנרת, גם ים המלח, גם הרים, גם גשם, גם שלג, אני חושבת שאפשר פה לצלם.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: .. פשוט לא מספיק עושים, לדעתי, יחסי ציבור בתחום הזה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה לשאול אותך כיוצר, לי יש תחושה קצת, כישראלית, שאנחנו זוכים בדרך כלל בכל מיני פרסים כשאנחנו עושים פרופגנדה נגד מדינת ישראל.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זאת אומרת אם יש סרט שהוא מאוד אנטי ישראלי, מאוד פרו פלשתיני, אז אנחנו בדרך כלל מקבלים פרס זה או אחר, ומעולם לא קיבלנו פרס שהוא לצדה של מדינת ישראל.

רונית ידעיה: אנחנו קיבלנו.

רונית ידעיה: הסרט שזכה עכשיו בפסטיבל ונציה, של מני פיליפ.

עודד ידעיה: סרט קצר.

רונית ידעיה: הוא זכה במקום ראשון בפסטיבל ונציה לפני שנתיים, זה סרט שעוסק בעולם של הישיבות, בלי קשר לפלשתינים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לא חשוב, אני כבר אומרת לך שזה אנטי ישראלי.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה לשאול אותך, מבחינתי לעשות סרט על ישיבות, אני אומרת לעצמי, לא ראיתי את הסרט---

דיוויד נוי: כן, גם הסרט הזה, בוא נודה, הוא סרט ביקורתי.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ברור, ברור.

דיוויד נוי: וזה בסדר.

דיוויד נוי: אבל אני אגיד לך משהו---

עודד ידעיה: לבנון וואלס עם בשיר לא היו נגד ישראל, להיפך.

אלכס מילר: לא, זה לא.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: חברים יקרים, באמת.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה לשאול אותך כיוצר עד כמה בעצם אתה מעודד, כי אני חושבת שזו אחת הבעיות בתחום הקולנוע, אני באה מתחום התקשורת, הייתי ארבע שנים במועצת התרבות והאמנות ואני מכירה מאוד מקרוב את הבעיות של התחום הזה, אבל אני חושבת שיש קצת בעיה לעודד גם נבחרי ציבור לעזור לקולנוע, כי אנחנו שמים לב באיזה שהוא מקום שברגע שזכינו זה בדרך כלל סרט אנטי ישראלי, ואני שואלת האם אתם כבר מלכתחילה, בגלל שאתם יודעים שזה המצב, לא מעודדים אנשים שבאים ללמוד אצלך ללכת לנטייה פוליטית מסוימת, לעשות סרטים עם נטייה מסוימת, כי האפשרות לזכות היא יותר קלה?

דיוויד נוי: חלילה.

דיוויד נוי: אני מלמד את הסטודנטים שלי דבר אחד מרכזי, אנחנו מלמדים אותם הרבה דברים אבל הדבר הכי חשוב זה ללכת עם משהו שהם מאמינים בו, וזה לא משנה כרגע מה הדעות הפוליטיות שלהם.

דיוויד נוי: יש לי הרבה סטודנטים מגוונים בדעות, יש פה סטודנטים שגרים בשטחים, יש מגוון של סטודנטים, זה לא מעניין אותי מה בדיוק האג'נדה הפוליטית שלהם, מה שמעניין אותי זה שהם יהיו מחוברים לאיזה שהיא אמת.

דיוויד נוי: אני כן רוצה יוצרים שחיים במדינה ומעורבים ורוצים להגיד משהו, זה לא בהכרח אנטי, להיפך, זה צריך להיות בעד.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אבל אתה מסכים איתי שרוב הסרטים שזכו הם סרטים---

רונית ידעיה: צריך לבדוק את זה.

רונית ידעיה: אני לא בטוחה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: תני לי סרט שזכה שהוא לא.

רונית ידעיה: של הבת שלי, אור.

רונית ידעיה: זכה בפסטיבל קאן במקום ראשון, אור, הוא סרט על משפחה, יחסים בין אם ובת.

רונית ידעיה: זה לא.

רונית ידעיה: אבל, יוליה, את צריכה להבין---

צלילית בן נבט: המטרה של בתי ספר לאמנות בעיניי היא לפתח חשיבה ביקורתית, גם באוניברסיטאות, גם בהנדסה.

צלילית בן נבט: מי שקיבל היום או אתמול פרס נובל בכימיה הוא בן אדם ששנים היה לו קשה לשכנע, אבל הוא האמין באמת שלו.

רונית ידעיה: לא קשה לשכנע, שעשה הפוך וצחקו עליו.

עודד ידעיה: שלושה פרופסורים אמריקאים אמרו שהוא הוזה.

צלילית בן נבט: ---המוסדות להשכלה הגבוהה, כולל קולנוע, חשיבה ביקורתית.

צלילית בן נבט: השאלה היא למה בסופו של דבר, מדינות אחרות, יש להן עניין.

צלילית בן נבט: ..

צלילית בן נבט: איך משווקים פה עוד סרטים אחרים, זה לאו דווקא היוצרים, יש עוד סרטים, צריך לראות איך---

אלכס מילר: יוליה, השאלה שלך היא לדיון אחר, היא לדיון שיותר קשור לתקצוב המדינה בסוגיות כאלה ואחרות לפי קריטריונים שהמדינה יודעת לתקצב.

אלכס מילר: זו סוגיה שיכול להיות שיכול להיות שנעלה, אבל בלי שום קשר לכאן, פה נותנים כלים, לא מאמין שיש מישהו שיגיד לסטודנט---

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יושבת פה צלילית שאמרה עכשיו שצריך לחנך לחשיבה ביקורתית, גם לי יש ביקורת קצת.

עודד ידעיה: נכון, התקבלת לבית הספר.

צלילית בן נבט: אני לא יודעת כמה אתם מודעים, מנשר, כמו שאתם יודעים, יושב במבנה שכור, גם הם בהתקשרות עם העירייה חיפשו הרבה זמן מקום אחר ובפעולה משותפת עוברים לתחנה המרכזית הישנה, קיבלו מהעירייה שלושה דונם לבנייה בהקצאה ללא תמורה, כשאת הבנייה הם עושים.

