ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 18, פרוטוקול מספר 584, 2011-12-06 11:00

אילן גילאון: גבירותי, חברות וחברים, ברוכים הבאים, אני מתכבד לפתוח את הישיבה.

אילן גילאון: מה אומרים ביום כזה, שהוא יום הנכה הבינלאומי?

אילן גילאון: אנחנו נסתפק בנכה הלאומי, לא נהיה מגלומנים, אנחנו גם לא אוהבים את המילה 'נכה' כי אנחנו אוהבים לומר אנשים עם מוגבלות וההבדל בין 'אנשים עם מוגבלות' ל'נכות' היא שמוגבלות היא תכונה מאד אובייקטיבית, אנחנו יכולים למדוד ואותה ואנחנו יכולים להסיר מוגבלויות לכן, זה יותר ענין של state of mind אבל היום בשפה הפשוטה נגיד שזה ענין תודעתי יותר, תרבותי יותר, של תחושה פנימית סובייקטיבית, לי יש הפרעות קשב ואני עונה על הרבה מאד קריטריונים של האירוע.

אילן גילאון: הנושא שאולי הוא המרכזי מכולם – ואנחנו עוסקים הרבה מאד בנגישות - שמחבר אדם לחברה, הוא התעסוקה.

אילן גילאון: תחושת החיוניות של אדם בתוך חברה, היא התעסוקה.

אילן גילאון: נפלה לפנינו הזדמנות הסטורית בעשרות השנים האחרונות ובמאה שהתחילה לא מזמן, באלף השלישי, הערב טכנולוגיה מאפשרת, אם נרצה, לצמצם מאד את הפערים, הטכנולוגיה מאפשרת מציאות שבה 80% מן האנשים המוגבלים –ואני תמיד אומר אין דבר כזה מוגבלים יש מוגבלים ונשאי מוגבלות, כי הרי מוגבלות היא לא סטטוס שנרכש, אנחנו לא עמלים בשביל לרכוש את הסטטוס הזה, די בכך שעברנו לא נכון את הכביש או די בכך שהילד שלנו נולד בלי מספיק חמצן בלידה או שלא קיבל חיסון בזמן או אנשים אחרים או נפצעו בצבא כמו מוץ, די בכך שאנחנו הופכים ועוברים לצד השני של הרחוב לכן, הנושא אינו נושא של קבוצה, אלא שהנושא הוא נושא אוניברסלי, הוא שייך לכולם, ועד שאנשים לא יבינו שהם בתוך הקבוצה הזו אז הדבר הזה כנראה לא יתפתח.

אילן גילאון: אנחנו מחוקקים חוקים רבים, אבל החוקים והעיקריים הם שאנשים יהיו בני אדם.

אילן גילאון: בתשובה להערתו של מוץ, אנחנו מדברים על ביטוח ועל זכויות אבל אנחנו מבטחים אלה את אלה.

אילן גילאון: אני אבקש להיות מועצם בלי רחמים ואני אעצים ככל יכולתי כשאני יכול, זהו שם המשחק אחרת חברה לא שווה כלום, וכל המציאות הגדולה שאתם מדברים עליה לא שווה גרוש אחד אם אדם אחד צריך להיות רתוק ולבחור בין פרוסה לתרופה בסופו של דבר בבית שלו אבל, הנושא העיקרי שמחבר אנשים לחברתם, הוא התעסוקה.

אילן גילאון: התחלתי לומר שהטכנולוגיה מאפשרת ל 80% מן האנשים שאנחנו קוראים להם מוגבלים - שזה ענין של סטטוס בלתי נרכש, לעשות 80% מן העבודות, לפחות, אם נרצה בכך, אם אנחנו נעודד את זה לא בצורה שאנחנו מעודדים אותה היום.

אילן גילאון: נדמה לי שהבעיות המרכזיות הן בשני תחומים, האחד שיש למצוא פתרון לתעסוקה במשק הפרטי על ידי עידוד וזה ידובר כאן, בני יציג את מה שהתמ"ת עושה –ועושים לא מעט, ושלמה אלישר יציג את התכניות של משרד הרווחה.

אילן גילאון: אני תמיד הייתי אומר משרד העבודה והרווחה כי נראה לי שזה החיבור הנכון אבל מסיבות פוליטיות זה לא כך.

אילן גילאון: הם יציגו את הדברים הללו אבל, התחום הפרטי צריך להיות מטופל כמו בכל מיני מדינות באירופה, כמו גרמניה, למשל, שהופכות את האדם המוגבל לאדם רנטבילי, שם מפעל שמעסיק אנשים עם מוגבלות הופך למפעל "פיתוח א'" – אם תרצו, כדי לדבר בשפה פשוטה ומובנת, והתחום השני הוא ההעסקה הציבורית, במוסדות ציבור, שם צריך לקיים את החוק, אנחנו לא מקיימים את החוק שמגדיר בדיוק את כמות המוגבלים שצריכים לעבוד בכל מיני מקומות.

אילן גילאון: נכון שלחוק יש לקונה קטנה שאומרת "ובתנאי שהאדם מתאים לתפקידו".

אילן גילאון: אני ביקשתי להיות מאבטח של בית ראש הממשלה ואמרו לי שהאנגלית שלי לא טובה אבל זה לא נקודה, אני כמובן אומר את זה במרירות ובבדיחות הדעת.

אילן גילאון: הנושא השני הוא שחייבים לחתור להפרדת תלות הקיצבה ממקור ההכנסה, לא ייתכן שהדבר הזה יקרה, כל זמן שיאמרו לאנשים נכים: תעבדו, תעבדו ותעשו שיקלול בחשבון שיגרום לא לעבוד אז אתם מקבלים שתי תופעות: האחת, רוב האנשים לא ילכו לעבוד כי הם עושים את השיקול של שמירה על הקיצבה והשניה, אנחנו נמצא פה הרבה מאד עבודה שחורה.

אילן גילאון: זה הנושא השלישי.

אילן גילאון: הדבר האחרון שאני אומר אותו –כי אני רוצה לתת זמן לדיון, הוא שצריך לבחון מחדש את כל התופעות של מה שנקרא השכר המותאם, שכר מינימום מותאם וכל הדברים האחרים, האם זהו הפתרון ההולם באלף השלישי לגבי אנשים עם מוגבלויות?

אילן גילאון: חושששני שלא.

אילן גילאון: אני כאן רוצה להפסיק ולתת את רשות הדיבור.

אילן גילאון: בדרך כלל הסדר הוא חבר כנסת ומוזמן, חבר כנסת ומוזמן וכך הלאה.

אילן גילאון: אני מבקש ממך ואחריך דר' עפו אגבאריה.

אילן גילאון: בני, תציג לנו את מה שקורה.

אילן גילאון: ואני מוכרח לומר, לפעמים אנחנו ברי פלוגתא אבל קורים דברים, קורים דברים ברמת התודעה.

אילן גילאון: אין מה לדבר.

בני פפרמן: ברשותכם, מכובדיי, אני אחסוך מכם יותר מדי סטטיסטיקות כי אני מניח שהדברים האלה ידועים ואתמקד בשני דברים ואחר כך על מה שהמטה ליישום אנשים עם מוגבלות במשרד התמ"ת עשה בשלש השנים האחרונות ובזה אסיים.

בני פפרמן: אני מניח שעומדות לרשותי חמש דקות.

אילן גילאון: שלש דקות.

בני פפרמן: או.

בני פפרמן: קיי.

בני פפרמן: שיעורי התעסוקה של אנשים עם מוגבלות, עדיין נמוכים באופן משמעותי מאשר אלה של האוכלוסיה ללא מוגבלות, בסדר גודל של 45% אל מול 72%, יש הרבה מה לעשות.

אילן גילאון: בשפה הפשוטה, 42% הם מוגבלים מועסקים ו-72% הם כלל הציבור מועסקים, או יחד עם האנשים מוגבלים?

בני פפרמן: לא, לחוד.

בני פפרמן: זה פער גדול מאד, יש הרבה לאן לשאוף, הרבה מה לעשות.

בני פפרמן: אם לוקחים את הקבוצה שהיא עם מוגבלות, הקבוצה הקשה ביותר שיעורי התעסוקה שלהם הוא קצת יותר מ-30% אל מול 72%.

