ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 18, פרוטוקול מספר 583, 2011-12-06 10:00

עפו אגבאריה: שלום לכולם, אנחנו נפתח את הישיבה של ועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

עפו אגבאריה: היום ה-6.12.2011, י' בכסלו תשע"ב.

עפו אגבאריה: הנושא, במסגרת ציון שבוע הסוכרת הבינלאומי, הצורך בסייעות לילדים הסובלים מסוכרת נעורים.

עפו אגבאריה: אורחים נכבדים, אנחנו היום מדברים על כחמשים אלף סכרתיים שמזוהים כחולים בסוכרת נעורים - סוג 1, כאשר מתוכם כחמשת אלפים ילדים.

עפו אגבאריה: התפלגות הילדים הצעירים היא כ-150 ילדים חולים בטווח הגילאים בין 0-4 וכ-320 ילדים חולים בטווח הגילאים שבין 5-8 שנים.

עפו אגבאריה: על פי המידע מן השטח והנסיון הרב שהצטבר בשנים האחרונות, ניכר כי לילדים הסוכרתיים בטווחי גיל 3-9 והמצויים במסגרות חינוכיות שונות, יש צורך מהותי בליווי והנגשה רציפה של סייעת.

עפו אגבאריה: הבעיה של ילדים סכרתיים –למי שלא מודע לה במאת האחוזים, היא שהם צורכים את האינסולין והאינסולין זו תרופה שאי אפשר לקבל אותה דרך הפה אלא יש להעביר אותה ישר אל הדם.

עפו אגבאריה: זה מה שעושה בדרך כלל הפנקריאס.

עפו אגבאריה: הילדים האלה בעצם נולדים ללא פנקריאס או ללא תפקוד של הפנקריאס וכאן הבעיה.

עפו אגבאריה: יש לקחת בחשבון שילדים בגיל כזה, של חינוך מגיל שלש והלאה, הם בגיל כזה שעדיין לא מפנימים את הבעיה והם יכולים להיות תחת השפעה של ילדים אחרים.

עפו אגבאריה: להסביר להם את חומרת הבעיה - איך לא לקחת דברים אחרים שיכולים להשפיע על הסוכרת שלהם, זה די קשה.

עפו אגבאריה: דבר שני הוא השאלה איך מתבצע הטיפול.

עפו אגבאריה: כמו שאמרתי הטיפול הוא באמצעות אינסולין ויש להעביר אותו ישירות אל הדם -אם זה על ידי הזרקה או משאבה.

עפו אגבאריה: מה שלא יהיה, ילדים בגיל כזה, נורא קשה לאזן אותם בגלל הגיל ובגלל הצרכים שלהם לכן, אנחנו ביקשנו את הדיון הזה כי לדעתנו חשוב מאד שיהיה ליווי בגילאים הרכים ובגיל המוקדם הזה, שיקבלו ליווי של סייעות, שיעקבו אחרי איזון הסוכרת בזמן, יעקבו אחרי רמות הסוכר בדם, יעקבו אחרי ההתנהגות של הילדים, אחרי מילוי הדיאטה שהם אמורים לשמור במשך התקופה שהם מחוץ לבית, ולכן, אנחנו התאספנו פה ואני מקווה שמתוך הדיון נוכל לצאת עם מסקנות בתשובה לשאלה מה אפשר לשפר במערך הלימודים של הילדים בגילאים האלה.

עפו אגבאריה: אלה היו דברי פתיחה ואני עובר לנציגת משרד החינוך.

עירית ליבנה: הועדה היא ועדה משותפת למשרד הבריאות ולמשרד החינוך, ויש לה כבר וותק של מעל תשע שנים של פעילות משותפת ומתואמת תוך הבנה רפואית, חינוכית וארגונית.

עירית ליבנה: אציין שבשלש השנים האחרונות, הוועדה כל הזמן מקפידה להיטיב את הצד הארגוני של הנושא הזה, של תיקצוב, של אירגון, של בקרה, של ראיון של מנהלי בתי ספר ומנהלות גן, כדי לדעת האם השירות ניתן והאם הסייעות עברו את ההכשרה הנדרשת.

עירית ליבנה: זאת אומרת, עשינו shifting מאד משמעותי ושידרגנו את כל הנושא הזה ברמה העקרונית.

עירית ליבנה: לימדנו את הרשויות להנגיש כמו שצריך, הכל עבר השנה למהלכים ממוחשבים יותר, שזה תהליך שהוא לא קל לרשויות ולא קל בכלל ואנחנו מודעים לכך אבל, אנחנו בסך הכל מקפידים, גם על התנהלות נכונה, אלה כספי ציבור ומעבר לילד החולה ולמשפחה, יש פה מהלכים חשובים שהם צריכים להיות מאורגנים, שקופים ומסודרים.

עירית ליבנה: ילדי הסוכרת הם חלק מתוך המענה של ליווי לתלמיד, שהועדה הזו הוקמה לשמו.

עירית ליבנה: הועדה הזו היא ועדה שנותנת מענה לילדים בחינוך הרגיל -ואני רוצה להקפיד ולהדגיש את זה, כי בחינוך המיוחד זה מהלך שונה.

עירית ליבנה: אנחנו מדברים על החינוך הרגיל ועל ילדים משולבים בחינוך הרגיל, על פי חוק חינוך חובה.

עירית ליבנה: מדינת ישראל קבעה חוק חינוך חובה מגיל חמש או על פי צו הרחבה במקומות מסויימים, והשירות הזה ניתן על פי המפתח הזה וההקפדה על פי חוק חינוך חובה.

עירית ליבנה: מיד נדבר על הבעייתיות שמעבר לכך.

עירית ליבנה: הרשויות הן הגורם המייצג כדי לִפנות, הם פונים, הם מצרפים מסמך מן הרופא המטפל ומסמך פסיכו-סוציאלי-התנהגותי, הועדה מתכנסת, ועדה בינמישרדית -משרד הבריאות עם משרד החינוך, היא דנה, מראיינת, שומעת, מתייעצת עם הרופאים, עם המרפאות –מקיימת אתן קשר, מאשרת, מעבירה מסמך והכסף -התיקצוב לרשות מועבר ישירות דרך מינהל התשלומים של משרד החינוך, צבוע, מוגדר, פֶּר ילד - - -

עפו אגבאריה: האם יש הגבלות תקציביות?

עירית ליבנה: רגע, פר ילד, פר מוסד, פר שעות.

עירית ליבנה: העקרון הוא מתוך החלטה אצל סגן שר הבריאות ומשרד החינוך, ולפיו בעלות הזו נושאים ארבעה גורמים: משרד החינוך, משרד הבריאות, האוצר והרשות המקומית, כשכל אחד מהם צריך לצאת ברבע מן העלות הזו.