צלילית בן נבט: שוב, זה יחסוך שכר דירה ודברים כאלה, זה לא יחסוך בארנונה, זה ישחרר איזה שהוא חלק מהתקציב, מצד שני יהיה להם שטח הרבה יותר גדול.

עודד ידעיה: אנחנו, על חשבוננו, והלכנו לדרום תל אביב ולא לצפון תל אביב, למר ות שהציעו לנו גם שם---

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בתוך התחנה המרכזית?

עודד ידעיה: בתוך התחנה, בשטח של הרציפים, שיש שם לא רק פליטים, דרך אגב, יש שם גם המון תושבים.

צלילית בן נבט: בעצם כל הרציפים שם זה שטח של עשרה דונם, הכוונה של העירייה להכניס מוסדות כדי לשדרג את כל השכונה, אבל זה עוד דוגמה ל---

איתמר גורביץ: מאיפה הכסף לזה?

עודד ידעיה: אמור להיות ממשרד התרבות ומהסטודנטים.

מיכל שדות: ממשרד התרבות, אבל לא 100%.

עודד ידעיה: לא, ומהסטודנטים ומחיסכון.

עודד ידעיה: לכן אני אומר, אנחנו כל שנה מגרדים את עצמנו.

אלכס מילר: טוב, רבותיי, אנחנו ממשיכים הלאה.

אלכס מילר: תודה רבה.

עודד ידעיה: תודה רבה לכם.

עודד ידעיה: סיור בבית צבי

מיכה לוינסון: ברוכים הבאים לבית צבי, לבית ספר לאמנויות הבמה.

מיכה לוינסון: זה תומר כהן, רכש חדש.

מיכה לוינסון: גם אני חדש, קודם כל אני במאי תיאטרון, ניהלתי את פסטיבל ישראל הרבה שנים, שמונה פסטיבלים, אני פה שנתיים וקצת וקראתי לדיוויד ותומר, שיושב פה שנה וחצי.

מיכה לוינסון: צוות דולפין, ענת ואושרת ועוזרתי שובל, זה אנחנו.

מיכה לוינסון: יש כמה דברים.

מיכה לוינסון: האמת היא שאני מעדיף לענות על שאלות, אבל אני אתן סקירה מהירה.

מיכה לוינסון: בית הספר נולד לפני 50 שנה, הוא הוקם על ידי משרד החינוך והתרבות אז, אז זה היה אותו משרד, על ידי המועצה לתרבות ואמנות של משרד החינוך אז והוא בבסיס בית ספר למשחק.

מיכה לוינסון: בשנים האחרונות פתחנו מסלול, שתומר מרכז, של הפקה וניהול הצגה, דבר שמוכיח את עצמו כמקצוע שבו יש עבודה ובינתיים ניזון מתלמידים שמאוד מחוברים לנושא אבל לא יהיו שחקנים, ואגב, אם צריך לומר, בוגרי המחזור האחרון, שני בוגרים, שניהם עובדים, אני מניח שהרקורד הזה יישמר גם הלאה וזה ממש כל ההיבטים הטכניים והאחרים של תיאטרון מאחורי הקלעים, לא על הבמה, וההסבה למחול או למוזיקה, או אפילו לקולנוע, היא די מזערית, כי זה במידה רבה אותה עבודה.

מיכה לוינסון: בתיקים שחילקנו לכם אנחנו מציינים הרבה בוגרים.

מיכה לוינסון: אני מוכרח לומר שנוכחות של בוגרי בית צבי בתיאטרון ובקולנוע ובטלוויזיה ואפילו בדברים עוד יותר מרוחקים ממשחק היא נוכחות מאוד גבוהה, בוגרי בית ספר, נאמר של שנה שעברה, הוא בפירוש מספר גבוה, 60% מהם עובדים במקצוע.

מיכה לוינסון: למען ההגינות צריך לבדוק מה קורה אחרי איקס שנים ומה קורה אחרי עשר שנים, אבל אלה אחוזים שקשה לתאר כמה הם גבוהים.

מיכה לוינסון: אחת הדרכים לתאר את זה היא לומר לכם שמעודכן מניו יורק סטייט, מדינת ניו יורק, אחוז בוגרי בתי הספר שעובדים הוא טיפה פחות מ-5% ואנחנו מדברים על 60%.

מיכה לוינסון: זה גם נובע מזה שנפתחו הרבה יותר אפשרויות תעסוקה לבוגרים, יש עשייה בתיאטרון.

מיכה לוינסון: אנחנו יצרן בכלל של אמנויות די מטורף, לא בפרופורציה לגודל המדינה, ועל זה אני רוצה לומר מלה בהמשך.

מיכה לוינסון: בכל אופן אפשרויות התעסוקה לשחקנים צעירים גדלו באופן מטאורי בגלל פעילות ענפה מאוד בתיאטרון הציבורי, נאמר המיינסטרים, בעשרות קבוצות פרינג', תיאטרון אלטרנטיבי, כל הכינויים האלה אבל של עשייה אחרת וכמובן בסדרות טלוויזיה, בדרמה לטלוויזיה ולקולנוע, שחטף ברוסט רציני לטובה, בין השאר בעיניי בגלל חוק הקולנוע.

מיכה לוינסון: אין ספק שזה אחד התמריצים לזה שהיום הקולנוע הישראלי מוצג לא רק בפסטיבלים ובמסגרות אמנותיות, אלא גם בבתי קולנוע מסחריים בעולם.

מיכה לוינסון: נושא שמאוד הייתי רוצה להעלות בפניכם, כי הוא מציק לי מהיום הראשון שאני פה.

מיכה לוינסון: הביוגרפיה שלי לא כל כך חשובה, אני בעיקר במאי ורוב חיי הייתי בחדרי חזרות ועשיתי המון הצגות, יותר מדי, בכל התיאטראות ובאופרה וכן הלאה.

מיכה לוינסון: אני במקרה עם שלל תארים אקדמאים, אבל זה מה שמציק לי בבית צבי, בבית צבי לומדים שלוש שנים, בשנה א' מ-9 בבוקר עד 4.5 עם אפשרות לעשות תרגיל שזה סוחב אותנו לתוך הערב, להיות מאוד דייקן, בשליש א' ו-ב', אנחנו עדיין בשלישים, יש תרגיל בחירה ובשליש ג' יש תרגיל לכולם.