אילן גילאון: האם בתוך זה אתה כולל גם "שכר המינימום מתואם"?

אילן גילאון: הכל כולל, הכל, מכל ההסדרים.

אילן גילאון: אני מדבר על מוגבלות קשה, שבדרך כלל מזוהה עם מקבלי קיצבאות.

אילן גילאון: לא תמיד, אבל בדרך כלל היא מזוהה עם מקבלי קיצבאות.

אילן גילאון: שיעורי האבטלה, אנחנו בדרך כלל מודדים אותם בדרך הרגילה, שיעורי אבטלה של אנשים עם מוגבלות הם כפולים מאלה של אנשים ללא מוגבלות.

אילן גילאון: אם היום סדר הגודל של שיעור האבטלה הוא קרוב ל 6% ככל הנראה שיעור האבטלה הוא 13% ושל הקבוצה עם המוגבלות המפריעה הוא 20-22%.

אילן גילאון: כשאני אומר שיעורי אבטלה זה אומר שאנשים מחפשים באופן פעיל וזו הוכחה יוצאת מגדר הרגיל שאנשים רוצים לעבוד.

אילן גילאון: כל הטענה הזו שאנשים לא רוצים לעבוד היא לא נכונה מה שכן, יש כנראה כל מיני חסמים בדרך לעבודה.

משה (מוץ) מטלון: כשאתה מדבר על אבטלה, רק כדי להבין, ברשותך, יש שני סוגי אבטלה, כאלה שאף פעם לא עבדו והם מובטלים ואתה משווה אותם למשק ויש כאלה שפוטרו ממקום עבודה, הם מחפשים עבודה והם כרגע מובטלים.

משה (מוץ) מטלון: כשאנחנו מדברים על אנשים עם מוגבלות כדאי שנשים לב לכך שרובם הם כאלה שעוד לא עבדו כי אף פעם לא נתקבלו למקום עבודה.

בני פפרמן: אין לנו אבחנה טובה בין שני הנתיבים שהצבעת עליהם, אבל אני כבר יכול לומר לך, מתוך נתון, ואני מסכים שרוב האנשים - לא ניתנה להם הזדמנות להתנסות בשוק העבודה ויש מעט – יחסית, מתוך הקבוצה הזו שבעצם התנסתה ופוטרה.

בני פפרמן: יש לזה הסברים מגוונים שלא נעסוק בהם.

אילן גילאון: תתרכז בתכניות שלכם.

בני פפרמן: נושא הפוטנציאל, זה נושא שבדקנו בצורה הרבה יותר רצינית ואני אומר, לו היינו נותנים בעשור האחרון הזדמנות - כמו שמקובל במדינות העולם המפותח - לאנשים עם מוגבלות לעבוד היינו אמורים היום להיות עם סדר גודל של עוד 40,000 אנשים בתוך שוק העבודה לפחות.

בני פפרמן: ותוסיף עוד 250,000 או 270,000 שעובדים כבר עכשיו.

בני פפרמן: מדובר פה בקבוצה גדולה מאד של אנשים, שיכולנו להביא לשוק העבודה אם לא היו חסמים.

אילן גילאון: למה אתה קורא הזדמנות?

בני פפרמן: היינו עושים להם את הנכונות, היינו מנסים לבטל את הדעות הקדומות, היינו עושים שורה של פעולות, הממשלה – ואני לא רוצה להסתיר את הענין, הממשלה היתה עובדת בצורה יותר מתואמת ומסונכרנת, שלצערנו הרב רק עכשיו הדברים מתחילים להסתדר, היינו מקימים מרכזים שהיה צריך כבר להקים אותם בעשור האחרון ולא הקמנו אותם ואלה דברים שנמצאים על סדר היום באירופה ובארצות הברית, אז בסך הכל היינו נותנים הזדמנות ובמיוחד היינו נותנים הזדמנות לקבוצה קשה כי הקבוצה הקלה יחסית נוהגת להסתדר גם בלי עזרת הממשלה, אולי לא באופן המיטבי אבל הקבוצה הקשה יחסית עם המוגבלות הקשה - הם זקוקים לעזרה.

אילן גילאון: כתוספת לדברים שלך, אנחנו מאזינים לך ב"קול ישראל" כל שבוע ואנחנו מתרשמים מן הדברים שאתה אומר שם, שיש בכל זאת שינוי לטובה במימדים לא מבוטלים.

בני פפרמן: בהחלט, מי שעוקב בעשור האחרון על גידול בשיעורי התעוסקה וירידה מסוימת בשיעורי האבטלה אז יש גידול בשיעור התעסוקה אבל, אמנם זה גידול אבל ביחס לציפיות וביחס לאובדני הפוטצניאל, עולות יותר בעיות מאשר אלו שאנחנו מצליחים להוריד.

בני פפרמן: לכן, נכון שבעצם המצב השתפר אבל, אנחנו עדיין רחוקים ממה שאנחנו מצפים מעצמנו ו - - -

אורלי לוי אבקסיס: מה היתה התוצאה של חוק לרון?

בני פפרמן: אדבר על משרד הרווחה - - -

אורלי לוי אבקסיס: השאלה שלי היא האם חלק מן החסמים הוא משהו שאנחנו יכולים להתגבר עליו?

בני פפרמן: עשינו חלוקת עבודה.

אילן גילאון: דעות קדומות הן דבר קצת ערטילאי, אבל נגישות היא דבר ברור.

שמחה בניטה: אבל החסם העיקרי לדעתי, הוא השכלה.

אילן גילאון: בינתיים מצטרף אלינו דב לאוטמן, כולם מכירים ויודעים ובוודאי - - -

שמחה בניטה: החסם העיקרי הוא השכלה כי בעשר השנים האלו - - -

אילן גילאון: רגע, שמחה, פה לא מדברים בלי רשות דיבור, תוכלי להירשם.

בני פפרמן: ברשותכם, אפרט ממש בקצרה את הכלים המרכזיים שבעצם אמורים לתמוך ואני אומר, ישנה חלוקת עבודה בינינו לבין המשרדים, משרד הרווחה ומשרד הבריאות, שהם בעצם אחראים על הנושא של השילוב, אנחנו עושים את הפעילות בצד של המעסיקים וזה חסם לא קטן אז אומר לכם במה אנחנו עוסקים.

בני פפרמן: גם אשאיר פה מספר דברים ומי שרוצה יוכל לעיין.

אילן גילאון: מה עלינו לעשות?

אילן גילאון: אנחנו רוצים לדעת איפה אנחנו צריכים ללחוץ.

אילן גילאון: אנחנו חברי כנסת.

בני פפרמן: בתחום של התאמות במקום העבודה, ריכזתי עבודה במשך שלושת רבעי שנה, הנושא הוא שינויים בהתאמות, אנחנו לא מרוצים מספיק מן הקנות של ההתאמות.

בני פפרמן: הבאנו ואנחנו מציעים שורה של שינויים נצטרך להידון, זה עכשיו נדון במשרדים וזה זה יצטרך להידון מהר יחסית ונגיע אליכם.

בני פפרמן: זה חסם מאד מהותי.

בני פפרמן: זה דבר מאד מרכזי והגענו להבנות גם עם האוצר בנושא הזה, בסך הכל אנחנו מתקדמים אבל בקצב, כרגיל, אטי מדי.

בני פפרמן: אנחנו נמצאים – ואני מנסה לראות במה אני צריך את עזרתכם, לגבי חקיקות, אנחנו מתקדמים בנושא של חוק אותות ומענקים למעסיקים אנשים עם מוגבלות ותחילתו של סיפור של ה"תו החברתי", כלומר, מעסיקים שיעשו מעל ומעבר יקבלו גם מענקים כספיים וגם אותות הצטיינות, זה אמור להגיע אליכם בעוד שלושה או ארבעה חודשים לחקיקה.

משה (מוץ) מטלון: האם יזם את זה התמ"ת?

בני פפרמן: כן.

אילן גילאון: לשר התמ"ת יש סמכות לקבוע את המספר, אין יצוג אחוזי בכל מקום, מה בתחום הזה קורה?

אילן גילאון: מה השר הנוכחי והקודם עשו בתחום?

בני פפרמן: בשלב זה לא נעשה דבר.