עירית ליבנה: זאת אומרת שהמדינה מעבירה לרשות המקומית 75% מעלות ההעסקה והרשות מוסיפה את שלה.

עירית ליבנה: כלל נוסף הוא שיש נוהל מאד ברור איך מכשירים את הסייעת והסייעת צריכה לעבור את ההכשרה במרפאה שמטפלת,היא מקבלת אישור ויש נוהל מאד ברור של משרד הבריאות.

עירית ליבנה: מה שאנחנו דורשים ממערכת החינוך, הרי המגרש הוא מגרש של המערכת הוא שיהיה הליך חינוכי בצוות כולו.

עירית ליבנה: זה לא ש"יש סייעת אז אני פטור" אלא שהאחריות עדיין נשארת על המערכות גם כשיש סייעת זאת אומרת, אין פטור בנושא.

עירית ליבנה: יש הקלה בתפעול היומיומי ובתפקוד אבל זה לא ש"יש את הסייעת ואני פטור" – ממש לא.

עירית ליבנה: וזה אחד מן הדברים שאנחנו חושבים.

עירית ליבנה: כשהילד מתבגר, לאט, לאט -ולכן ההתנהלות והדוח הפסיכוסוציאלי מאד חשוב לנו, אנחנו "גומלים" אותו לאט לאט.

עירית ליבנה: כשהוא מגיע לעצמאות טיפולית אז אנחנו לאט לאט מורידים את היקף הסיוע כי למעשה, שילד בן תשע או עשר צריך לקבל אחריות על עצמו ומבחינה חברתית, כשילד בן תשע עשר הולך עם איזו "נאני" אחריו זה לא טוב לכן, אנחנו חושבים שהתהליך צריך להיות תהליך משולב.

עפו אגבאריה: הזכרת שהרשויות המקומיות יש להן את הרבע הזה, האם באמת כל הרשויות המקומיות נותנות את החלק או שיש רשויות מקומיות בפריפריה למשל, שהן יותר עניות ולא יכולות לתת את - - -

עירית ליבנה: אלו דווקא אלו שמקפידות.

עירית ליבנה: ברמה העקרונית זו החלטה והחלטה היא כזו.

עירית ליבנה: לא הגיעה אלינו אל הועדה תלונה לפיה רשות לא מוסיפה את החלק שלה לכן הבקרה שלנו, כשאושרה הקצאה של מספר שעות, אנחנו בבקרה שאכן הילד מקבל, כמשתמש קצה, מקבל את ההקצאה.

עירית ליבנה: אנחנו מנסים לשפר, להיות בקשר, לראות איזה מהלכים מתקיימים, אנחנו בדיונים עם כל רופאי הסכרת ומרפאות הסכרת וקבענו אתם שוב פגישה, להבנות בין המרפאה לחינוך לעצמאות ולליווי של המרפאה המקצועית עם המערכת החינוכית.

עירית ליבנה: אין ילד סכרתי שפנו לגביו ולא קיבל הקצאה אלא אם הוא מאד בוגר שדנו - - -

עפו אגבאריה: זה יותר מתשע.

אורי אורבך: האם זו הקצאה אחידה?

עירית ליבנה: כל ילד לפי הצורך של הטיפול הפולשני, של הבדיקה ואו הזריקה - הוא מקבל.

אורי אורבך: עד שבעים שעות?

עירית ליבנה: עד חמש שעות ואנחנו מדברים על שעות יומיות לפי ימי לימוד בפועל, זאת אומרת שזה לא לחופשות ולא לקייטנות אלא לפי המערכת הפורמאלית, מספר ימי לימוד בפועל לפי המיגזר, מותאם ממש ולכן במערכת עצמה, זאת אומרת אנחנו מקפידים שלא יהיו "זליגות" מצד אחד ושלא יהיו חוסרים בצד השני.

אורי אורבך: האם יכול להיות במקום מסוים שקבל ילד מסוים ארבעים שעות ואחר יקבל עשרים?

עירית ליבנה: לא, ממש לא.

אורי אורבך: יש מקומות שלומדים יותר ימים.

עירית ליבנה: עכשיו אנחנו מדברים על החסרים.

עפו אגבאריה: האם ידוע לך על מישהו, ילד, שלא קיבל מענה?

עפו אגבאריה: לנו ידוע שהיו ילדים שלא הלכו למסגרות בגלל שלא היה מענה לבקשות שלהם.

עירית ליבנה: היעדר מענה הוא לילדים בגילאי 3-5 שלא במסגרת חוק חינוך חובה או שהם מעל גיל 10 או 11, אנחנו גמישים בזה אבל זה התהליך של העצמאות והליווי.

עירית ליבנה: אני -וחברי לוועדה יגידו, שכשהגיע מקרה לוועדה שנדרש -על פי המסמך הרפואי, לא זכור לי שלא ניתן מענה ושוב, בהגבלה של הגיל הצעיר.

עפו אגבאריה: אבל ידוע על מספר מקרים שלא קיבלו.

עירית ליבנה: האם הוגשו לוועדה?

עפו אגבאריה: כן.

עירית ליבנה: מתחת לגיל חמש - אני אומרת שוב, זה ייתכן.

עירית ליבנה: אני לא זוכרת מקרים כאלה.

עפו אגבאריה: נשמע מישהו מן השלטון המקומי.

מיכל מנקס: ברשות

מיכל מנקס: כם רוצה לדבר על זכויות לשוויון.

מיכל מנקס: בראש ובראשונה מבקשת להודות לכל הנוגעים בדבר.

מיכל מנקס: אני מבקשת לציין שקודם כל אני שמחה משום שהתקדמנו התקדמות רבה מאד בכל הקשור להכרה בזכאותם –או במיסוד ההכרה בזכאותם של ילדים סכרתיים -ואני מדגישה - על מערכת החינוך הרגיל, אלא שלצערי ישנן מספר סוגיות לא פתורות.

מיכל מנקס: ברשותכם, "אצמד אל הנייר" כדי שלא לטעות.

מיכל מנקס: סוגיה ראשונה נוגעת להגדרה של תפקיד חדש שלא מופיע בדוח העיסוקים של משרד הפנים, על הרשות המקומית לאייש -ובעצם להעסיק, את אותן סייעות.

מיכל מנקס: ככל שלמדתי -ואני מכירה את הנושא, אנחנו מכירים מושגים, אנחנו, בשלטון המקומי מכירים מושגים מתחום החינוך, דמות בעלי תפקיד כגון סייעת, סייעת בגני הילדים, סייעת אישית בהקשר של חינוך מיוחד, מלווה אישית כפי שמגדיר את זה משרד הבריאות ולעומת זאת, חונכים או סייעות כפי שמגדיר חוזר מנכ"ל, וכל זה בהקשר לאוכלוסיות מאד רחבות של ילדים שזקוקים לליווי צמוד.