מיכה לוינסון: תרגיל הוא הצגה מלאה ללא פרודקשן ווליו, זאת אומרת ללא תפאורה, ללא תאורה, ללא תלבושות, כמעט ללא מוזיקה, מכבים את האור, מקסימום לוחצים על טייפ וגונבים שמלה ממחסן התלבושות, שהוא אגב יפה מאוד ואני מקווה שנעבור בו, והקהל הוא אך ורק תלמידים ומורים, אין לא הורים ולא משפחה, זה באמת תרגיל בתוך עבודה.

מיכה לוינסון: זה בניגוד להצגות שנה ג', שהן הצגות מלאות, מבוימות, מעוצבות, עם תפאורה, תלבושות, מוזיקה, תאורה, כוריאוגרפיה, בתהליך מאוד דומה לתהליך בתיאטרון וההצגות מוצגות למורים, תלמידים, משפחה וכן הלאה ולקהל הרחב.

מיכה לוינסון: מוכרים כרטיסים ולא מעט.

מיכה לוינסון: המספרים נראים בסך הכול בעלייה גדולה בשנתיים האחרונות, אני אבקש מתומר תיכף לפרט בעניין.

מיכה לוינסון: בשנה ב' לומדים מ-9 בבוקר עד הלילה, בשנה ג' מתעסקים בעיקר, זה מזיגה בין בית ספר לתיאטרון, מתחילים להריח את ההתנהגות של הג'ונגל בחוץ ויש שיעורים מאסטר קלאסס, פחות שיעורים, הם בעיקר מגויסים ל-30 הצגות מלאות, זה יותר מכל תיאטרון, שמועלות על ידי תלמידי שנה ג', מה שמבטיח שלכל תלמיד יש חמישה-שישה אתגרים משחקיים, לא אומר תפקיד ראשי, אבל אתגרים משחקיים מגוונים, קלאסיקה, מודרני, ישראלי, קומדיה, טרגדיה---

קריאה: 30 הצגות זה 30 הפקות שונות?

מיכה לוינסון: שונות לגמרי, כולן לפני קהל ועל כל זה אין תואר אקדמאי.

אלכס מילר: אדוני, אתה בטוח שאתה רוצה תואר אקדמאי?

מיכה לוינסון: אני אומר לך ביושר רב, אף שחקן לא צריך תואר אקדמאי, אף אחד לא יקבל תפקיד כי יש לו בי.

מיכה לוינסון: איי ואף אחד לא יקבל תפקיד כי אין לו בי.

מיכה לוינסון: איי.

אלכס מילר: אז בשביל מה אתה צריך תואר?

מיכה לוינסון: בשביל אותם אלה, והלוואי והם יהיו רק 40%, בינינו הם הרבה יותר, שלא נהיים שחקנים ואז בי.

מיכה לוינסון: איי הוא---

אלכס מילר: ביקשתם בקשה להכרה מהמועצה להשכלה גבוהה?

מיכה לוינסון: כן.

מיכה לוינסון: המועצה להשכלה גבוהה לא התעסקה איתנו, אנחנו קטנים מדי---

אלכס מילר: לא, יש הרבה יותר קטנים מכם.

אלכס מילר: מתי הגשתם בקשה?

מיכה לוינסון: אנחנו היינו בקשר עם המועצה להשכלה גבוהה לפני שנתיים, אחרי שעשיתי פגישות עם חמישה גורמים אקדמאיים, שכולם לא רק מוכנים לשתף פעולה---

אלכס מילר: לאיזה מסלולים ביקשתם?

אלכס מילר: הרי לא ביקשתם לכל המסלולים, ביקשתם בטח לאחד או שניים.

מיכה לוינסון: המסלול המרכזי זה משחק.

מיכה לוינסון: אני מוכן להיכנס לזה, באמת הקדשתי לזה שנה שלמה ויש לי הסכם מוכן לחתימה עם אוניברסיטת תל אביב ושנקר נורא רוצים ומכללת רמת גן נורא רוצה---

אלכס מילר: אתה לא צריך היום, אני כבר אומר לך, אבא או אמא בעניין הזה, אתה יכול להיות לבד לגמרי.

מיכה לוינסון: מסתבר שלא, אבל אני אשמח לדבר איתך.

מיכה לוינסון: הם לא מוכנים לדבר, לא איתנו---

אלכס מילר: מי זה הם?

קריאה: המועצה להשכלה גבוהה.

מיכה לוינסון: גם לא עם בית הספר לקולנוע סם שפיגל.

אלכס מילר: אם אתה באמת שלם עם עצמך ואתה אומר 'אני רוצה כאן תואר ראשון', יש משמעויות, גם בהיבט הכלכלי.

אלכס מילר: אתה מכללה פרטית לכל דבר, אתה תגבה את שכר הלימוד שאתה קבעת לעצמך לגבות, אף אחד לא יתערב לך.

אלכס מילר: ברגע שאתה מכניס את המועצה להשכלה גבוהה כרגולטור למתן תואר ראשון, הרי אתה מבין שברגע שאתה מקבל הכרה והסטודנטים שלך הופכים להיות חלק מהמנגנון שהמדינה יצרה אותו והרגולטור זה המועצה להשכלה גבוהה, זאת אומרת סילבוסים, מרצים לפי הקריטריונים, כל העניין---

מיכה לוינסון: אני לא מעוניין.

מיכה לוינסון: אני לא מעוניין באקדמיזציה של בית הספר.

מיכה לוינסון: זה נראה לי אבוד, זה נראה לי חלק---

אלכס מילר: אבל אתה לא יכול היום במדינה להמציא תואר משלך בלי הרגולטור לעניין של תואר.

אלכס מילר: יש לך מנגנון שהוא אמנם פשוט אבל די מסובך בהיבט של---

מיכה לוינסון: אבל אני לא רוצה לעשות ויכוח, ההיפך, אני מבקש עזרה, אבל Rada בלונדון, ג'וליארד בניו יורק, סנט פטרסבורג בסנט פטרסבורג---

אלכס מילר: כולם כפופים לרגולטור.

