ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 18, פרוטוקול מספר 221, 2011-12-28 10:00

דני דנון: בוקר טוב לכולם.

דני דנון: אני פותח את ישיבת ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות.

דני דנון: לפני הנושא החשוב והטעון שהתכנסנו, יש משהו פרוצדוראלי שאני רוצה להודיע, שאנחנו משנים את השם של ועדת המשנה לקשרי ישראל והתפוצות לשם חדש – קשרי ישראל והקהילות היהודיות בעולם.

דני דנון: מי בעד?

דני דנון: מי נגד?

דני דנון: תודה.

דני דנון: שינוי השם התקבל

רוברט טיבייב: על מה?

דני דנון: על שינוי שם של ועדת משנה.

דני דנון: אני מודה לכולם.

דני דנון: ועכשיו אנחנו פותחים את הישיבה בנושא החשוב והטעון של חטיפת עולות חדשות על ידי בני מיעוטים.

דני דנון: הדיון הוא דיון דחוף.

דני דנון: אנחנו נחשפנו כולנו לעדויות קשות, לעלייה מדאיגה במספר המקרים של צעירות שבאות מרקע סוציו אקונומי נמוך, שפשוט נחטפות.

דני דנון: אני בהתחלה שאמרו לי את זה, אמרתי מה זאת אומרת נחטפות?

דני דנון: זה בטח בקשר רומנטי, בהסכמה, אבל התברר לי שיש מקרים במדינת ישראל, שנת 2011, שחוטפים פיזית בנות בצהריי היום בקריית מלאכי, בערד, בבאר שבע, בנהרייה, שפשוט מעלים בכוח בנות לרכב, בני מיעוטים.

דני דנון: זו תופעה מפחידה.

דני דנון: רוב המקרים הם לא מקרים של חטיפות פיזיות, חשוב לציין.

דני דנון: רוב המקרים הם מקרים שבהם מתפתח קשר רומנטי שמבוסס על צורך כלכלי של פיתוי של אותן נערות, ברובן עולות חדשות, עלי ידי ---

מרינה סולודקין: או חוסר מודעות.

דני דנון: חוסר מודעות, נכון.

דני דנון: והפיתוי הכספי הזה מוביל לקשר כזה או אחר וחלק מאותן בנות מוצאות את עצמן, לאחר מספר חודשים, במקומות שהן לא יכולות לצאת.

דני דנון: זה יכול להיות ברצועת עזה, זה יכול להיות בשטחי A של הרשות הפלסטינית, יכול להיות בכפרים בדואים ואני באופן אישי דיברתי עם חלק מהנערות שפחדו להגיע לפה היום, למרות שאמרנו להן שהן לא יצולמו אבל הן פחדו, כי עדיין אותם בעלים, אם אפשר לקרוא להם, שניצלו אותן ופגעו בהן, נמצאים בקרבנו והן פוחדות להיחשף או לחשוף את המקום שבו הן נמצאות.

דני דנון: אנחנו רוצים היום בוועדה קודם כל ללמוד על היקף התופעה מנציגי המשרד לביטחון פנים שנמצאים איתנו, מנציגי הארגונים להב"ה, יד לאחים וארגונים נוספים שעושים עבודת קודש בנושא של חילוץ הבנות, וכמובן לגעת בנושא של המודעות.

דני דנון: ופה אני אומר מילה לחברי חברי הכנסת.

דני דנון: קשה לנו לבוא ולדבר על נושא כזה, כי זה לא POLITICLY CORECT לבוא ולומר לבנות – תיזהרו מבני מיעוטים.

דני דנון: זה בעייתי, זה רגיש.

רוברט טיבייב: הבעיה שאנחנו כבר אמרנו את זה.

דני דנון: אבל אני חושב שהחובה שלנו, לאור הנתונים, כן להעלות את הדברים האלה, כן לראות ולשאול את משרד הקליטה איזו פעילות נעשית בקריית גת ובמקומות אחרים, שראשי הרשויות באים ואומרים מה נעשה, איזה פעילות נעשית על מנת לצמצם את היקף הבעיה ולא לתת לבנות להגיע למעגל האימה.

דני דנון: ופה אני אומר לארגונים, אתם עושים עבודה חשובה, אבל אם כבר נמצאת מישהי שנפלה לתוך אותו בור, זה קשה מאד להציל אותה.