עפו אגבאריה: רק להוסיף למספר דברים שהתחלת אתם, שלא רק אלה שלא מקבלים מספיק חמצן בזמן הלידה או שלא קיבלו את החיסון הנכון בזמן הנכון, כי יש גם אנשים שלצערי הרב, אפילו בתחום העבודה, אחרי תאונות עבודה או אחרי תאונות דרכים ומי שרוצה לראות את הדברים האלה שיגש לבית לוינשטיין ויראה, לצערי ראיתי גם דברים כאלה, הנה עובדה, חאלד, שיושב שם, שאתם רואים אותו, הוא היה יכול לשאת שני שקי מלט ולעלות לקומה שלישית ועכשיו הוא כבר לא יכול, הוא על כסא גלגלים וראש האגודה במחוז שלנו נפצע ונבצר ממנו לבוא בגלל איזו תקלה במעלון של האוטו שלו ונשברו לו שתי הרגלים, מספר שברים מסובכים אבל, יש אפשרות לאנשים האלה, אם ניתן להם את האפשרות אז הם יכולים לעשות הרבה.

עפו אגבאריה: אני זוכר בבית החולים "מאיר" יש מרכזן בשם נתי, אני לא חושב שיש מרכזן בכל הארץ שהוא היה עולה עליו, והוא עיוור, אז אם אפשר לתת לאנשים האלה את האפשרות.

עפו אגבאריה: יש פה בחור, אם תרשה לי, שיאמר מספר מלים, עבאס עבאס, הוא עורך דין.

אילן גילאון: פגשנו אותו והוא רשום.

עפו אגבאריה: פגשנו אותו, אני מבקש שנתן לו.

אילן גילאון: תודה רבה לחבר הכנסת עפו אגבראיה.

דב לאוטמן: אני חושב שחקיקה היא לא מספיקה, מה שחשוב - ואולי באמת הכנסת יכולה לעזור בזה זה – הוא לדבר ולשכנע מעסיקים שנכה לפעמים יכול להיות עובד טוב יותר מאשר אדם בריא, המוטיבציה של הנכה להוכיח את עצמו היא הרבה יותר גדולה.

דב לאוטמן: אין ספק שיש הרבה עבודות שנכה יכול למלא אותן בדיוק כמו אדם בריא אם לא יותר, מרכזן אבל לא רק מרכזנים, השאלה היא כמובן מה סוג הנכות, אבל יש בעיה אצלנו, המעסיק חרד, פוחד להעסיק נכה.

דב לאוטמן: קודם כל יש לו דעה קדומה שהנכה הוא פחות טוב, דבר שני, הוא אומר לעצמו: מה אני צריך את הצרה הזו?

דב לאוטמן: אם משהו יקרה ואם אני צריך לפטר אותו אז אני מסתבך - - -

אילן גילאון: לא כולם.

אילן גילאון: אתה לא חשבת כך אף פעם והיית מעסיק לא מעט.

דב לאוטמן: בסדר, אבל היו גם צווי תעסוקה ודברים כאלה.

דב לאוטמן: סליחה שאני משווה את זה, יש עמותה שעוסקת בהעסקת ערבים אקדמאים, לצערי, אצל המעסיקים יש דמיון בין העסקת ערבים אקדמאים לנכים, כשערבי הוא פחות טוב מן היהודי וזה אומר שאם הוא יסתבך אחר כך עם פיטורי הערבי אז תהיה בעיה, יכול להיות שהצוות היהודי לא יקלוט אותו, אותו הדבר כאן, הוא אומר לעצמו אם אקלוט נכה אולי הצוות לא יטפל בו כראוי.

דב לאוטמן: אני לא יודע אם זה לוועדה הזו אבל אם הכנסת היתה באיזשהו מקום מנסה להשקיע בשכנוע מעסיקים שלנכה יש יותר מוטיבציה מאשר לאדם בריא שהרי הוא יותר רוצה להוכיח את עצמו ונכה יכול בהרבה מקרים לתרום לתפקידים מסויימים יותר מאשר אדם בריא, הוא יכול להשקיע את כל מרצו, זמנו כוחו, וראשו במקום העבודה ובעבודה שהוא לקח על עצמו.

דב לאוטמן: כאחד שנכה כבר כחמש שנים אני יודע שנכון שאם יש לך עזרה אז זו לא בעיה להיות נכה, כשאני אומר "להאכיל" אז מאכילים אותי, כשמגרד לי באף אני מבקש שיגרד לי, הוא בערב אומר לאשתו: עשיתי מצווה, גירדתי לדב את האף", אני גם יודע לגרום לאנשים לעשות מצוות אבל אחרי שאמרתי את הבדיחה אני חוזר: אני לא יודע איך הכנסת יכולה לעשות את זה אבל אם היא תקים איזשהו צוות שישכנע את הציבור שנכה זה לא דבר שצריך לפחד ממנו, - - -

אילן גילאון: אתה עוסק בחינוך דוקא, כאן אי אפשר לחוקק חוק, כמו שאתה אומר, לשם כך מחנכים אנשים, לשינוי דעות קדומות, חוק במקרה הזה לא מתאים.

דב לאוטמן: נכון שחוק יחייב ויכול להיות שאפשר לעשות חוקים בתמ"ס שיקלו על העסקה של נכים אבל יותר חשוב להכניס לראשם של המעסיקים שנכה הוא עם מגבלה שלפעמים יכולה לתרום תרומה יותר חשובה לעסק מאשר עובד בריא וזה מה שאני מנסה לשכנע בו הרבה מאד מעסיקים.

דב לאוטמן: קודם כל תבורכו שאתם מקדישים את היום הזה לחקיקה, לעזרה, לתמיכה.

דב לאוטמן: לא קל להיות נכה, אני מוכרח להודות שאני עכשיו מבין כמה זה קשה להיות נכה, כל שכן אדם שאין לו את העזרה ולא יכול להרשות לעצמו את מלוא העזרה, גם הפיזית, שהוא זקוק לה.

דב לאוטמן: תבורכו וכמה שתצליחו לתרום יותר לשיפור מצבו, לתמיכה בנכה ולעזרה לו, זו הוצאה שיש בה תרומה וההוצאה הזו תביא חזרה הכנסה למשק, צריך לשכנע את האוצר ששווה להשקיע בזה ושנכה עובד תורם למשק, אם תעזור לו הוא יוכל להתחיל לעבוד.

דב לאוטמן: נכה שיושב בבית ולא עושה כלום, הוא כנטל על המשק.

אילן גילאון: דב, תודה רבה.

אילן גילאון: אנחנו מבקשים שתמשיך לעזור לנו עוד הרבה מאד שנים.

שמחה בניטה: בתגובה לדבריו של לדב, אני רוצה להגיד לך שאני גאה בך, כי לפני מספר שנים היית בעבר השני של המיתרס ואני גאה שאדם כמוך מסוגל לבוא מן הצד שלנו ולהגיד: "באמת קשה להיות נכה".

שמחה בניטה: הקושי הכי גדול של האדם, הוא להיות מוגבל וכשאנחנו זועקים את זה, חושבים שנכים באים רק לסחוט ולקבל ולא מבינים.

שמחה בניטה: נכון, כסף הוא פתרון למישהו שצריך לגרד לו את האף, את האוזן ואת הראש, אלה הדברים הכי טרבייאלים שאדם בריא עושה לעצמו לבד.

שמחה בניטה: אני באמת גאה בך ואני חושבת שאתה יכול, גם בתקופה הקצרה שבה אתה נכה, להיות השופר הכי גדול שלנו - - -

אילן גילאון: שמחה, ביקשת הערה קצרה, תודה רבה.

אילן גילאון: תתייחסי עוד מעט לדיון.

אורלי לוי אבקסיס: מכאן עלי ללכת לישיבת זכויות הילד בנושא הטיפול הפרה רפואי לילדים עם אוטיזם.

אורלי לוי אבקסיס: בהמשך לדברים שדב לאוטמן אמר, דברים מתחילים בחינוך, אני חושבת שדברים כאלה גם מתחילים בחינוך.