מיכה לוינסון: ארנסט בוש בברלין, נותנים תארים לתלמידים שלהם על פי---

אלכס מילר: אבל הם כפופים לרגולטור של מי שמכיר בהם לתואר ראשון אצלם במדינות.

מיכה לוינסון: אבל הם מכירים בתואר ראשון, על פי מה?

תומר כהן: בניגוד לאוניברסיטה הם שם פטורים מהדרישה ללימודים שהם תיאורטיים, הקורסים המעשיים שלהם---

מיכה לוינסון: ואנחנו מלמדים תיאורטית יותר מכל בית ספר למשחק.

אלכס מילר: היום יש אולי רק בית ספר אחד, לדעתי זה בצלאל, שמעניק תואר אקדמי ללימודי אמנות.

מיכה לוינסון: גם שנקר.

אלכס מילר: כן, אבל הוא לא עולה על במה.

אלכס מילר: צריך לבדוק---

מיכה לוינסון: גם בבצלאל אין במה.

אלכס מילר: אני אומר לכם, אין לי בעיה לקדם את העניין הזה ועם קצת מאמץ ועם קצת לחץ אפשר להצליח, מה שחשוב לי שאתם צריכים להבין מה המשמעויות של העניין הזה.

אלכס מילר: יש יתרונות ויש חסרונות לכל דבר, ברור שבסופו של דבר, כשאתה מעניק תואר ראשון לבוגרים שלך, זה יכול לעזור להם בכמה וכמה מקומות, זה דבר שהוא מבורך, אבל עדיין הרגולטור הוא זה שיאשר לך את הסילבוס, הוא יכול להתערב בנושאים כאלה ואחרים, לא ברמה אקדמית, לא ברמה של איך אתה מלמד ומי מלמד אצלך, אבל יש סוגיות כאלה ואחרות, בגלל זה המדינה נתנה לאקדמיה חופש פעילות הרבה יותר רחב מכל דבר שקשור היום למדינה.

אלכס מילר: יש סעיף 15 על חופש אקדמי, זה הסעיף שכל האקדמיה נהנית ממנו, אבל עדיין יש את הפרמטר הזה.

אלכס מילר: אז יכול להיות שמצד אחד אתה תצטרך קצת---

מיכה לוינסון: אני לא רוצה לגזול את הזמן לכולם.

מיכה לוינסון: אם תסכים לדבר איתנו על זה.

מיכה לוינסון: ..

מיכה לוינסון: אני לא מעוניין בזה, משום שאני אבגוד אז בעינוגים המקצועיים של משחק שדורשים איקס שעות משחק, איקס שעות תנועה, איקס שעות דיבור, איקס שעות פיתוח קול, ופה אנחנו נותנים, אגב, יותר מאחרים, מסיבה, לא כדי להתחנף, שלל קורסים דיוניים שנוגעים לתולדות הדרמה, תולדות הקולנוע, שזה כולה המאה ה-20, תולדות המוזיקה, אבל אין לי עניין לתת עכשיו עוד יותר שיעורים אקדמאיים ועל ידי פרופסורים---

אלכס מילר: תואר לאמנות על במה, אם אין תואר כזה היום בישראל, אז בטח כשיבנו את המסלול יבנו אותו יחד איתכם.

אלכס מילר: המנגנון של זכאות לתואר ראשון של כמה נקודות זכות אתה צריך בשביל לקבל תואר ראשון, בטח יבנו את זה יחד איתכם ויחד עם המשרד---

מיכה לוינסון: בנו.

מיכה לוינסון: 30 נקודות הם מוכנים לתת לשלוש שנות לימוד בבית צבי.

אלכס מילר: לא, אם אנחנו נלך, אנחנו נלך בכיוון אחר.

אלכס מילר: אני לא רוצה שנגיד היום אוניברסיטת תל אביב תהיה זאת שנותנת תואר אקדמי לבית צבי.

אלכס מילר: זה לא יהיה ככה, זה לא עבד ולא הצליח במקומות אחרים, בגלל זה הפרידו את כל המכללות שהיו בישראל מהאוניברסיטאות.

אלכס מילר: פעם כל מכללה נגזרת של אוניברסיטה, תחת קורת גג של אוניברסיטאות ונותנים תעודות של אוניברסיטאות, היום כולם נפרדו, היום כל אחד לבד.

אלכס מילר: אתה לבד יכול היום, בעיקרון כביכול, לתת תואר ראשון באמנות הבמה, צריכים לבנות את זה בצורה מסודרת איתם והם צריכים לתת לך, כמכללה, הכרה למתן תואר אקדמי במסלול כזה וכזה, כמובן כשהם קובעים בעצם כמה שעות לימוד, כמה נקודות זכות הוא צריך לקבל בשביל... זה לא בעיה.

אלכס מילר: אם אתם מוכנים, אנחנו יכולים להוביל.

אלכס מילר: בסופו של דבר אתה מבין שברגע שנותנים לך, אז גם האחרים ינסו ליישר קו וגם לקבל אותו דבר.

אלכס מילר: זו צריכה להיות החלטה ברמה עקרונית, האם בנושא של אמנות הבמה צריך לתת תואר ראשון או לא.

אלכס מילר: אם מקבלים החלטה שצריך לתת תואר ראשון, אז אני כבר אומר לכם, אני לא ממליץ לכם ללכת תחת קורת גג של מוסד כזה או אחר כי אתם מאבדים את הייחודיות שלכם, וגם היום החוק מאפשר לכם לעשות את זה לבד.

אלכס מילר: אין שום מניעה.

מיכה לוינסון: אבל צריך לעבור את המועצה להשכלה גבוהה.

אלכס מילר: כמובן.

אלכס מילר: אין לך גוף אחר שיכול להכיר בך.