דני דנון: אבל המטרה שלנו היום בדיון לראות איך אנחנו מונעים מעד מקרים כאלה שיקרו, ופחות ניסיונות הצלה הרואיים שאתם מבצעים, אבל אנחנו כל יום הדברים האלה קורים במרכזי ערים, ולכן אנחנו ביקשנו לקיים את הדיון הדחוף הזה.

דני דנון: ואני ארצה קודם כל לבקש מהמשרד לביטחון פנים לתת לנו נתונים, אם יש לכם, בנושא הזה, של תלונות על חטיפות או על נשים שנמצאות במצוקה, ואם יש לכם את האבחנה בין עולות חדשות לצעירות אחרות, אנחנו נשמח מאד.

דני דנון: נציגת המשרד לביטחון פנים, פקד רחל גרייבן, קצינת מדור לנפגעי עבירה.

רחל גרייבן: שלום.

רחל גרייבן: במשטרה לא מתוארת תופעה כזאת, לא מוכרת תופעה כמו שאתה תיארת עכשיו.

רחל גרייבן: אני יכולה לומר שבכלל בנות שמגיעות לפתחנו, שהן תלונות שנוגעות לאלימות לסוגיה, כשהרקע הוא קשר זוגי, קשר זוגי בעבר, ניסיון לקשר כזה או ניסיון לפרידה, הן מטופלות ככאלה, עם המאפיינים ---

מרינה סולודקין: חזרת ילדים לישראל.

רחל גרייבן: הן מטופלות ככאלה עם המאפיינים הייחודיים של העבירות האלה, כשהרקע הוא איזה שהוא קשר זוגי, בלי תלות או בלי סיווג לרקע של המעורבים או למוצא שלהם כמובן, תוך שיתוף פעולה עם גורמי הרווחה.

דני דנון: היום אני שמעתי בבוקר, אני לא זוכר את שמו, סגן ניצב ממחוז דרום, שדיבר על עלייה מדאיגה במספרים.

דני דנון: הוא אמר זאת, לא אני.

דני דנון: השאלה על סמך מה הוא אומר זאת, מה הנתונים?

רחל גרייבן: לא, אין לנו.

רחל גרייבן: כלומר, כמו שאמרתי, אין נתונים או תיקים רבים על חטיפות.

רחל גרייבן: יש מקרים בודדים שנחקרו במשהו שיכול להיות מתואר כמו הדברים שאמרת, וכמובן כשנעשית חקירה אז המקרים מורכבים יותר, לא לכל דבר יש מענה בהיבט הפלילי, אבל הבירור שהן עבירות עם רקע של אלימות ורקע זוגי – מטופלות ככאלה.

רחל גרייבן: אין לנו, לא מוכרת לנו תופעה של חטיפות.

דניאל בן-סימון: האם אני שומע נכון?

דניאל בן-סימון: הדיון הדחוף הזה על חטיפות, התופעה הזאת לא מוכרת במשטרה?

דני דנון: סליחה, סליחה, חבר הכנסת בן סימון ---

דניאל בן-סימון: אני רוצה לדעת מי ביקש את הדיון הדחוף הזה.

דני דנון: אני ביקשתי את הדיון.

דניאל בן-סימון: וכמה מקרי חטיפות יש בשבוע.

דני דנון: אני ביקשתי את הדיון ואני אשמח מאד ---

דניאל בן-סימון: ובחודש, ובשנה.

דניאל בן-סימון: על סמך מה הדיון הדחוף הזה?

דני דנון: חבר הכנסת בן סימון, אני מודה לך ---

דניאל בן-סימון: אני מבקש לדעת על סמך מה ומי כינס ועל שם מה ואני רוצה לשמוע את היקף התופעה.

ליה שמטוב: דרך אגב, הדיון הזה לא בפעם הראשונה.

ליה שמטוב: במעמד האישה זה היה הדיון הזה.

דני דנון: אני מודה לך, תודה.

דניאל בן-סימון: דני, אני אומר לך, תן לי להגיד משפט אחד, לפני שהוועדה הזו גולשת---

דני דנון: לא, לא, חבר הכנסת בן סימון, סליחה.

דני דנון: אתה מוזמן להישאר עד סוף הדיון ----

דניאל בן-סימון: לא, לא, אני רוצה לדעת על סמך מה הדיון הזה החל, מה היקף התופעה, כמה בנות, האם הכהנאניסטים ----

קריאה: שנותנים לילדה בת 14 500 שקלים והיא הולכת, זה לא לפתות?