מיכל מנקס: גם ברפרוף הקצר שערכתי במסמכים של מרכז המחקר, אני רואה שבהחלט מדברים על חוזר מנכ"ל משרד החינוך ועל חוזר מנכ"ל משרד הבריאות ואין התייחסות לחוזר של משרד הפנים.

מיכל מנקס: כל זה מהווה בעיה.

מיכל מנקס: כשאני קוראת את חוזר מנכ"ל משרד החינוך שנכנס לתוקפו ב-1 בספטמבר שנה זו, אני קוראת -ושוב אני מדגישה, תפקיד חדש שלא היה כמותו קודם לכן והוא קרוי סייעת רפואית.

מיכל מנקס: תפקידה –וזה מצוטט מתוך החוזר, "ניטור רמת הסוכר והזרקת אינסולין לילדים".

מיכל מנקס: אני רוצה לסייג: אני לא מתחום הרפואה ולא מתחום המשפט אבל אנחנו מכירים מצבים ואחד הסיכונים בסכרת הוא שימוש בגליקוגן, הזרקתו והפעלת שיקול הדעת מתי לעשות זאת.

מיכל מנקס: לסכם את זה: אין הנחיות, או התיחסות של המשרדים לכישורים נדרשים למעט חזרה לחוזרי מנכ"ל של שני המשרדים, משרד החינוך מגדיר כפי שאתם יודעים וזה עלה בדיוני הוועדות, הצורך בהשכלה הוא שתים עשרה שנות לימוד.

מיכל מנקס: לחילופין, במוסדות החינוך המיוחד, היות ובהם מאויישת אחות מוסמכת, מוטל עליה התפקיד בהקשר הזה.

מיכל מנקס: לא רק כך, אלא שאין הלימה בין הגדרות או קריטריונים להשכלה הנדרשת ולכישורים של בעל התפקיד החדש –סייעת רפואית, ואני אצטט: "בהתייחס לתלמיד מדובר על תלמיד שנדרש לטיפול פולשני בשיגרה או לתלמיד עם מצב בריאותי חריג".

מיכל מנקס: בהתייחס לסייעת הרפואית "על הסייעת לפעול בשיגרה ובמצבים קיצוניים, במצבים הקיצוניים עליה לפעול על פי הנחיות פרטניות של הרופא המומחה ושל ההדרכה שקיבלה במרפאה בה מטופל הילד, במידת הצורך ועל פי שיקול דעתה תקיים התייעצות עם ההורים ותקבל החלטה בהתאם למצב סיוע מקצועי או פינוי חירום".

מיכל מנקס: רבותי, מדובר בידע ואחריות שנדרשים ממי שסיימה שתים עשרה שנות לימוד ואני חושבת שהמדינה מטילה פה אחריות על אדם ללא השכלה בתחום בריאותי להפעיל טיפול ושיקול דעת על חיי אדם.

מיכל מנקס: אז דבר אחד שאני ממש מבקשת הוא קודם כל את שיתופי הפעולה בין המשרדים ויש לברך עליהם, להרחיב למשרד - - -

עפו אגבאריה: עוד נשאל את משרד הבריאות על הענין הזה.

מיכל מנקס: זה דבר אחד בהקשר לפרופיל העיסוקי.

מיכל מנקס: בנוסף, תנאי ההעסקה וזכויות העסקת הסייעות.

מיכל מנקס: כולנו רוצים לקוות ולהאמין שהורה צריך לשלוח את ילדו למוסד החינוך בכל גיל ואגב חוק ההרחבה, היה וייכנס חוק החינוך לתוקפו, תחילת היישום תהיה מגיל שלש והוא ייקרא גיל חובה, הגם שיהיה בהדרגה אנחנו מדברים על לפחות הכפלה של מספר הילדים - - -

אורלי לוי אבקסיס: האם רק מדברים רק על מקום שבו יש צו הרחבה לחינוך חינם מגיל שלש?

מיכל מנקס: כרגע זה חל במקום שיש צו הרחבה אבל היום יש דיונים ואגף המיפוי במשרד החינוך ביקש נתונים סטטיסטיים מן הרשויות כדי להיערך היה ויוחל החוק בעת הקרובה.

מיכל מנקס: אני רוצה להסב את שימת לבכם לכך שלפי תנאי העסקה וזכויות של סייעת כפי שהם מוגדרים בפרופיל העיסוקים, היא תועסק בדירוג המינהלי.

מיכל מנקס: עירית ציינה את השתתפות המדינה ב-75% מעלות ההעסקה ואני רוצה לשבר את האוזן, מדובר ב-25 שקלים ברוטו לשעה, - - -

עפו אגבאריה: כמה שעות שבועיות?

מיכל מנקס: בין שעתיים וחצי למכסימום שלושים שעות שבועיות - מה שיוצר בעיה נוספת, כי דירוג מינהלי בשלטון המקומי הוא 42 שעות שבועיות, זאת אומרת, שאנחנו צריכים לגייס עובדת בידיעה ואגב, יש כאן מסמכים שסותרים את התיקונים לחוק, יש כאן תיקונים שמצביעים על כך שהסייעת לא יכולה להיות קבועה.

מיכל מנקס: ככל שאני מכירה את החוקים שקשורים בהעסקת - - -

עפו אגבאריה: מה זאת אומרת שהיא צריכה להיות קבועה?

מיכל מנקס: בהנחיות חוזר מנכ"ל השלטון המקומי שלא תוקנו עדיין - - -

עפו אגבאריה: האם זו עובדת קבלן?

מיכל מנקס: אוה! אני לא רוצה להגיד מה זה, אני לא יודעת, אני יודעת לקרוא, אני יודעת לצטט חוזרי מנכ"ל, אני רוצה לומר -ושוב חוזרת ואומרת: תיאום בין המשרדים לא היה 'סגור' לחלוטין וזה פוגע גם בילד ובוודאי שבזכויות הסייעת ודמותה.

מיכל מנקס: אני רוצה לחזור על דבר אחד קטן.

מיכל מנקס: נמסר פה –וכך מצוטט בחוזר, שהסייעת היא בעצם אחת מצוות בית הספר ותפקידה –כפי שמוגדר תפקידה, אז כפי שמוגדר תפקיד של סייעת -אם זה לחינוך מיוחד או אם זה סייעת רפואית, ונשמח להגדיר את התפקיד מחדש, ביום טיול אין אפשרות להוציא את הסייעת כך שההורים מאלצים להצטרף, או מי מן האנשים שהם סומכים עליהם, כמו כן בעיית מילוי מקום, העסקה של חמישה ימים בשבוע כשהילד לומד ששה ימים בשבוע וכו'.