אורלי לוי אבקסיס: אני יכולה להעיד לגבי השילובים או לייחד ימים מסויימים בתוך המערכת הפורמאלית למפגשים, אם אפשר לעשות את זה עם האוטיסיטים ועם מי שנמצא על רצף האוטיזם אפשר להפגיש עם הילדים והילדים הנורמטיביים מקבלים מזה לא פחות מן הילדים האחרים, כי זה מפתח את הסובלנות שלהם, את ההבנה שלהם, את היכולת שלהם לשחק גם עם מי ששונה מהם ואת היכולת להתפתח לאדם טוב יותר, גם מבחינה חברתית, גם מבחינת היותו אזרח טוב יותר שמקדם את התחומים האלה.

אורלי לוי אבקסיס: גם לנושאים האלה יש נגיעה לחינוך ואכן אנחנו רואים הצלחה מאד גדולה בשילובים וזה מתחיל מן הגיל הרך, הבן שלי הוא בגן, הוא בגיל ארבע ויש לו כבר שילובים ויש לו חבר מאד טוב מן השילובים וזה יהיה עד לסוף בית הספר היסודי - לפחות בפרוייקט אצלנו ב"דרור" וזה משהו שגם אנחנו , ההורים, מאד תומכים בזה, אוהבים את השילובים האלה ואנחנו רואים כמה הילדים שלנו הופכים להיות הרבה יותר טובים, הרבה יותר קשובים והרבה יותר רגישים.

אורלי לוי אבקסיס: שכל החברה תרוויח מזה.

אורלי לוי אבקסיס: תודה.

אילן גילאון: תודה רבה.

שלמה אלישר: אגף השיקום, אחראי על אוכלוסיית היעד הגדולה ביותר של אנשים עם נכויות במדינת ישראל.

שלמה אלישר: אנחנו מדברים בערך על 300,000 אנשים ויש להדגיש כאן בשלב הזה שני דברים מרכזיים: אל"ף, מדובר על אנשים עם נכויות בינוניות וקשות ולא על אנשים עם נכות קלה, ובי"ת, מתוך זה נובע שיש כאן צורך הרבה מאד התערבויות שיקומיות שמחויבות המציאות מעצם העובדה שמדובר במגבלות תעסוקתיות לא קלות ולא פשוטות.

שלמה אלישר: לצורך יישום המלצת דוח ועדת לרון בענין השתלבותם של אנשים עם מוגבלות בתעסוקה בשוק הפתוח, אנחנו, למעשה, עשינו מספר פעולות מאד נמרצות באגף השיקום.

שלמה אלישר: דר ראשון הבנו שללא הקמה של יחידה שהיא באופן יחודי תעסוק אך ורק בנושא של שיקום מקצועי ותעסוקתי יהיה קשה מאד להניע את המהלך.

שלמה אלישר: הקמנו שירות לשיקום מקצועי עם מפקחים הרצים ועם מפקחים מחוזיים כדי להניע את המהלך הזה באופן מאד משמעותי.

משה (מוץ) מטלון: האם אתם קונים שירותים או שזה גוף מובנה?

שלמה אלישר: זה גוף מובנה בתוך אגף השיקום, זה גוף ממשלתי.

שלמה אלישר: דבר שני, בתחום התעסוקה הבנו שהנושא של ליווי ותמיכה לאנשים עם מוגבלות, במיוחד עם מוגבלות קשה, בתחום התעסוקה בשוק הפתוח, חייב להיות עם ליוי ותמיכה.

שלמה אלישר: פיתחנו מספר מודלים לנושא הזה בהתאם לדרגת הקושי של הנכות ולצורך בליווי ותמיכה.

אילן גילאון: איך לוקחים אדם ומכינים אותו שיהיה יעיל בעבודה?

אילן גילאון: לא לעבוד ב"משקם" או "מע"ש" אלא - - -

שלמה אלישר: אנחנו מדברים על השמה בשוק העבודה.

אילן גילאון: שבע לירות ליום, זה לא פתרון.

שלמה אלישר: אני לא נכנס כאן לדיון של שכר מינימום מותאם, זה נמצא אצל בני פפרמן, בני אולי יוכל לדבר ולהרחיב.

משה (מוץ) מטלון: אתה יכול לספר על השאלה איך אתה מכשיר את האנשים, עם איזה כלים?

שלמה אלישר: אנחנו עוסקים בהשמה מתוחמת, אנחנו לא מכניסים אנשים לתוך מערכות סבגטיביות, האדם מושם מיד בתוך מסגרת תעסוקתית, הוא עובר הערכה תפקודית ויכולות תעסוקתיות נבחנות תוך כדי ובמהלך העבודה שמתאימה לו - - -

אילן גילאון: תדגים את זה עליי.

אילן גילאון: קח נכה לייט כמוני ותדגים עליו מה אתה עושה.

אילן גילאון: מהי השמה?

אילן גילאון: איך הופכים אדם מוגבל לאדם עם יכולת לעבוד ולהרוויח?

שלמה אלישר: אני שם אותו במסגרת תעסוקתית שמתאימה ליכולות התעסוקתיות שלו, זה דבר ראשון, אתה מאתר מסגרת תעסוקתית, יש לנו כמעט שלושים זכיינים בתחום של תעסוקה נתמכת, זה מספר גדול מאד של זכיינים, אנחנו רוצים למצות את כל התקציב שקיבלנו לתחום של תעסוקה נתמכת - - - .

אילן גילאון: מה עם ההכשרה?

שלמה אלישר: אתה עושה הכשרה במקום העבודה, זה אומר פיתוח מיומנויות תעסוקתיות, פיתוח הרגלי עבודה, ליוויי, תמיכה, עידוד, הסרת חסמים למיניהם, חסמים שקשורים בדעות קדומות וכן הלאה, פתרון של בעיות, פתרון של קונפליקטים שנוצרים בתוך העבודה.

אילן גילאון: מה אתם עושים, איך זה עובד?

אילן גילאון: אני שואל את זה משום שהיום אנשים רוצים להבין על מה מדובר.

שלמה אלישר: מה שזה אומר הוא שאתה עושה לאדם שאתה פוגש אותו עם מוגבלות, אתה דבר ראשון עושה איזן

שלמה אלישר: שהי הערכה תפקודית של היכולת התעסוקתית שלו ושל המסוגלות התעסוקתית.

שלמה אלישר: דבר שני אתה מסכים לו מסגרת תעסוקתית שהולמת את הצרכים ואת היכולות התעסוקתיות שלו.

אילן גילאון: כמו?

שלמה אלישר: אדם יכול לעסוק במחשבים, במכירות, אדם יכול לעסוק בכל עבודה שמתאימה ליכולות התעסוקתיות שלו, לכישורים האינטלקטואלים שלו וכן הלאה.

שלמה אלישר: המסגרת הראשונה על עבודה עם אנשים היא קבוצה של העצמה של אנשים שמקבלים הרבה מאד חיזוקים ותמיכה לעבודה, ובהמשך יש ליווי קבוע לאורך תקופה מסוימת.

שלמה אלישר: אם האדם לא זקוק יותר לתמיכה אז אנחנו מפסיקים עם התמיכה עד לרגע שבו נוצרים - - -

אילן גילאון: האם אתם מעמידים דורשי עבודה מול מספקי עבודה?

שלמה אלישר: בוודאי.

שלמה אלישר: זה מה שעושים אצלנו.

אילן גילאון: האם זה בתיאום עם התמ"ת?

שלמה אלישר: זה נעשה בתיאום, לצורך איבחון ולצורך קביעת שכר מינימום מותאם, כי מה שקורה בעצם הוא שבפרק הזמן עד שהאדם מגיע למצב של יחסי עובד ומעביד, הוא נמצא במצב שהוא חשוף מבחינה חוקית כי אין יחסי עובד ומעביד, הוא בסטטוס של משתקם ואנחנו נמצאים בקשר עם התמ"ת לגבי אותה נקודת זמן שבה, למעשה, נוצרים יחסי עובד מעביד.

שלמה אלישר: קודם לכן נעשה איבחון על ידי משרד התמ"ת כדי לקבוע את דרגת הכושר שלו והדדרגה התעסוקתית שלו ומתנהל משא ומתן עם המעסיק לגבי קבלתו ליחסי עובד מעביד.

שלמה אלישר: דיברתי כרגע אך ורק על נושא של תעסוקה נתמכת, אבל יש לנו שורה ארוכה של דברים מאד מרכזיים שאנחנו עוסקים בהם.