מיכה לוינסון: והמועצה להשכלה גבוהה, נכון ללפני שנתיים, התעסקתי בזה באופן מאוד נמרץ, נראה היה לי גוף שיש בו איזה שהיא סנוביות---

אלכס מילר: רבותיי, את המועצה להשכלה גבוהה תשאירו לי, מה שחשוב שאתם תהיו סגורים עם ההחלטה הזאת שיש צורך היום במדינת ישראל להכיר באמנות הבמה לתואר אקדמי, זה כבר מהלך שצריך לעשות אותו בצורה נפרדת, בלי שום קשר, לא לשנקר ולא לאוניברסיטת תל אביב, שכל אחד עם הכבוד שלהם, אבל זה משהו שצריך לקבל כהחלטה עקרונית.

מיכה לוינסון: אבל הכבוד היה דו סטרי, כי למשל אוניברסיטת תל אביב אמרו 'ואז תלמידינו יבואו ללמוד משחק אצלכם', כי בהיותם היום באמת מחלקה אקדמאית ומאוד עיונית---

אלכס מילר: אבל אתה מבין שאוניברסיטת תל אביב זו אוניברסיטה ציבורית שעובדת כמוסד מתוקצב, אתה מכללה פרטית, אתה לא תתחיל עכשיו לגבות שכר לימוד כמו באוניברסיטה ואחר כך לחפש איך לממן את המוסד.

מיכה לוינסון: לא, אני אומר את זה לא מההיבט של שכר לימוד, אלא העובדה שבשנים האחרונות אתה לא יכול למנות שחקן אחד מהאוניברסיטה, להוציא דן שפירא.

מיכה לוינסון: וזו מחלקת מחקר מצוינת.

אלכס מילר: קודם כל עצם העובדה שאנחנו הצלחנו בחוק להכיר בסטודנטים שלומדים במוסדות לאמנות ולעיצוב כסטודנטים מן המניין, וזה היה חוק שלי שעבר השנה, זו כבר הייתה מקפצה.

מיכה לוינסון: מודה לך מאוד.

אלכס מילר: כביכול הסטודנטים היום שלכם שווים לכל סטודנט לתואר ראשון.

מיכה לוינסון: באוטובוס.

אלכס מילר: לא רק באוטובוס, בכלל.

קריאה: זה גם חשוב.

קריאה: בינתיים.

תומר כהן: אנחנו מחפשים דרך שבה יהיה ניתן לשמור על אופיים ולא רק שלנו אלא של כלל המוסדות שמלמדים משחק ואמנויות הבמה, מבלי להפוך אותם לבתי ספר פרונטאליים אקדמאיים שעוסקים בניתוח ובביקורת, אגב, גם אם זה אומר מבלי לעבור שימוע של המועצה להשכלה גבוהה, אלא להסתמך על הקריטריונים שבשעה טובה נחקקו לבתי ספר למשחק לדוגמה.

תומר כהן: הרי מוגדר מספר השעות ומוגדרים הצרכים האקדמאיים ומוגדר הכול.

אלכס מילר: כל מקום שאתה נכנס לשם, אתה חייב להיות צמוד לקריטריונים של אותה נישה.

אלכס מילר: אתה נכנס לנישה של המועצה להשכלה גבוהה, אתה חייב לעבור דרך 25 הפרופסורים וכל מי שנמצא שם, שהם בעצם ראשי המועצה להשכלה גבוהה.

אלכס מילר: אם אתה נכנס לתמ"ת, אתה חייב לעבור דרך תמ"ת, במשרד התרבות אתה חייב לעבור את הקריטריונים של משרד התרבות בהיבט של תמיכה.

אלכס מילר: כל מה שאתה רוצה, שתהיה מזוהה עם הרגולטור, אתה חייב לעבור דרך המנגנון של הרגולטור.

אלכס מילר: אני כבר אומר לך שזה לא כל כך נורא, בוא נגיד המועצה להשכלה גבוהה זה לא דבר נורא, ותאמין לי שחופש הפעילות שהיום יש למוסדות אקדמאיים הוא רחב, אובר אפילו הייתי אומר.

אלכס מילר: תראה מה היה לנו בפקולטות לממשל ופוליטיקה, נתנו אובר חופש ואז באים ובודקים ומסתבר שכל אחד הפך את זה לסניף מפלגתו, בכל אוניברסיטה, ומאיפה זה בא?

אלכס מילר: שאף אחד לא מתערב.

אלכס מילר: זה לא כל כך נורא, פשוט צריך לקבל החלטה עקרונית שהולכים על זה, בונים את זה בצורה מסודרת ואז אני אומר לך שאם אתם תובילו את המהלך הזה ויאשרו לכם מסלול כך וכך לתואר ראשון, כבר תראה שכל מי שנמצא סביבכם בתל אביב וגם בירושלים יבנו את זה ויגישו תכניות.

אלכס מילר: אין בעיה.

אלכס מילר: זה בעצם משהו שאחרי תקופה מסוימת יכול להיות שנדרשת ההחלטה, ש'וואלה, אנחנו איפה שהוא מצאנו את עצמנו מחוץ למערכת של מפעל הסטודנטיאלי בישראל'.

אלכס מילר: על זה אנחנו יכולים לשבת ולהתקדם.

אלכס מילר: אני אומר שגם עם המועצה להשכלה גבוהה אפשר להתקדם והתקדמנו, הם אישרו מסלולים ותארים שהייתי אומר להם שהם היו צריכים לעשות מחשבה נוספת לפני שמאשרים.

אלכס מילר: הם מאשרים היום, כי כל עוד הם לא מתקצבים ואתכם הם לא יתקצבו, כבר אני אומר לך, אם אתה תבקש מהם תקצוב, אז זה סיפור אחר, אם הם לא מתקצבים אותך, אם הם אומרים לך 'אנחנו נותנים לך הכרה, זה תואר ראשון, תסתדר לבד בנושא של שכר הלימוד, אנחנו לא נוגעים בזה', כמו המכללות הפרטיות, המכללה למינהל, הבין תחומי וכולם, המדינה בכלל לא נכנסת לזה, היא אומרת, 'רווחי לכם?

אלכס מילר: אנחנו מאשרים, רק תעמוד בקריטריונים שקבענו'.

אלכס מילר: אין שום בעיה, אף אחד לא יתערב.

אלכס מילר: אל תבקשו תקציב, יאשרו לכם את המסלול, בעזרת ה' יהיה לכם תואר ראשון לאמנות הבמה, בי.