עדינה יוסף: אני חברה בוועדה, יחד עם עירית הקמנו את הועדה הזו, עם משרד הבריאות, שנים רבות כפי שהוזכר.

עדינה יוסף: אני אתייחס לנקודה של ההכשרה, שהיצגת אותה, מבחינת משרד הבריאות הדבר מוסדר.

מיכל מנקס: לא דיברתי על הכשרה, דיברתי על הגדרת התפקיד.

מיכל מנקס: אני צריכה לפרסם מודעת דרושים בעיתון לקבלת סייעת רפואית ואני לא יודעת מה אני מורה לכתוב מעבר לשתים עשרה שנות לימוד, ואני לא חושבת שזה תקין.

עדינה יוסף: מי שמגיעה צריכה לעבור הכשרה ממוקדת לצרכים של אותם ילדים שמקבלים את האישור.

עדינה יוסף: כפי שאת אומרת לא מדובר באחות שיש לה את הרקע והידע לטפל במצבים שונים אלא באיש שאחריותו על ילד אחד, ולגביו הוא לומד את התפקיד שלו, יחד עם המשפחה ויחד עם המִרפאה המטפלת והדבר הזה מוסדר בחוזר מנכ"ל.

עדינה יוסף: לגבי ההיקפים אני יכולה רק לחזק את מה שדיברנו, אנחנו יושבות בוועדות האלו יחד ומתייעצות ויש גמישות -כמו שאת אמרת, גם לפי מצב של ילד, יש ילדים גדולים במצבים קיצוניים שכן מקבלים שעות ויש ילדים -וקיבלנו פניות מהורים "הילד שלי עצמאי, אנחנו לא זקוקים לשעות האלו" אז הגמישות הזו בסייעות היא דינמית והיא משתנה מדי שנה גם בהתאם לאוכלוסיות הילדים.

אורלי לוי אבקסיס: טיול?

עדינה יוסף: שעות שהילד בבית ספר תחת חוק חובה, אז טיול הוא גם חובה.

אורי אורבך: טיול הוא בדרך כלל הרבה שעות.

מיכל מנקס: חבל שמשרד הבריאות עונה.

מיכל מנקס: אני מדברת ממקום שמכיר את השלטון המקומי, אתה לא יכול לקבל אב בית, לדוגמה, ולדרוש ממנו להתלוות לטיול הבית ספרי או ליום הקהילתי כי זו האג'נדה.

מיכל מנקס: אם ההגדרה ברורה ואם צריך -ואני בטוחה שצריך, שהסייעת תתלווה לתלמיד אז צריך להגדיר את זה וצריך לכתוב את זה בתנאי ההעסקה ובדרישות התפקיד.

עפו אגבאריה: האם לא העליתם את זה בפני הועדה?

מיכל מנקס: לא ייצגתי את השלטון המקומי בדיונים קודמים ואני לא יודעת לומר.

עפו אגבאריה: דבר כזה היה צריך להגיע לוועדה אבל יש לי שאלה.

עפו אגבאריה: איך פתרו את הבעיה של הילדים?

עפו אגבאריה: מאה חמישים ילדים מאפס עד ארבע שהם עדיין לא במסגרת, איך משרד הבריאות פתר את זה?

מיכל מנקס: יש לנו כאן

מיכל מנקס: מספר משפחות שיכולות להסביר איך לא פתרו את הבעיה.

אורלי לוי אבקסיס: שלחו אותם לאמא בבית, אנחנו רוצים תעסוקה - - -

עפו אגבאריה: זו הבעיה.

עפו אגבאריה: כן, אנחנו רוצים שהם יעבדו יותר אבל מצד אחר אנחנו קוראים להם לשבת בבית.

עפו אגבאריה: חבל שהענין הזה לא הגיע לוועדה, אני מקווה שאולי לקראת הדיון הבא זה יהיה כבר.

מיכל מנקס: אני רוצה לחדד את הנקודה.

מיכל מנקס: אם יורשה לי, לפני שעוברים, אני רוצה לחדד.

מיכל מנקס: הטיעון שלי הוא לא בכדי להסיר אחריות אלא נהפוך הוא, אני חושבת שטוב שנתקבלו ההחלטות הללו, אני חושבת שצריך להעלות את רף הקבלה ואם כתוב "רפואי" אז צריכה להיות התייחסות לזה וחלילה שלא - - -

עפו אגבאריה: אבל למה לא פניתם קודם לוועדה?

מיכל מנקס: אני לא יודעת, אני לא יכולה לענות אבל אני שוב שואלת את משרד הפנים.

אורלי לוי אבקסיס: לתת להם כתובת, לפחות להורים שנמצאים פה, מי הכתובת אליה הם פונים?

שלמה אלישר: כיוון שאנחנו לא אחראים על ילדים מגיל שלש ומעלה, אלא על פי חוק מעונות יום שיקומיים אנחנו מקבלים ילדים מגיל חצי שנה ועד שלש שנים אז עד סוף של השלש השנים,

עפו אגבאריה: מה זאת אומרת "עד שלש"?

עפו אגבאריה: מאפס עד שלש?

שלמה אלישר: מגיל חצי שנה עד גיל שלש.

עפו אגבאריה: אז מגיל שלש עד חמש, איפה נמצאים הילדים?

שלמה אלישר: תיכף אדבר גם על זה.

שלמה אלישר: אנחנו למעשה, ביישום של חוק מעונות יום שיקומיים אנחנו מטפלים גם בילדים עם צרכים רפואיים מורכבים שהם בעצם מלוווים בסייעות מקומיות.

שלמה אלישר: מי שלמעלה מכשיר את הסייעות המקומיות הוא למעשה משרד הבריאות, היחידה להתפתחות הילד ושיקומו במשרד הבריאות, והיא למעשה אמורה לתת מענה להכשרה מקצועית הפורמאלית.

שלמה אלישר: בהתייחס לשאלה של גיל שלש עד חמש, יש פה לקונה, עירית יכולה לדבר על זה.

שלמה אלישר: אנחנו הקמנו עכשיו ועדה בינמשרדית כדי להתמודד עם הענין הזה.

שלמה אלישר: אנחנו מקבלים פניות - - -

עפו אגבאריה: האם זה עדיין בהתחלה או שיש כבר איזושהי תכנית פעולה או משהו בשטח?