שלמה אלישר: למעשה, אנחנו עוסקים היום בתכניות מעבר מבית ספר לעולם העבודה, ההבנה שהחינוך לתעסוקה לא יכול להתחיל באדם הבוגר אלא עם חבר'ה צעירים יותר, ההבנה הזו וההכרה בעובדה הזו – אסביר.

שלמה אלישר: יש היום מגילאי שש עשרה ומעלה, יש ארבעה חמישה שנתונים מתוך 150,000 תלמידים שנמצאים בחינוך הרגיל ובחינוך המיוחד עם צרכים מיוחדים, יש בערך 20-25,000 תלמידים, אנחנו נמצאים בפעולה מאד אינטנסיבית עם משרד החינוך כדי לגבש תכניות ולהגיע למספר גדול של תלמידים.

שלמה אלישר: פיתחנו מספר גדול מאד של תכניות בתחום של תכניות מעבר וזה אחד מן הנושאים שבשנים הבאות יתפסו יותר ויותר מקום.

שלמה אלישר: ברשותך, אני רוצה לציין עוד שני דברים.

אילן גילאון: אני חייב להפסיק אותך, יש כאן הרבה דוברים.

אילן גילאון: התרשמנו שיש כיוון.

אילן גילאון: אני מקווה שיש דאגה למקצועות עתיד.

אילן גילאון: פעם המדינה חשבה שזו חובתה למצוא לכל אזרחיה עבודה וזה חלק ממה שמדינה אמורה לתת ב"פק"ל" שלה.

אילן גילאון: היום אנשים מעדיפים לתת השלמת הכנסה, מעדיפים לתת קיצבאות וצריך להשקיע חשיבה על ביטול שכר המינימום המדורג.

משה (מוץ) מטלון: תודה אדוני.

משה (מוץ) מטלון: אני חוזר מישיבה בוועדת חוץ ובטחון, דיברנו שם על גיוס של אנשים עם מוגבלויות לצה"ל וגילינו נכונות רבה של הצבא.

משה (מוץ) מטלון: הצבוא הוא כור היתוך והמספרים קטנים עדיין, הוקמה ועדת משנה שירכז אותה אחד מחברי הכנסת הנכים בכנסת, על מנת לעמוד מול כל הגופים.

משה (מוץ) מטלון: למה אני אומר את הדברים האלה?

משה (מוץ) מטלון: כי בסופו של דבר – וזה גם מופנה אליך כאגף שיקום, בסופו של דבר אם לא נכשיר את האנשים - גם מנטלית וגם הכשרה אמיתית, כל ההכשרות התוך מפעליות, המוכרות, לא זכו במהלך השנים להצלחות יוצאות דופן, הן לא זכו.

משה (מוץ) מטלון: הייתי בקורס מסוים של ניהול פיננסים לבכירים, כולם שם היו בוגרי צבא, אמרתי: למה אתם עושים את הקורס הזה כשאתם משתחררים?

משה (מוץ) מטלון: הייתם צריכים לעשות את הקורס הזה כשהייתם עדיין בשירות.

משה (מוץ) מטלון: מה הועילו חכמים?

משה (מוץ) מטלון: אני אומר פה מספר דברים שהם לא נוחים אבל למה צריכים להגיד תמיד דברים נוחים?

משה (מוץ) מטלון: אמנם זה יום חגיגי אבל זה יום שבו האמת צריכה להיאמר כמות שהיא.

משה (מוץ) מטלון: אנחנו, כחברה, אוהבים לדבר על חברה דמוקרטית, ליברלית, שמקבלת את השונה, שמקבלת את האחר, אבל, כשזה מגיע לפתחנו אז "אתה תקבל את השונה ואת האחר ואני – בסדר לי".

משה (מוץ) מטלון: אתה תקבל ואני אעודד אותך ואני אגיד שאנחנו חברה שמאד מקבלת, כשזה מגיע לתכל'ס, חברים, לא 'השונה' ולא 'האחר', ואני עמדתי פעם בראשון ארגון שניסה לשים אנשים במקומות עבודה וחבל שדב הלך כי כמה שעמדתי מול התאחדות התעשיינים ונכשלתי שם בנסיון לקלוט נכים קשים בעבודה אז, מה לעשות, אני לא מדבר ברמה האישית אלא כהתאחדות.

משה (מוץ) מטלון: הנושא הזה מחייב, מעבר לאכיפה ומעבר לחקיקה, אדוני יושב הראש, גם הסברה.

משה (מוץ) מטלון: מעבר להסברה גם צריך לתת למעסיק איזה צ'ופר, צריך לתת לו incentive, אבל במדינה שבה על מעלית או מעלון או מתקן האוצר גובה מאה אחוז מסים אז אנחנו מקומנו להיכנס ולהגיד: אדוני, על מעלון ועל הנגשה אין מיסים, אין מיסים על המיכשור הזה.

משה (מוץ) מטלון: האוצר יכול ליהנות מהכנסות אחרות אבל לא מאלו.

משה (מוץ) מטלון: ומעסיק שמעסיק אדם צריך ליהנות מהטבות, שיהיה לו אינסנטיב להעסיק את האדם.

משה (מוץ) מטלון: אני לא רוצה לדבר על מוטיבציה של אנשים עם מוגבלויות, אלה דברים שדנו ודשנו בהם אבל, אני רוצה להיות תכליתי ולהציע הצעה, אדוני יושב הראש - - -

אילן גילאון: האם אתה מכנה אותי 'אדוני'?

משה (מוץ) מטלון: למדתי מחבריי.

משה (מוץ) מטלון: המקצועות הנדרשים היום הם מקצועות שבחלקם הגדול מאד מתאימים לאנשים עם מוגבלויות כי אנחנו עובדים מול מחשב בהייטק, ויש כאן כר נרחב וגדול מאד אבל אני רוצה להציע לך, אילן, הצעה יעילה, ואתן דוגמה אישית, בוא נפנה אנחנו, בתום היום הזה, אל יושב ראש הכנסת ואל חברי הכנסת ובוא נתחיל מבצע של אימוץ נכה.

משה (מוץ) מטלון: אנחנו נקח נכה, בעל כישורים, נעמיד אותו בפני מבחנים של כישורים, שיכול לעזור לנו בחקיקה, יכול לעזור לנו בפעילות בכנסת, אני לא פוסל את האפשרות הזו ואנחנו ניתן דוגמה אישית כחברי כנסת.

אילן גילאון: אנחנו צריכים לעשות את מה שמדינה צריכה לעשות.

נעמי מורביה: 'לא אלמן ישראל'.

אילן גילאון: תודה רבה לחבר הכנסת מוץ מטלון.

אילן גילאון: למעשה, הלובי מתחיל תוך כדי הישיבה כאן, אז נמשיך את הדיון.

אילן גילאון: אחר כך הגברת מירה פוירשטיין תגיד מה הכנסת עושה.

אילן גילאון: בבקשה, עורך הדין עבאס, פגשתי אותך ביום לנגישות, קחו דוגמה, הוא בהחלט דוגמה, הוא ידבר בעד עצמו, תשמעו אותו.

עבאס עבאס: שלום לכולם, קודם כל ברצוני להודות לחבר הכנסת אילן גילאון, וגם לחברי עפו אגבאריה שעזרו לי להביא את קולם של מאות אלפי אנשים עם מוגבלות בחברה הערבית ובהמשך לקריאת הביניים אני מוסיף: לכל אדם שמוכן לתת כתף לאנשים עם מוגבלות.

עפו אגבאריה: מי שאימץ קבוצת עיוורות מן המיגזר הערבי ל"בית הלוחם" בתל אביב, היה זה שיושב משמאלי.

עבאס עבאס: ברשותכם, ברצוני לשתף אתכם.

עבאס עבאס: אני כמובן אדם עם מוגבלות בראייה ובהשכלתי אני משפטן.

עבאס עבאס: הנושא שבחרתי להתמחות בו הוא זכויות אדם, יש לי תואר שני וכתבתי תיזה אבל, החלטתי שיותר טוב שאני אשקיע במאמצים כדי לעזור לקהילה של מאות אלפי אנשים עם מוגבלות בחברה הערבית.