אלכס מילר: איי, ואני אומר לך שגם אחרים יישרו קו עם העניין.

אלכס מילר: מה שאנחנו כן חושבים, לא באנו לכאן סתם, אתה בטח שמת לב שוועדת חינוך בזמן האחרון התחילה להתעסק מאוד בכל הנושא של עולם התרבות, למה?

אלכס מילר: כי אנחנו הגענו למצב שברגע שהמדינה קבעה, ויכול להיות שזו הייתה טעות של מי שחי את העולם הזה בעבר, שאמרו 'אל תתערבו, אנחנו יודעים לחיות את עולם האמנות והבמה לבד, אתם אל תתערבו', בסופו של דבר זו בחירה של בן אדם לאן ללכת, איזה הצגה לראות, איזה תמונה לראות, אם זה גלריה, אבל בגלל שהמדינה לא התערבה הגענו למצב שכל התחום הזה מתחיל להידרדר ברמה שאנשים מוצאים את עצמם בגיל מאוד מבוגר כשהם לא יכולים להעביר את היום, בהיבט של פרנסה, פנסיה והכול, ואז נדרשת פה התערבות שתיצור מנגנון שייתן לאנשים האלה לא רק לחיות את העולם הנפשי שלהם, כאנשי התרבות והאמנות, אלא שגם יהיה להם מה לאכול.

אלכס מילר: פה אנחנו מחפשים דרך לעזור, אנחנו מנסים ליצור מנגנונים, אנחנו מנסים ליצור שיתוף פעולה שיהיה חובה בין תיאטראות לבין בתי ספר למשחק, לבין השלטון המקומי, לבין המדינה.

אלכס מילר: אנחנו עכשיו מתחילים לדבר על העניין הזה שחייב להיות בכל נקודת תמיכה של התיאטראות לפחות קריטריון אחד של שילוב בית ספר כזה או אחר מבחינת העלאת הצגות על הבמה של תיאטראות כמו הבימה או אחרים, שתהיה יותר גדולה.

אלכס מילר: זה לא בעיה, אני חושב שהם כן יכולים לעשות את זה.

אלכס מילר: דרך אגב, זה ייתן להם הכרה באותם התלמידים והסטודנטים שאולי בעזרת ה' בעוד כמה שנים יגיעו אליהם בתור שחקנים וגם הציבור נחשף.

אלכס מילר: אפשר לעשות את זה, צריך לחשוב איך עושים את זה.

אלכס מילר: דיברנו, אני עם יוליה, אני חושב שאפשר לעשות קרן שתיתן הכרה לאותם האמנים שהם אמנים ברמה לאומית.

אלכס מילר: במדינות שהמצב הכלכלי שלהן לא יותר מדי טוב מישראל עושים את זה ועושים את זה יפה.

אלכס מילר: אתה יודע מה הולך ברוסיה?

אלכס מילר: זה לא רק מוסקבה שיודעת לחיות טוב, אבל גם בכל שאר המקומות, הם יודעים להרים את אותם השחקנים, אם כבר בן אדם הגיע למעמד של אמן לאומי נותנים לו גם דירה וגם כל דבר ודבר.

אלכס מילר: זה לא אומר שהם נוסעים על מרצדסים ולקסוסים וכל אחד חי כמו.

אלכס מילר: ..

אלכס מילר: אבל לשמור על אותם האנשים ברמה המינימלית הם יודעים, אבל פה אין בכלל.

אלכס מילר: אז אני כן אומר שבמחשבה קדימה אפשר לבנות מנגנון שהמדינה לוקחת על עצמה אחריות על כל העניין של הפיתוח של עולם התרבות והאמנות.

אלכס מילר: צריך גם שיתוף פעולה איתכם בעניין הזה.

אלכס מילר: כך או אחרת, אם המדינה לא תיקח על עצמה את האחריות אנחנו נראה משנה לשנה שהכמות של אותם האנשים שבכלל מעוניינים להיכנס לעולם הזה יורדת ופוחתת, כי אנשים יחשבו פעמיים, הם רואים מה קורה מסביב.

אלכס מילר: כלכלית זה כבר הופך להיות לא כדאי, לפרוץ דרך בעולם הזה הופך להיות הרבה יותר קשה וקשה, ואם לא יהיה איזה שהוא מנגנון שהוא מנגנון כללי, למזלנו חוקקו את חוק הקולנוע שאיכשהו מתחיל להציל את העולם הזה, אנחנו עכשיו מתחילים בדיונים על הנושא של עידוד כניסת זרים לכאן, מבחינת הצילומים והכול, אותו דבר גם עם התיאטראות ואותו דבר עם הסופרים, תהיה פה קטסטרופה אחת גדולה בעוד כמה שנים.

מיכה לוינסון: אתה צודק, בוודאי לגבי רוסיה, ויש לנו עניין עם רוסיה, כי מי שבסך הכול ניסח את המוצר של לימודי משחק זה סטניסלבסקי, ולא רק תיאטרון שהוא ללא ספק בבסיס שלו קשור לתיאטרון הרוסי, אלא בכלל באיזה שהוא מקום אמיתי, התרבות שלנו---

אלכס מילר: ברוסיה כל בתי הספר למשחק כולם יוצאים עם תואר אקדמי?

מיכה לוינסון: ברוסיה כן.

מיכה לוינסון: לא בדקתי הכול, אבל בסנט פטרסבורג, בית הספר במוסקבה, הם יוצאים עם תואר אקדמי ויוצאים אגב עם תואר בימוי שהוא בכלל תואר שני.

מיכה לוינסון: גם בכלל יש פה עניין, משום שחלק מהמורים הם רוסים או ממוצא רוסי---

אלכס מילר: אבל הם הולכים לשנות את זה, הם גם הולכים לעבור כמו אצלנו.

אלכס מילר: זאת אומרת ברוסיה חמש שנים שנחשב אצלנו כביכול תואר שני, ומי שלמד שלוש שנים זה תואר ראשון, אבל הם עכשיו עוברים למה שנקרא תכנית בולוניה.

מיכה לוינסון: אבל עדיין תלמיד שגומר את בית הספר---

אלכס מילר: כן, אתה מקבל הכרה ממשרד החינוך.