שלמה אלישר: לפני מספר שבועות, הוקמה ועדה בינמישרדית עם חינוך, בריאות רווחה, לצורך טיפול בלקונה הזו של ילדים בגילאי שלש עד חמש לא מכוסים בחוק, ילדים בעלי צרכים רפואיים מורכבים שזקוקים בבית הספר לליווי של סייעת רפואית בבית הספר ולא מכוסים בחוק, הוקמה ועדה בינ משרדית ואנחנו מגבשים הצעות לדיון בין שלושת המנכ"לים ואולי בין שלושת השרים.

שלמה אלישר: האוצר נוסף.

שלמה אלישר: העלינו שלש אפשרויות, הרחבת החוק, הצעת מחליטים וגם אולי כיוון של חקיקה.

אורלי לוי אבקסיס: יש הצעת חוק בוועדת שרים לענייני חקיקה שמדברת על כך ואני שמחה שגם התעוררתם וציינתם את הלקונה הזו שלגילאים שלש עד חמש אין את הנושא הזה וצריך להבין, שילדים בגיל הזה, יש להם את היכולת לקבל ולבנות את 'ארגז הכלים' שלהם להמשך.

אורלי לוי אבקסיס: זה בעצם בונה להם את המסלול שבו הם ילכו.

אורלי לוי אבקסיס: ואם אנחנו ניתן להם את הכלים בזמן הנכון אז גם נוכל להוציא מהם את המכסימום ונוכל למנוע את הפערים שאחר כך נוצרים.

אורלי לוי אבקסיס: פרט לכך שאנחנו נוריד נטל מן ההורים, שאותו המדינה "מְשַרְשֵרֶת" אליהם כבדרך קבע.

אורלי לוי אבקסיס: אני אשמח מאד אם משרד הרווחה יתמוך בהצעת החוק הזו, היא הוכנה עם ארגון "מיכה" שמכיר ומייצג הורים לא רק לחולי סוכרת אלא גם לילדים אחרים שזקוקים, עם צרכים מיוחדים בתוך המסגרת הפורמאלית.

אורלי לוי אבקסיס: זו בושה שעד היום לא היה לזה פתרון.

אורלי לוי אבקסיס: כשחילקו את הגילאים – מה חשבו?

אורלי לוי אבקסיס: האם בגיל הזה הם פתאום מבריאים ואחר כך בגיל חמש הם שוב מתמודדים עם הקושי?

אורי אורבך: הצמידו את זה לחינוך חובה.

אורלי לוי אבקסיס: אבל בסופו של דבר מגיל שלש עד גיל חמש אין את הפתרון.

אורלי לוי אבקסיס: מעניין מה קורה עם הילדים?

אורלי לוי אבקסיס: גם אליי למשרד הגיעו משרד שבהם אמרו להורים שבשעות מסויימות, כשהסייעת לא נמצאת, שהם יבואו להחליף אותה.

אורלי לוי אבקסיס: הרי אנחנו אומרים להורים, הועדה הזו, כשהורה מקבל שלש וחצי שעות עד שלושים שעות שבועיות, וזה בדרך כלל נופל באמצע, אף אחד לא מקבל את המכסימום, שלושים שעות הן המכסימום, במקרים מאד קיצוניים, אם תתנו לנו מספר דוגמאות כמה שעות - - -

עירית ליבנה: הצעירים שביניהם מקבלים חמש שעות.

עירית ליבנה: לאט לאט, לקראת כיתות א' ב' ו-ג', יורד ההיקף.

עירית ליבנה: כל החדשים המאובחנים - - -

אורלי לוי אבקסיס: אני מדברת על פניות ציבור שהגיעו אלי.

אורלי לוי אבקסיס: הרבה פעמים הגננת לא רוצה לקחת על עצמה אחריות.

אורלי לוי אבקסיס: היא אומרת: "מכאן ואילך תבואו ותמלאו את המקום, כי אם אתם לא תהיו פה ואין סייעת אז אני לא רוצה את האחריות.

אורלי לוי אבקסיס: יש לי עוד ילדים" ודי בצדק, היא אחראית גם על הילדים האחרים אבל מה שקורה פה הוא שהורים צריכים לוותר על מקום עבודתם או צריכים להתגמש החודשית שלהם בצורה כזו שאף אחד לא מפצה אותם על כך, ולהחזיק מקום עבודה כשאתה תצריך להיות נייד כל הזמן מול בית הספר או מול הגן זה קטסטרופה בפני עצמה.

אורלי לוי אבקסיס: אני מקווה שמתוך הועדה הזו נסיק מספר מסקנות, נפנה למשרדים ונעשה מעקב על השאלה איפה הדברים עומדים ואיך אנחנו פותרים את הבעיה הזו.

אורלי לוי אבקסיס: כואב הלב שילדים לא יכולים להשתתף בדברים מסויימים מסויימים, שכל שנה בני כיתתם עושים את זה, אנחנו מחריגים אותם והופכים אותם למשהו שונה מהקונצנזוס שבכיתה, זה גם פוגע חברתית.

אורלי לוי אבקסיס: לכן צריך לראות איך פותרים את הבעיה הזו.

אורלי לוי אבקסיס: השאלה שלי אם יש מגבלה תקציבית בכל הנושא של השעות שאתם מאשרים?

אורלי לוי אבקסיס: האם אתם עובדים לפי מיכסה מסויימת?

עדינה יוסף: לא ממש לא.

עדינה יוסף: אני רוצה להוסיף.

עדינה יוסף: לגבי מה שמיכל ציינה, המשרד מדבר על עלות שכר שעה שהוא מעביר לרשויות, כשהחישוב הוא 36.44 כעלות פחות 25% השתתפות הרשות.

עדינה יוסף: זה מה שמשרדי הממשלה מעבירים לכולם.

עדינה יוסף: העלות הרשמית.

עדינה יוסף: זה החישוב, פחות 25% השתתפות של הרשות זאת אומרת, שהרשות מקבלת מן המדינה וצריכה להוסיף את הרבע שלה.

אורלי לוי אבקסיס: כמה הקבלן מקבל?

עירית ליבנה: הסייעת מועסקת על ידי הרשות.

אורלי לוי אבקסיס: יש להם הוראות לעבוד רק דרך הרשות?

עירית ליבנה: מבחינתי, מעבר להעברה תקציבית, הרשות פועלת לנושא של העסקת הסייעת, הכשרתה וכו'.

סמדר יעקבזון: ראשית אני רוצה להודות לוועדה שהתכנסה לדון בנושא הזה, לוועדה של משרד הבריאות ומשרד החינוך שכמו שהציגו את זה עירית ודר' יוסף, עושות עבודת קודש בהקצאת סייעות לילדים עם סוכרת נעורים בסגרת חינוך החובה.