עבאס עבאס: עשינו מעשה, כיזם חברתי, לפני למעלה משש שנים, והחלטנו שאנחנו רוצים להגיש משהו לכנסת.

עבאס עבאס: התחלתי דוח שקראתי לו: "המוכים פעמיים" ואני בעצמי, כאדם שנמצא בשטח יותר משש שנים, הופתעתי מן הנתונים הקשים שמהם סובלים אנשים, מאות אלפי אנשים עם מוגבלות בחברה הערבית הן בתחום החינוך, התעסוקה והנגישות.

אילן גילאון: בלי קריאות ביניים.

אילן גילאון: עורך הדין עבאס, אם יש אנשים בחוץ?

אילן גילאון: הם יכולים להצטרף כי אנחנו באותו הדיון כמו שנערך למעלה.

עבאס עבאס: אנחנו מדברים היום על תעסוקה אבל, אני רוצה לשתף אתכם בדבר הבא.

עבאס עבאס: כדי שאדם ישתלב בתעסוקה הוא צריך נגישות למקום העבודה.

עבאס עבאס: אני בא מנצרת, העיר הכי גדולה בחברה הערבית ותאמינו לי, המצב של הנגישות הוא ממש קשה מנשוא.

עבאס עבאס: אדם עם מוגבלות פיזית אין לו שום סיכוי, אדם עם לקות ראיה או לקות אחרת אין לו סיכוי להסתובב.

עבאס עבאס: במשרד שלנו קשה לי ללכת אל חנות המכולת שליד בכוחות עצמי באמצעות המקל כי אין בכלל כבישים, אין תשתיות אז אם אנחנו רוצים לדבר על שילוב אנשים עם מוגבלות אז כדי לעשות שילוב של מאות אלפי אנשים עם מוגבלות מן החברה הערבית אז צריך לעשות תכנית והגשנו המלצות בדוח שלנו, צריך לעשות תכנית מקיפה ושיטתית.

עבאס עבאס: אני מבקש לחלק את העתקי הדוח.

אילן גילאון: אמרת – ועם זה אני רוצה שתסיים – אמרת "אנחנו מוכים פעמיים".

אילן גילאון: בנוסף, אני מאשר לחלק את הדוח.

עבאס עבאס: לא ועדה ולא שתי ועדות, יוכלו לפתור את הבעיות האקוטיות.

עבאס עבאס: לכן אני פה גם בתור עורך דין וגם בתור אדם עם מוגבלות מביא את זעקתה של הקהילה הזו כדי שבאמת הכנסת, שהיא –כך אני חושב, גוף שאמור להביא חוק וצדק לכולם שתרים את הכפפה ואנחנו רוצים לבנות עתיד יותר טוב למאות אלפי אנשים עם מוגבלות.

עבאס עבאס: אתמול, הייתי גאה בטקס במשכן הנשיא, כאדם שהיה שותף במיזם הבינ-מיגזרי לשילוב בתעסוקה של אנשים עם מוגבלות ומשהו נוסף, מדינת ישראל אישרה את האמנה הבילאומית לקידום זכויות אנשים עם מוגבלות וזו עבודה חשובה.

עבאס עבאס: אנחנו כארגונים לזכויות אדם רוצים שהמדינה לא רק תאשר אלא שתעשה בהתאם לרוח האמנה בשטח.

עבאס עבאס: תודה רבה לכם.

אילן גילאון: מאד מודים לך.

אילן גילאון: הצטרף אלינו עכשיו גם יושב ראש אקי"ם, המנכ"לית נמצאת כאן מן ההתחלה.

אילן גילאון: מגיעה לכם תודה גדולה לגבי הכנת היום הזה, שמוקדש לענין הקוגניציה, ולא חשבנו על התיקון הלשוני, למרות שאנחנו מנסים, עלינו לחשוב איך אומרים קוגניציה בשפה פשוטה.

אילן גילאון: אנחנו ממשיכים את אותו הדיון, הלובי לאנשים עם מוגבלות מתחיל בשעה שתים עשרה.

אילן גילאון: הגברת מירה פוירשטיין, הכנסת מתמודדת עם האתגר הזה ואני חושב שהיא מרימה בהצלחה רבה את ה"כפפה" הזו.

אילן גילאון: מרשה לה להתגאות במה שהיא עושה.

מירה פוירשטיין: בשנת 2006, הכנסת התקשרה עם שתי עמותות המפעילות תכנית שיקומית, לשילוב אנשים עם מוגבלויות בקהילה.

מירה פוירשטיין: קיבלנו חמישה עשר משתקמים, שילבנו אותם ביחידות הכנסת השונות בעבודות שאותן אפרט בהמשך.

מירה פוירשטיין: ב-2008, ביוזמת הכנסת ה-17, עשינו מהלך שאפשר לרשום עליו "שחור על גבי לבן", שאין לו אח ורע בשירות הציבורי, הכּנסת קלטה את העובדים האלה כעובדים מן המנין לכל דבר וענין ויש בינינו יחסי עובד מעביד.

מירה פוירשטיין: אפילו, באמצעות בני פפרמן, עשינו להם במשרד התמ"ת איבחון, נקבעה להם יכולת עבודה מופחתת אבל הכנסת לא קבעה להם שכר מינימום אלא לקחנו את יכולת העבודה המופחתת ואנחנו משלמים להם שכר חודשי לפי דירוג דרגה עם התוספות היחודיות, כמו שמקבל כל עובד כנסת.

מירה פוירשטיין: אצלנו הם עובדים לכל דבר וענין, כמו שאמרתי, הם משולבים ביחידות הכנסת השונות.

מירה פוירשטיין: טלפונאי במרכזיית הכנסת, סדרן מסייע, מזכירות בלשכת יו"ר הכנסת, אגף משאבי אנוש, חשבות הכנסת ושליחי דואר בוועדות.

מירה פוירשטיין: אנחנו כמובן מתמחים עדיין, מקבלים עדיין גם מעמותת "אלווין" וגם מעמותת "שק"ל", וכאן עלה הנושא איך אתה עושה את ההתאמה כך שתהיה הצלחה אז יש לנו רכזי השמה באמצעות העמותות, רכזים שנמצאים ומלווים וכשאני משלבת עובד כזה בעבודה אז מצמידים אליו רכז השמה שהולך אתו אל כל התחנות ומלווה את המשימות.

מירה פוירשטיין: יש לנו חמישה עשרה איש שהיו בעבר עובדי עמותות והיום הם עובדי כנסת, גם נכי צה"ל שהגיעו אלינו דרך שיקום של משרד הבטחון, נכי צה"ל עשו איבחון דרך התמ"ת, לחלק מן הנכים יש ליווי צמוד של משרד הבטחון בגלל המוגבלות שלהם, מלווה אותם כאן בכנסת יום יום ומשרד הבטחון מממן את הליווי וכל מה שקשור להתאמות, בין אם התאמות פיזיות ובין אם התאמות בעבודה, שילוב בכל פעילויות ההדרכה של הכנסת, עושים להם קורסים ביחידת המחשב או פעילויות רווחה ובקיצור, הם עובדים שלנו לכל דבר וענין.

מירה פוירשטיין: אני רוצה לומר, דיברו כאן על המסירות, על המוטיבציה אז אין מה להכביר במלים, יושבים אתנו כאן שני עובדים, אם הם יכולים להרים יד, סמדר ונדב, נדב עובד אצלנו כמסייע ביחידת הסדרנים וסמדר עובדת אתי באגף משאבי אנוש.

אילן גילאון: תודה רבה.

אילן גילאון: האם משלמים שכר לא מופחת לאנשים הללו?

מירה פוירשטיין: נקבעה יכולת עבודה מופחתת, היא היתה 75% היום היא עומדת על 80% - - -

אילן גילאון: האם היכולת של האנשים האלה היא באמת מופחתת לעומת אנשים אחרים בתחום שבו הם עובדים?

מירה פוירשטיין: הקביעה הזו נעשית על ידי התמ"ת, אני לא אשת המקצוע בענין.

מירה פוירשטיין: כאשר המומחים ממשרד התמ"ת באים למקום העבודה של אותו עובד מוגבל שאמור להשתלב, הם בודקים אותו בסביבת העבודה הטבעית ומשווים אותו לעובד שמבצע בדיוק את אותן משימות.