אלכס מילר: כשבן אדם מגיע אליך מהתרגום של משרד החינוך, הוועדה להכרה בתארים, הבן אדם שווה שני תארים.

אלכס מילר: זה מה שאתה מקבל מבן אדם שבא לעבוד אצלך מבחינת דירוג שכר.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מיכה, אני רוצה להגיד לך משהו.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: עוד לפני שנכנסתי לכנסת, כשרונית תירוש נכנסה לכנסת ובתור מנכ"לית משרד החינוך הייתה לה נגיעה, גם לתחום התרבות וגם לחינוך, ניסינו להרים מיזם, איזה שהוא ניסיון להגדיל את התקציב של כל נושא התרבות, ב---

אלכס מילר: ב-1%.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה היה 0.000 אחוז, אפילו אם היינו מגדילים ל-0.5% המצב היה אחר.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה להגיד לך, דבר שאני זיהיתי אותו, שקנאת סופרים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ..

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בכל מקום יש תחרות, גם בכנסת יש תחרות---

אלכס מילר: איזה תחרות?

אלכס מילר: לי איתך אין שום תחרות.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: איפה, בכנסת?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אין בינינו תחרות.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה באמת להגיד שאלכס נמצא במפלגה שאין להם פריימריז ואני נמצאת במפלגה שיש פריימריז, והיום, כמו כל חברי הכנסת, אני אמורה להיות בשטח---

אלכס מילר: את בשטח.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לבוא לאיזה מוישל'ה, להגיד לו 'שלום מותק', כדי לעשות את הפריימריז.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני לא הולכת, אני מעדיפה לעשות עבודה פרלמנטרית ובאמת זה תחום שמאוד מאוד חשוב לי.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני חושבת שקנאת סופרים, שבעצם העתיקו את המושג הזה להרבה מאוד מקומות אחרים, יש לזה משמעות מאוד גדולה למצב התרבות בישראל, שתקוע במקום שהוא תקוע.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה לא הכול אנחנו לא בסדר, חברי הכנסת ונבחרי העם, אני חושבת שאתם ביניכם לא מצליחים להתאחד, אתה נמצא פה שנתיים ואתה גם בא מעולם התרבות ועכשיו אתה מנהל בית ספר למשחק, כשיש לך את כל הכיוונים, לי יש תחושה---

איתמר גורביץ: בשביל זה הקימו את הפורום.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: איתמר, בסדר, טוב, אני שמחה, אז אתה רואה, אתה קצת מחזק את מה שאני אומרת.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אותי לא מעניין אם זה פורום או שזה לא פורום, אותי מעניין איך אנחנו פותרים את הבעיה, ואני חושבת שהבעיה היא שאין פה שיתוף פעולה בין כל הגופים כדי לשים את האגואים בצד ולנסות באמת לפתור את הבעיה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יכול להיות שמה שאומר אלכס לגבי תואר אקדמי, אולי צריך להיות ואולי צריך לחשוב על תואר אקדמי בתחום התרבות, הוא לא בהכרח חייב לעבור דרך המועצה להשכלה גבוהה.

אלכס מילר: חייב.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לא יודעת, שום דבר לא חייב.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אנחנו צריכים לחשוב מחוץ לקופסה---

תומר כהן: הבעיה שהיום קוראים לתואר Bachelor of arts, מה תעשי?

צלילית בן נבט: לי יש בתולדות אמנות וזה גם Bachelor of arts, אז גם בהם במשחק, זה משהו אחר, זה תואר אחר.

תומר כהן: כמו שיש בי.

תומר כהן: אי.

תומר כהן: די, בי...

צלילית בן נבט: זה נכון מה שאת אומרת, אבל מצד שני אני חושבת, רגע, בהיי טק אין קנאת סופרים?

צלילית בן נבט: יש, אבל פה---

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני אגיד לך מה ההבדל עם ההיי טק.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: התחלתי מזה ואמרתי, חברים, זה קיים בכל מקום, זה קיים בכנסת, זה קיים בהיי טק, זה קיים גם בין הסַפָּרים, אבל אני חושבת שאחת הבעיות של תחום התרבות בישראל, שהוא הלך להיות יותר פוליטי ופחות להביא את האהבה לעולם.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זאת אומרת אנחנו רואים התארגנויות של אנשים מתחום התרבות בקטע הפוליטי יותר ופחות בקטע של לחזק את התרבות והמסר שלי אליכם, אני לא יודעת מה אתם עושים, אני בטוחה שאתם עושים עבודה יוצאת מן הכלל---

אלכס מילר: הם לא פוליטיקאים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: נכון, אני יודעת.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני יודעת שזה קצת לא נעים, זה לא נוח, כי יש פורום והנה, אנחנו כבר היינו צריכים לפתור את הבעיה, אני חושבת שחשוב לומר את זה כאן, שעד שאתם לא תתאחדו ולא תשימו את האגו שלכם דווקא, של כולם ביחד, הכנסת לא תוכל לעשות הרבה דברים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני מציעה לכם לחשוב בכיוון הזה.

מיכה לוינסון: אני הייתי רוצה לומר שני דברים.

מיכה לוינסון: אחד, בתשובה לזה, אני חושב שלראשונה בשנים האחרונות יש שיתוף פעולה, יש איזה שהוא תיאום בין בתי הספר, לפחות הגדולים ביותר, וזאת עובדה, לטוב ולרע, אבל עובדתית אנחנו בית הספר הגדול ביותר והוותיק ביותר ולפעמים זה גם סוחב איתו איזה פוליטורה כזאת ממלכתית מדי ולא בועטת ולא חתרנית וחדשה וצעירה, וזה לא נכון, כי בלימודים הדברים הם אחרים, אבל דווקא יש איזה שהוא שיתוף פעולה.