סמדר יעקבזון: עלו פה מספר בעיות שלמרות כל המאמצים שמאד מוערכים על ידינו, עדיין כנראה ידיהם כבולות מלספק את המענה המכסימלי שנדרש, כי בעצם אנחנו יושבים פה, הבאנו איתנו שלש משפחות לדוגמה ויש פה שתי סוגיות שאנחנו רוצים לתת עליהן את הדעת.

סמדר יעקבזון: ההסדר הקיים, שאנחנו רוצים לקדם אותו לחקיקה, אותן שלושים שעות שציינה שוש, שהן רף מכסימלי, במקרה הטוב הם אומרים חמש שעות ליום אבל יום לימודים הוא יותר ארוך מחמש שעות ליום, ילד סוכרתי לא נמצא בסכנת חיים ברגע אחד על פי שעות היום אלא שהמצב שלו יכול ברגע אחד להתהפך ובאותו הרגע הוא יהיה במצב של סכנה.

סמדר יעקבזון: יושבת פה משפחה עם ילד בן שבע וחצי שנמצא במסגרת חינוכית היא התחילה את השנה עם שמונה עשרה ועכשיו מוקצות להן עשרים וארבע שעות, זה אומר שבמשך ארבע שעות הילד מוגן -על פי ההסדר, במקרים של מצבים בריאותיים לא צפויים, ומאותו הרגע הוא בעצם הפקר, או שההורים צריכים להיות זמינים.

סמדר יעקבזון: נמצאות פה שתי משפחות עם ילדים שהם, זו הסוגיה הנוספת, שהם נמצאים מתחת לגיל חינוך חובה.

סמדר יעקבזון: מתחת לחינוך חובה כמו שעלה פה אין מענה, ילדה בת ארבע שנים וחצי, שעד עכשיו לא הסכימו לקבל אותה במסגרות החינוך כיוון שמסגרות החינוך לא יכלו לההביא סייעת, לא אושרה להם סייעת ולכן היא נאלצה להישאר בבית, או ילד אחר שאמא שלו נאלצה לא להתפרנס ולא לצאת לעבודה כי זה היה התנאי מול הגן שהוא נמצא בו, להגיע לבדוק דם, להזריק אינסולין ולהיות זמינה לכל מצב חירום, כפי שיוכל להציג את זה כאן האנדוקרינולוג שנמצא במליאה, הוא יוכל להסביר לנו בצורה יותר מסודרת.

סמדר יעקבזון: הבאנו את משפחות הילדים כי אנחנו מדברים רבות על ניטור סוכר, אנחנו מדברים על זריקת אינסולין וכמו שאמרתי קודם לנציג משרד הבריאות ש"ילד בגיל תשע לא חוצה את הכביש לבד" אבל מבחינת החוק הוא יכול לנהל מערכת מאד מורכבת ומאד מוקפדת של בדיקות דם, של הזרקת חומר שמינון יתר שלו ברגע אחד עלול להוביל למצב מסכן חיים, ועל פי המדינה זה בהחלט לגיטימי ומוכר.

סמדר יעקבזון: הדברים כנראה "יעבדו" עד שחס וחלילה אחד הילדים יתמוטט בחצר בית הספר ואז תראו את הסכנה בזה.

סמדר יעקבזון: שלא לדבר על כל אותם מאה ועשרים או מאה וחמישים ילדים שלא יכולים להימצא.

סמדר יעקבזון: הזכות הבסיסית של להיות בחברת בני גילם ולהתפתח בחברת בני גילם, נמנעת מהם.

אמנון צונג: אתייחס למספר דברים שנאמרו פה.

אמנון צונג: למעשה היו דיונים בוועדה הזו בנושא של סייעות.

אמנון צונג: אני חושב שמאז הישיבה הקודמת כן חלו שיפורים.

אמנון צונג: אני רואה את זה כשאני עובד מול המשפחות ואני רואה שיש היענות והדברים יותר מובנים.

אמנון צונג: יש מספר נקודות להעלות, האחת, הנושא של הכשרת הסייעות, בנושא הזה כל המרפאות האנדוקריניות בארץ מוכנות –ואנחנו גם עושים את זה כדרך שיגרה, מכשירים את הסייעות.

אמנון צונג: שתים עשרה שנות לימוד בהחלט סבירות - - -

עפו אגבאריה: למה שתים עשרה?

אמנון צונג: השלמה של חינוך תיכוני בהחלט מספיקה לצרכים האלה כי אם נעלה את הרף לאחות זה יבטל את היכולת לבצע את הדבר הזה.

אמנון צונג: צריך לזכור, נכון, זה לא זהה - - -

עפו אגבאריה: אם היתה אחות בבית ספר?

אמנון צונג: זה היה מעולה.

עירית ליבנה: סיימה שתים עשרה שנות לימוד, שלא מספיקות כדי ללמד.

אמנון צונג: צריך לזכור שההורים שאנחנו רואים אותם שיש להם ילדים חולי סכרת לא עברו שום רף.

אמנון צונג: חלקם יש להם שתים עשרה שנות לימוד וחלקם דוקטורים רפואה, החלוקה היא לכל שכבות האוכלוסיה ולכן, ההדרכה שלנו היא מספקת מבחינת היכולת להכשיר את האנשים האלה ואין בכך בעיה.

אמנון צונג: הכשרה קצרה מביאה אותם לרף סביר בהחלט של טיפול, לרבות טיפול באמצעות המכשירים האחרונים.

אמנון צונג: נקודה שניה, אני רוצה לחזק את מה שאמרה מנכ"לית האגודה, הלקונה הכי הגדולה בעיניי היא עם הילדים הצעירים, זה לא יוסיף למערכת עלות כלכלית רבה.

אמנון צונג: לשאלת יושב הראש, מדובר מגיל שנה.

עירית ליבנה: נתחיל עם גיל שלש.

עפו אגבאריה: אם משרד הרווחה שיש לו כבר פתרון לגילאים שהם עד שלש אז מה קורה מגיל שלש עד חמה?

עפו אגבאריה: מתי יהיה הפתרון הזה והאם הוא פתרון?

אמנון צונג: יש לזכור שככל שהילד צעיר יותר הצורך בפיקוח ובהשגחה עליו הוא גדול יותר והתהפכו כאן היוצרות, מתוך הכפפה של התקציב לרגולציות של חינוך חובה, למה הגדירו את זה חינוך חובה?

אמנון צונג: כי הרי בבית ספר יש מאתיים ילדים.

אמנון צונג: רגע, רק אשלים דבר אחד.

אמנון צונג: הנושא של תשע עד שלושים שעות, ראיתי אותו רשום בחוזר הזה - - -

עירית ליבנה: משעה עד חמש שעות ביום.