אילן גילאון: למה שהכנסת לא תהיה חלוצה בענין הזה ותקבע תקדימית שהיא מתחילה לעבוד עם שכר מינימום ולא מותאם.

נעמי מורביה: לכן אני אומרת שלא קבענו להם שכר מינימום לערך שעה, יכולת העבודה היא מופחתת, השכר שמשולם להם - - -

אילן גילאון: יכולת העבודה אולי מופחתת, אבל שהשכר לא יהיה מופחת.

מירה פוירשטיין: אנחנו עובדים לפי החוקים.

אילן גילאון: שוב, אנחנו ממשיכים את הדיון של הלובי, אמורה להגיע גם חברת הכנסת אורית זוארץ, לאט לאט נעבור נושאים, עד עכשיו דנו בתעסוקה ואנחנו מתגלגלים בנתיבים שונים כי הלובי הוא אנשים עם מוגבלות אז נדבר על דברים נוספים כמו נגישות ובכלל, האנשים המוגבלים - מה הם בתוך החברה שלנו?

אילן גילאון: מה אפשר לעשות?

אילן גילאון: מה אפשר לעשות בחקיקה?

אילן גילאון: אנחנו יושבים גם בדיון הבא.

נעמי מורביה: אני רוצה למחות קשות, על העובדה שכל הנושא הזה של תעסוקה נתמכת במפעלים המוגנים, אין בו יחסי עובד מעביד.

נעמי מורביה: אני מוצאת שזה - - -

לימור גדות: ב"המשקם" כן יש יחסי עובד מעביד.

נעמי מורביה: רק ב"משקם" אבל זה ב"המשקם", היוצא מן הכלל שמצביע על הכלל.

נעמי מורביה: מה שקורה הוא שאדם שעובד במפעל במסגרת תעסוקה נתמכת, במידה והוא עלה על סולם, נפל מן הסולם ושבר את גבו - האיש מופקר לגורלו, הוא לא מוכר, הוא לא מוכר על ידי שום גורם.

נעמי מורביה: אומרים לו: ממילא אתה נכה, היית במפעל הזה כי אתה נכה אז אתה עוד קצת נכה, לא נורא, זה בסדר.

נעמי מורביה: אז בשביל שבעה שקלים לשעה אתה יכול להמשיך להיות נכה.

נעמי מורביה: דבר שני, בנושא של תעסוקת אנשים עם מוגבלות.

נעמי מורביה: אני נפעמת מכל הסטטיסטיקות שמוצגות להלן אבל אני טוענת שיש בעיה עקרונית בהתייחסות לאנשים עם מוגבלות.

נעמי מורביה: אנשים עם מוגבלות הם לא מיקשה אחת אלא מורכבים משני פלחים עיקריים: פלח אחד הוא אלה שלקו במוגבלות בעוברותם, במהלך לידתם או בילדותם ואלה שלוקים במוגבלות במהלך החיים.

אילן גילאון: תם הזמן.

נעמי מורביה: אומר שני משפטים.

נעמי מורביה: אלה שלוקים במוגבלות בראשית חייהם, המימסד מכין אותם, איכשהו, ומביא אותם היום לקראת אפשרויות של תעסוקה, אם זה בהשכלה ואם זה מבחינת הגנה ואם זה מבחינת האפשרויות.

נעמי מורביה: הבעיה המרכזית היא של אנשים שלקו במוגבלות באמצע החיים.

נעמי מורביה: כי אז הם לוקים –כמו שאמר עורך הדין עבאס, הם מוכים פעמיים, הם גם מוכים בנכות וגם מוכים בגיל.

נעמי מורביה: מבחינת גילם איש לא יעסיק אותם.

נעמי מורביה: במשק שבו אנשים בני שלושים נחשבים מבוגרים ולא יכולים למצוא עבודה, אדם בן ארבעים, ארבעים וחמש לא כל שכן.

נעמי מורביה: הוא לא ימצא עבודה.

נעמי מורביה: רציתי להוסיף משהו למר לאוטמן, אני ממש מצטערת על שגורלו הֵמֶר עמו אבל בסך הכל האיש זכה כי הוא יכול לשלם למישהו שיגרד לו את האף ואילו ל 70% מן הנכים הקשים במדינת ישראל –ואני מדברת על אנשים שמרותקים לכסאות גלגלים ובמצבים קשים מאד, אין את היכולת לשלם לאדם שיגרד להם את האף כיוון שקיצבת השר"ם היא פחות ממחצית עלות אחזקת עובד זר.

אילן גילאון: תודה רבה.

אילן גילאון: דב עצמו אמר בעצמו שאפשר להגיד שזכה, כי יותר קל לו במציאות הזו.

אילן גילאון: סיגל פרץ, מנכ"לית אקי"ם, אני חוזר שוב על תודתנו לאקי"ם, שעזרו לנו הרבה מאד בהכנת היום הזה.

אילן גילאון: היתה גם הצגת "צ'יפס", אולי רמי ירצה גם להתייחס לזה מעט והנושא שלנו היום הוא קוגניציה, יכולת שכלית.

סיגל פרץ יהלומי: נפתח בתודה גדולה מאד ליושב ראש השדולה, אילן גילאון, על בחירת הנושא של היום הזה, נגישות קוגנטיבית.

סיגל פרץ יהלומי: אנחנו שמענו קודם מבני פפרמן את הנתונים לגבי אנשים עם מוגבלות שהיא יותר קשה ולגבי הקושי שלהם בשילוב בחברה ובתעסוקה, וכאן זה המקום להביט על אנשים עם הפיגור השכלי, האנשים עם המוגבלות השכלית.

סיגל פרץ יהלומי: אלה אנשים שאם נסתכל על הנתונים שעומדים בפנינו, זקוקים לכל סיוע בשילוב בתעסוקה וכן, אילן, אנחנו לא רוצים עוד "מעש"ים".

סיגל פרץ יהלומי: אתאר בקצרה את הצרכים.

סיגל פרץ יהלומי: אנחנו מדברים על 14,400 אנשים עם פיגור שכלי, בני עשרים ואחת, שגרים בבת הוריהם מתוך הרצון לגור בקהילה ורק כ- 3,350 מהם משולבים בתכניות תעסוקה במרכזי יום, בתכנית של " 21".

סיגל פרץ יהלומי: כל היתר - אין להם תכניות והם לא משולבים היום בתכניות של משרד הרווחה שזה היום תע"ס תעסוקה נתמכת ומרכז יום.

סיגל פרץ יהלומי: אלה שלושת התכניות שמשרד הרווחה מעמיד לשירותנו ולא סתם, לא סתם הם לא משולבים ולא סתם הם לא נכנסים.

סיגל פרץ יהלומי: אקי"ם יזמה מחקר בחודשים האחרונים שממש בימים אלה מתגבש ויש לנו כבר מסקנות ביניים, מחקר איכותני, בדקנו עם האנשים עצמם, במסגרת הסינגור העצמי וגם לזה יש למצוא מילה, זכות הבחירה של אנשים להגן על עצמם.

אילן גילאון: פעם ראשונה שאני נעזר להכין נאום בשפת הקודש ושירה עזרה לי.

אילן גילאון: היא עזרה לי - תקצר היריעה מלתאר.

סיגל פרץ יהלומי: כשאתה שואל את האנשים עם המוגבלות על רצונם ועל זה שהם נמנעים מללכת למע"ס ואתה שואל את האפטרופסים שלהם אז אתה מגלה שתי בעיות מרכזיות שבגינן הם לא משלבים את עצמם בתעסוקה: הבעיה הראשונה מבחינתם היא "היעדר מימשק עם אוכלוסיה נורמטיבית לצד התעסוקה עם קבוצת השווים" כלומר, הם היו רוצים לראות את עצמם עם חברים שכמותם, בשוק העבודה החופשי, אבל, בשוק העבודה החופשי ולא במע"ש מוגן.

סיגל פרץ יהלומי: כן להשתכר כראוי ויושב הראש מדבר כאן עם איזושהי מרירות על חוק שכר מינימום מותאם – הלוואי עלינו, כלומר, הלוואי אצלנו שכר מינימום מותאם.