מיכה לוינסון: דבר שני, שהוא הרבה יותר חשוב והוא לא מענה למה שעלה פה, אבל זה חשוב, כי אתה מדבר הרבה על מעמדו של האמן ובזה ללא ספק יש לנו המון להתקדם, על זה שאנשים שהגיעו לאיזה שהיא פסגת עשייה לא תמיד יכולים להתקיים, אבל אנחנו צריכים לרוות נחת גדולה מדבר אחר, שחשוב לי לציין אותו, אף שאני מופקד על חלק החממה שבו, וזה שברגע זה, כן, לנו הלילה יש פגישה עם אנשי אישרא דרמה, כנופיה של מנהלי פסטיבלים, תיאטראות וכן הלאה, שהגיעו כולם ארצה לבדוק מחזות ישראליים.

מיכה לוינסון: במקביל יש חשיפה בינלאומית של תיאטרון ומחול לרשימה ארוכה של מנהלים תיאטראות, פסטיבלים וכן הלאה, שבאים לבדוק תוצרת ישראלית, ואם אנחנו רגע בנחת חושבים על היום, היום יהיו 20 הצגות באירופה של מחזות ישראליים, לא שאנחנו מציגים, של מחזות ישראליים שמוצגים על ידי גופים זרים, יש לא מעט קונצרטים, יש המון, 20-30 עמיתים---

אלכס מילר: לא מתווכחים על החשיפה של---

מיכה לוינסון: לא על החשיפה, אלא היית מתפלל שזה יהיה המצב בכדורגל, מצבנו בעולם מבחינת נוכחות---

אלכס מילר: אני אגיד לך איפה הבעיה שלי.

אלכס מילר: הבעיה שלי שהדור שלנו הופך להיות מהדור של פעם, של ילדים שהיו הולכים להצגות ולכל הנושא של חשיפה לבמה ולמוזיקה, הופך להיות דור של פייסבוק ושל 'האח הגדול'.

אלכס מילר: אם לא תהיה פה כניסה אינטנסיבית זה בסופו של דבר מה שיקרה, ואתה צריך להבין שאפילו אם אתם לא מרגישים את זה בפועל, תוך עשור הדברים הולכים להשתנות.

אלכס מילר: אתה לא מגדל עכשיו דור שמעוניין להיות חשוף לתרבות ולאמנות, כי היום הרבה יותר זול לנהל את העולם דרך האינטרנט, דרך יותר חשיפה שהיא חשיפה וירטואלית ולא פיזית.

אלכס מילר: אם לא תהיה כאן התערבות, אם משרד החינוך לא יבוא ולא יכריח את תלמידי ישראל להיות חשופים לאמנות הבמה, גם ברמה הכללית וגם מבחינת החינוך האישי, זה לא יעבוד, אתה תאבד דור שלם ואז אתה תראה כאן אנשים שמגיעים אליך כנגזרת מהדור הזה.

מיכה לוינסון: אבל זה מישור אחר של שיח.

מיכה לוינסון: אני מדבר על העובדה שאין להתכחש לה שבציור, פיסול, ספרות, שאנחנו מתורגמים יותר מכל מדינה בסדר הגודל שלנו, במחול, שבכלל היא שפה בינלאומית ללא מלים, אנחנו ממש ענף יצוא, ותיאטרון ומחזאות ומוזיקה קלאסית וג'ז ומוזיקת עולם.

מיכה לוינסון: זאת אומרת המצב מבחינת עשייה בווליום שלו הוא גדול מאוד בכל פרופורציה---

אלכס מילר: אבל זה לא צריך להיות המדד.

מיכה לוינסון: אסור שזה יהיה המדד היחיד, אבל זה דבר שצריך---

אלכס מילר: כי אם יבחנו אותך על החשיפה שלך בחוץ לארץ ויגידו לך 'תשמע, לפי מה שאתה נראה, הכול בסדר, הכול גן עדן, תמשיך ככה'---

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הוא אומר הפוך, הוא אומר שהעובדה שהם עושים כל כך הרבה עבודה, ישראל על אחת כמה וכמה חייבת ל---

מיכה לוינסון: כן.

תומר כהן: כל ההצלחות האלה הן למרות התמיכה הקטנה.

אלכס מילר: אנחנו יודעים שהשגריר הכי טוב של המדינה שלנו זה התרבות, זה נכון.

מיכה לוינסון: היום זה ממש נכון.

מיכה לוינסון: ורפואה והיי טק.

אלכס מילר: לא, אבל חשיפה המונית.

מיכה לוינסון: נכון.

אלכס מילר: כי בספורט, הלוואי והיינו באמת מצליחים ככה, כמו שאתה אומר.

מיכל שדות: אבל עדיין אפשר להגיד שכל שנה יש מספר גדול שבאים ללמוד, שמתייצבים לכל תחומי האמנויות בכל בתי הספר ואי אפשר להגיד שזה מתמעט או---

מיכה לוינסון: לא, זה לא מתמעט, זה גדל, ואגב, זה גדל מכל מיני סיבות.

מיכל שדות: לא משנה מה הסיבות, העובדה היא שיש המון תלמידים שבאים כל שנה לכל בתי הספר בכל התחומים.

צלילית בן נבט: וזה נכון שיש המון אגו, אני הייתי משתמשת במלה טיפה אחרת, לא אגו, כי התחרות היא---

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני בדרך כלל אומרת דברים ישר, לא פוליטיקלי קורקט, ישר ולעניין.

צלילית בן נבט: בסדר, אבל לאגו בלבד יש לו משהו שהוא שלילי, אני קוראת לזה תחרות.

צלילית בן נבט: במקרה הזה התחרות בשלושה ארבעה בתי הספר הגדולים למשחק שיש בארץ, שיש ביניהם הבדל מהותי בשיטה ובשחקנים שיוצאים---

אלכס מילר: תחרות זה מבורך.

אלכס מילר: אם לא יתחרו, לא תהיה איכות.

צלילית בן נבט: וגם את זה אנחנו צריכים לעודד עוד.

צלילית בן נבט: אחר כך שיישבו לתכניות לימוד ו---

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני אומרת שהם צריכים להבין שהמטרה היא---

אלכס מילר: טוב, רבותיי, אנחנו נעשה פגישה נפרדת על הנושא של התואר האקדמי ואנחנו נמשיך להתעסק בעניין הזה ותביאו רעיונות.

מיכה לוינסון: ברשות

מיכה לוינסון: כם, הייתי רוצה לעבור בשיעור תנועה ולהראות לכם את מחסן התלבושות.