אמנון צונג: שבועי.

עירית ליבנה: שלושים שעות שבועיות.

אמנון צונג: אני מדבר רק על הנושא הזה כנושא אחרון.

אמנון צונג: בעיניי עדיף היה –אם יש לנו מה שנקרא תקציב מופעל, להעביר את התקציב לארבעים שעות ולא לתת תשע שעות.

אמנון צונג: מי צריך חמש שעות?

אמנון צונג: מי צריך ארבע שעות?

אמנון צונג: צריכים כיסוי לכל שעות הלימוד וכמובן עדיף היה, באופן תיאורטי, להגדיל את התקציב ולכסות הכל אבל במסגרת תקציב נתונה, בתוך התקציב, היה צריך להעביר את הדגיש.

אמנון צונג: כשילד לומר עד שתיים אז משמונה עד שתיים כפול חמישה ימים בשבוע ועוד יום ששי עד שתים עשרה או אחת וזהו, את זה הוא יקבל וגם אם בזה יגרע חלקם של אלה שצריכים שלש שעות כי החלוקה פה היא לא סבירה.

אמנון צונג: מה זה תשע?

אורנה פגירסקי: אשתדל לקצר.

אורנה פגירסקי: אני אמא של רועי שחלה בסוכרת נעורים בגיל שנה חצי, כך שעברנו עד היום כמעט את כל השלבים.

אורנה פגירסקי: לא הגענו לגיל תשע עדיין אבל עברנו את כל הגנים.

אורנה פגירסקי: לשמחתי, ברמת השרון העיריה כן דואגת וכן סיפקה לנו סייעות אבל, אני רוצה לציין מספר דברים שהורים לסוכרת נעורים מתמודדים אתם.

אורנה פגירסקי: האחד, איך קובעים את השעות האלה?

אורנה פגירסקי: הם מבקשים מאתנו דוחות של היפו והיפר זאת אומרת, שאם הילד שלי מטופל טוב ולא הגיע למצבים של היפו והיפר אז - - -

עפו אגבאריה: איך הם קובעים את השעות?

אורנה פגירסקי: הועדה - אתה שולח לה את הדוח על שלושת החודשים האחרונים על הילד - - -

עפו אגבאריה: זה מעניין, הועדה קובעת לפי ההיפו וההיפר את מספר השעות ולא לפי הגיל?

עפו אגבאריה: המשיכי.

אורנה פגירסקי: לפי המצב הרפואי של הילד, זאת אומרת שאם אני הקדשתי עשרים וארבע שעות ביממה לטיפל בילד שלי והצלחתי למנוע היפרים והיפואים אז יתנו לו פחות שעות.

אורנה פגירסקי: אם כך עדיף שלא אטפל טוב בילד שלי אז הוא יהיה מכוסה בבית הספר, כך יתנו לו יותר שעות כי המצב שלו קריטי יותר אבל זה דבר לא נכון, אני הצלחתי למנוע את זה ולאזן את זה היטב כי אני דואגת להיות שם ואני דואגת שהוא יטופל נכון וגם בבית הספר הילד שלי לא חווה היפואים תודה לאל, כי אני דואגת להיות זמינה עם הסייעת שלו ולנטר את רמות הסוכר שלו כל הזמן.

עדינה יוסף: אנחנו לא קובעים לפי היפו.

עפו אגבאריה: מה דר' צונג אומר על הדבר הזה, האם זה מוצדק?

אמנון צונג: היא יושבת כאן, היא יכולה להגיד מהם השיקולים, אני לא יודע מה השיקול.

אמנון צונג: לא ידעתי שהשיקול הוא לפי מספר ההיפואים.

אמנון צונג: אני לא חושב שזה נכון.

אורנה פגירסקי: לגבי כמות השעות שנקבעת: ברגע שילד בבית הספר אף אחד לא יודע באיזו שעה הוא ייכנס להיפו, באיזו שעה הוא ישחק כדורגל והסוכר שלו יירד, באיזו שעה יחלקו עוגה בכיתה ובאיזו שעה תהיה מורה מחליפה שאין לה מושג שהילד הזה חולה סכרת והוא רוצה ללכת לשירותים כי הסוכר שלו כרגע על ארבע מאות והוא לא מרגיש טוב.

אורנה פגירסקי: זה קורה כל יום.

אורנה פגירסקי: אין אחריות בבית הספרץ לא המנהלת, לא המורות ולא המורות המקצועיות יכולות להיות אחראיות לילד אחד בכיתה של שלושים תלמידים, אין להן מושג ולרוב הן לא זוכרות במה מדובר.

אורנה פגירסקי: אצלנו זה כיתות קטנות יחסית.

אורנה פגירסקי: אני רוצה לגעת בנושא של הכשרה רפואית, ובאמת ברמת השרון הן מאד מתמקצעים בנושא והם רוצים שיהיו אחיות לכל הילדים האלה.

אורנה פגירסקי: אני מסכימה אתכם שזה לא נחוץ, כל בן אדם יכול לטפל בסכרת נעורים.

אורנה פגירסקי: אני אמא, אמנם ליש לי שנות לימוד אבל זה לא חשוב.

אורנה פגירסקי: הגורם המכריע הוא הקביעות עם הילד.

אורנה פגירסקי: העובדה שהסייעת נמצאת יום יום, מכירה את הילד, היא יודעת לזהות אצלו היפו והיפר, זה כבר כשהיא מתבוננת בפנים שלו וזה מה שחשוב, לא ההכשרה הרפואית של המטפל.

אורנה פגירסקי: הילדה שלי בת ארבע עשרה יודעת לטפל בילד עם סוכרת נעורים, היא לא צריכה להיות רופאה או אחות בשביל זה.

עירית ליבנה: סליחה שאני עוצרת אותך, ההבדל בין מה שאתם מאפשרים באחריות

עירית ליבנה: כם האישית לבין מוסד ציבורי והאחריות של מעסיק להעסיק מישהו שיהיה לו שיקול דעת כזה או אחר היא שונה.

עפו אגבאריה: ברור שלאם יש שיקול אחר ואחריות אחרת מזו של מי שמטפל.

אורנה פגירסקי: אבל ברגע שהדמות היא חובש, אז הוא מתחלף כל יום.

סמדר יעקבזון: משפחת פגירסקי היא עוד "המקרה הטוב" שנמצא במשרד החינוך ויש מענה.

סמדר יעקבזון: יש עוד משפחה שאין לה מענה.

תמר גרינשטיין פאר: קוראים לי תמר.

תמר גרינשטיין פאר: אני בת ארבע וחצי, עם סכרת ואני בגן.