סיגל פרץ יהלומי: זה קורה אצלנו אבל לא בהיקפים שהיינו רוצים שזה יקרה כי בשבילם להרוויח חמישים שקל במע"ש או תשע מאות שקל במקום אחר זה הבדל שהוא בחזקת "עולם ומלואו", והוא משפיע גם על הדימוי העצמי, וגם למשפחות שלהם זה דבר נהדר.

סיגל פרץ יהלומי: זה נושא אחד שעלה מאד חזק מן המחקר האיכותי, הרצון לעבוד עם עם קבוצת השווים בחברה הנורמטיבית.

סיגל פרץ יהלומי: לעניין מיצוי של הפוטנציאל שלהם, מבחינתם המע"ש לא נותן להם את זה, זה מגוון מצומצם מאד של אפשרויות, לא נזלזל באפשרות של אריזת כפית ומזלג ל"אל על" זה בסדר אבל זה צריך להיות בהתאמה, לא לכולם, לא כל האנשים עם הפיגור צריכים להיות שם ומבחינתנו פתיחה של תעסוקה ושל רצף תעסוקתי אחר הוא הפתרון.

סיגל פרץ יהלומי: בימים אלה, אנו שוקדים עם משרד הרווחה על פתיחת מסגרות חדשות, לעשות איבחון תעסוקתי כמו שקורה בשיקום ומבחינתנו זה יתן את המענה הנכון.

סיגל פרץ יהלומי: לעניין המוכנות של האנשים בקהילה, לקלוט אותם בתעסוקה.

סיגל פרץ יהלומי: חברת הכנסת אורלי לוי התייחסה לזה וגם משה מטלון ואני אקצר.

סיגל פרץ יהלומי: אין ספק שחשיפה של ילדים מגיל גני הילדים ובתי הספר עד לילדים שלנו לילדים עם מוגבלות בכלל מגיל צעיר, ולא רק באופן של שני ימים בשנה או הצגת הדירה של אקי"ם שבאה להופיע בפני בית הספר, אלא, באופן שוטף ויומיומי תפתח אותם כמעסיקים עתידייים לקלוט אנשים עם מוגבלות.

סיגל פרץ יהלומי: ראינו את זה בגרמניה וראינו את זה במדינות מתקדמות בעולם, כיתות של עשרים וחמישה ילדים שחמישה מהם הם עם מוגבלות והסייעת הצמודה לחמשת הילדים עם מוגבלות נותנת את המענה ומדי פעם הם יוצאים ללמוד בנפרד אבל רוב שעות היום הם ביחד וזה המענה האמיתי, החינוכי האמיתי, לפתוח את החברה הישראלית לקלוט אנשים עם מוגבלות.

סיגל פרץ יהלומי: תודה רבה.

גבריאל סלח: שלום, אני בן חמישים ושתיים.

גבריאל סלח: אני חולה ALS - ניוון שרירים, אני חולה במחלה חמש שנים וארבעה חודשים.

גבריאל סלח: אני גר באשקלון, אני גם נכה צה"ל, שירתתי ביחידת צנחנים מובחרת הייתי באל עריש ב-78'.

גבריאל סלח: אנסה לתמצת את סיפור חיי בשלש דקות.

גבריאל סלח: עד לפינוי באוגוסט 2005 הייתי ממונה על האחזקה בצפון רצועת עזה בישובים אלי סיני, דוגית וניסנית.

גבריאל סלח: כל צפון רצועת עזה היה באחריותי המלאה, אני הייתי הממונה.

גבריאל סלח: הובטח לי –כעובד המועצה, שכשיפנו אותי אז ידאגו לי לעבודה.

גבריאל סלח: בספטמבר 2006 נתגלתה המחלה, שנה אחרי הפינוי.

גבריאל סלח: אני רוצה להגיד לכם, גבירותי ורבותי, שמאז שנתגלתה המחלה היא הדבר הכי נוראי שיכולה לקרות לבן אדם, מחלת ה ALS היא המחלה הכי קשה בעולם, אין מחלה יותר קשה, תוחלת החיים של חולי ALS בין שנתיים לחמש שנים, יש נדירים כמו דב לאוטמן, הוקינס ועוד שגם אני ביניהם.

גבריאל סלח: המקצוע שלי הוא "מומחה לבטיחות וניהול מקומות עבודה", סיימתי את הלימודים ועבדתי שמונה שנים כממונה בטיחות.

גבריאל סלח: אני הראשון בישראל שפתח את ספר החוקים כמומחה לבטיחות במקומות עבודה, אני היחיד בישראל, אין עוד אחד בישראל שיש לו את תואר הזה.

גבריאל סלח: באשדוד, מנהלת, - - -

אילן גילאון: תנסה לקצר.

גבריאל סלח: אני מסתובב בעולם ולא יכול להיות שבמדינות עולם השלישי, כמו הפיליפינים, מתייחסים לבעל מוגבלות כמו מלך, זה בעולם השלישי ואצלנו הוא אפס.

גבריאל סלח: אני גר באשקלון, מתנדב בעמותת נגישות באשקלון ואני חבר מרכז המידע של עירית אשקלון.

גבריאל סלח: ממשלת ישראל, החליטה לעשות פיילוט בבקעה אל גרבייה, ראש העין ואשקלון, אני חבר מרכז המידע ואני מתנדב.

גבריאל סלח: לפני שלש שנים התקיים תרגיל בבית החולים "ברזילי" באשקלון.

עפו אגבאריה: בלי הפרטים.

עפו אגבאריה: יש עוד הרבה דוברים.

גבריאל סלח: אני מבקש שאנשים כמוני עם השכלה גבוהה ויש המון המון אנשים, אף פעם לא באו אליי, אפילו לא פעם אחת לא באו אלי אל הבית שלי ושאלו אותי: האם אתה רוצה לעבוד?

גבריאל סלח: האם לעזור לך?

גבריאל סלח: אף אחד, יש לי ידע ואני יכול לתרום הרבה, כמו שהתנדבתי מ- 77' אני יכול להמשיך, מבקש לתת לי את ההזדמנות כמוני לנתב את הדבר הזה על מנת לעזור למדינת ישראל.

גבריאל סלח: תודה רבה.

אילן גילאון: תודה רבה לך.

אילן גילאון: היתה לנו התלבטות האם לעבור לאולם "שאגאל" אבל לא נעבור לשם, יש עוד מספר אנשים בחוץ ותהיה פה איזושהי מצגת בהמשך.

אילן גילאון: אני רוצה ברשותכם, בחצי דקה, לקרוא משהו מאד כללי, כמו שאפשר להפיק אחרי דיון כזה בוועדה, שהיא באמת מאד כללית, כי המבחן האמיתי בסופו של דבר הוא מי מקבל ומי משלם, בסופו של דבר.

אילן גילאון: זו צריכה להיות מלחמה ומאבק אבל על זה נדבר בפתיחת הדיון הבא, אני רק אקרא כאן את ההודעה של הועדה, אנחנו נצביע עליה.

אילן גילאון: הועדה קוראת למשרד התמ"ת ולמשרד הרווחה להגביר המודעות בקרב המעסיקים לחשיבות קליטת אנשים עם מוגבלות לעבודה.

אילן גילאון: הועדה קוראת למשרדי הממשלה הרלבנטים לפעול לשיפור המסגרת הארגונית לטיפול בקליטתם בעבודה, של אנשים עם מוגבלות, ליצור מנגנונים נוספים לעידוד מעסיקים ובהם שינוי התקנות בדבר התאמות במקומות העבודה.

אילן גילאון: זוהי רוח הדברים שיוצאת מכאן.

אילן גילאון: יש הרבה חקיקות וחוקים קטנים אבל החוק הכי חשוב שאי אפשר לחוקק אותו הוא שאנשים יהיו בני אדם ואנחנו לא מסוגלים לחוקק את החוק הזה.

אילן גילאון: לכן, כאילו אני מסכם ואומר באופן טבעי כזה ו"גולש" אל הדיון הבא למרות שהוא התחיל קודם, אלה החיים, אז לא נעבור, אני חששתי שיימצאו אנשים בחוץ אבל להעביר את כולם יהיה קשה.

קריאה: יש להוסיף את משרד הרווחה ומשרד הבריאות.

קריאה: בעד – רוב

אילן גילאון: ההחלטה נתקבלה פה אחד.