טל פאר גרינשטיין: תמר אובחנה כחולת סוכרת, בגיל שנה וארבע חודשים.

טל פאר גרינשטיין: בשנה שעברה גרנו בקיבוץ בים המלח והגן בקיבוץ לא רצה אותה.

טל פאר גרינשטיין: הם רצו סייעת ולקח לנו מספר חודשים להשיג סייעת, משרד הרווחה הקציב שלושים שעות לחודש - - -

עפו אגבאריה: שלושים שעות לחודש?

טל פאר: לחודש.

עפו אגבאריה: האִם האֵם עובדת או לא?

טל פאר: עכשיו היא בבית.

עפו אגבאריה: עכשיו - אבל ככלל?

טל פאר: גם אז היא היתה בבית כי צריך לטפל בילדה.

עפו אגבאריה: זאת אומרת, שהיא הפסיקה לעבוד בגלל הילדה.

טל פאר: קיבלנו סייעת, תקציב ניתן עד דצמבר אחריו צריך להתחיל - - -

אורלי לוי אבקסיס: האם היא דרשה ללכת לגן?

טל פאר: היא ילדה אינטיליגנטית, היא ביקשה והיא קיבלה את זה בשקט שהיא לא הולכת לגן, היתה לה גננת בבית, היא פתחה גן בבית, היא רצתה ללכת לגן בקיבוץ אחר, משרד הרווחה אמר שזה מה שיש.

אורי אורבך: במועצה אזורית אחרת?

טל פאר: לא, בקיבוץ אחר.

עפו אגבאריה: האם בקיבוץ האחר היתה אפשרות?

אורלי לוי אבקסיס: יש שיקול דעת לגננת לא לקבל את הילד אם אין סייעת.

עירית ליבנה: לא בחינוך הממלכתי.

טל פאר: היא בטרום חובה.

עפו אגבאריה: אז איך קיבלו אותה בקיבוץ השני?

טל פאר: בגן שנכנסנו אליו השנה, המועצה אמרה: "תכניסו את הילדה לגן", עברנו למושב אחר באזור אחר, לגן במושב, אחרי יום אחד בגן הגננת התקשרה ואמרה שהיא לא רוצה את הילדה בגן, זה גן של טרום חובה וחובה.

טל פאר: אחרי ויכוחים ואיומים בפניה בכלי התקשורת, אמרו לנו ללכת למושב אחר כי שם יש גן קטן.

טל פאר: אנחנו הולכים בלי סייעת כי אין סייעת, יש שם גן של עשרה ילדים והגננת היתה מזועזעת מזה שילדה לא הולכת לגן.

עפו אגבאריה: עלינו לסיים, יש לנו ישיבה נוספת.

דוד צנגן: ישבנו בוועדה הזו לפני מספר שנים, בנושא של ילדים מגיל חמש עד שמונה.

דוד צנגן: בגיל חמש עד שמונה למעשה, נפתרה הבעיה כאשר המדינה נותנת סייעות, אנחנו ממלאים טופס והכל נפתר.

דוד צנגן: אין שום סיבה שמגיל אחת עד חמש גן פרטי יוכל להגיד לילד: אני לא מקבל אותך וזה דבר שגם נתון בחקיקה, אין גן פרטי, יש פיקוח של משרד החינוך - - -

עפו אגבאריה: אבל על מי האחריות?

עפו אגבאריה: מי ילווה את הילד?

דוד צנגן: רגע, כל גן שמקבל צריך שיהיה לו את התקציב שאותו ילד יכול להיות בכל שעות הגן על בסיס סייעת, בדיוק כמו שנותנים במשרד החינוך מגיל חמש עד שמונה.

דוד צנגן: משרד האוצר דרך משרד החינוך נתן כסף לילדים מגיל חמש עד שמונה והבין שחובה לתת את הכסף הזה אז באותה המידה, ילדים מאחת עד חמש, אין שום סיבה בעולם שלא יהיה להם את הדבר הזה.

דוד צנגן: לגבי עלות התקציבית אנחנו מדברים על מספר לא גדול של ילדים.

דוד צנגן: מדובר על מאות - - -

עפו אגבאריה: מאה וחמישים ילדים הם מאה וחמישים משפחות.

עפו אגבאריה: אלו מאה וחמשים אמהות שלא יוצאות לעבוד.

סמדר יעקבזון: בין גיל שלש עד חמש הן שמונים משפחות.

דוד צנגן: סוגיית הגננות שלא מקבלות ילדים, זה דבר שאנחנו נתקלים בו.

דוד צנגן: לכן אני אומר, שזה דבר שחייבים לפתור, שחברי הכנסת וכולם פה צריכים לפתור, זו מצוקה קשה שאתם רואים אותה.

עפו אגבאריה: תודה, אקריא את המסקנות.

עפו אגבאריה: הועדה מברכת על פעילות הועדה הבינמישרדית שמטרתה לאפשר לילדים הסובלים ממצבי בריאות מורכבים להשתלב במסגרת החינוך.

עפו אגבאריה: הועדה קוראת למשרדי הבריאות, החינוך והאוצר לפעול להגדלת מספר השעות הניתנות לסיוע לתלמידים כך שיכסה את כל שעות הלימוד.

עפו אגבאריה: הועדה קוראת למשרדי הבריאות, החינוך, הרווחה והאוצר להחיל הזכאות לסייעות רפואיות גם לילדים בעלי צריכים רפואיים מורכבים בבגילאי שלש עד חמש.

עפו אגבאריה: הועדה קוראת למשרדי הממשלה הלרבנטים לקדם הליכי חקיקה להבטחת זכויותיהם של ילדים עם צרכים רפואיים מורכבים, ועוד קוראת הועדה למשרד החינוך לפעול לעיגון זכות כזו חוקית ולא וולנטרית, כך שכל הילדים הזקוקים לסייעת לא ישבו בבית בחודשי ספטמבר וימתינו לטוב הלב של משרד החינוך והרשות המקומית.

עפו אגבאריה: תודה.

מיכל מנקס: אם אפשר לבקש להוסיף פנייה למשרד הפנים ולהגדיר פרופיל עיסוקים ולאפשר לרשויות המקומיות להעסיק את זה כחוק.

עפו אגבאריה: זו נקודה לוועדה.

עפו אגבאריה: תפנו את הבקשה הזו לוועדה הבינמשרדית.

טל: קוראים לי טל, אני בן חמש וכמה חודשים, אני בגן שפינוזה.

טל: כל הכבוד.

רועי פגירסקי: שלום, אני רועי, בן שבע.

רועי פגירסקי: ואני חולה סכרת מגיל שנה וחצי.

עפו אגבאריה: תודה לכם, הישיבה נעולה.