קריאה: זה לא לחטוף?

דניאל בן-סימון: דני, אני מבקש, תן לי משפט אחד.

דני דנון: לא, אני לא אתן לך.

דני דנון: אתה תרצה להתעמת עם חברים – בחוץ.

דניאל בן-סימון: יש פה חברים כהנאיסטים שהם פורחים על העניין הזה ואתה נותן במה לתופעה שלא קיימת ואתה עושה עוול נוראי והכהנאיסטים האלה ---

אנסטסיה מיכאלי: התופעה הזאת קיימת.

אנסטסיה מיכאלי: אתה סוגר עיניים חבר הכנסת בן סימון.

אנסטסיה מיכאלי: אתה לא מכיר, אתה לא בשטח, אתה לא יודע על מה מדובר ---

דניאל בן-סימון: אבל אני לא שומע – מה היקף התופעה?

דניאל בן-סימון: כמה בנות נחטפות בשבוע?

דניאל בן-סימון: אני מבקש לדעת.

אנסטסיה מיכאלי: זה לא נכון, התופעה קיימת.

דני דנון: חבר הכנסת בן סימון אני קורא אותך לסדר פעם ראשונה.

דני דנון: אם מישהו חושב שהדיון מיותר הוא מוזמן לצאת.

דני דנון: אני מציע לכל חברי הכנסת להישאר עד תום הדיון, ולאחר שישמעו את כלל הנציגים שנמצאים פה, אם ישתכנעו שאין בעיה והכל בסדר – אז יכול להיות שבזבזנו שעה מזמננו.

דני דנון: אני חושב אחרת.

דני דנון: אני שמעתי הבוקר את הנציג, ותיכף אני אגיד לכם את שמו, שעלה לשידור ודיבר על עלייה מדאיגה.

דני דנון: מפקד מחוז דרום, לא מישהו מהרחוב, בהיקף התופעה של החטיפה.

דני דנון: נשמעה הקלטה, חבר הכנסת בן סימון, היום בבוקר ---

דניאל בן-סימון: אבל יש פה את נציגת המשטרה.

דני דנון: סליחה, אז נשמע אותה, ניתן לה לדבר.

אנסטסיה מיכאלי: היא לא מייצגת אולי את כל הנתונים.

דניאל בן-סימון: מה זה היא לא מייצגת?

דניאל בן-סימון: הדיון נקבע על סמך מה?

אנסטסיה מיכאלי: ואני מתביישת בזה שהמשטרה לא יכולה להביא נתונים ראויים.

אנסטסיה מיכאלי: זה מוזר מאד, למה זה ככה?

דניאל בן-סימון: אל תגיד לי חטיפות פה, אני רוצה לשמוע כמה חטיפות יש.

אנסטסיה מיכאלי: זה מוזר מאד.

אנסטסיה מיכאלי: התופעה מזמן כבר, היא קיימת כבר כמה שנים ולמה המשטרה לא דואגת לעניין.

דני דנון: רחל, אני יודע על הגשת כתבי אישום, את לא יודעת על הגשת כתבי אישום בנושא חטיפה במחוז דרום?

רחל גרייבן: כמו שדיברתי, אמרתי היא לא מוכרת.

דניאל בן-סימון: דברי בעברית ברורה כדי שיבינו, כי הם לא מבינים מה שאת אומרת.

דניאל בן-סימון: תדברי לאט.

אנסטסיה מיכאלי: לא, אולי אתה כנראה.

דניאל בן-סימון: לאט.

דניאל בן-סימון: יש פה כמה עולים חדשים.

רחל גרייבן: תופעה של חטיפה, כמו שאמרתי, עבירות שהן עבירות אלימות על רקע זוגי, שאלה גם דברים שתיארת, אז הן כמובן מטופלות ככל העבירות האלה, עם נקיטת כל האמצעים, עם המאפיינים המיוחדים, שמתארים גם כמובן את כל המעורבים בזה, בלי קשר בהכרח למוצא או וודאי לא בהקשר של חטיפה.

רחל גרייבן: אבל כעבירות אלימות, עם מאפיינים של רקע ---

דני דנון: את אומרת פה שאת לא מכירה היום בעיות בנושא של בני מיעוטים ביישובי הדרום, כלפי בנות שנמצאות בישראל, בקריית גת, ערד, באר שבע, נתיבות, אשקלון, אופקים.

דני דנון: משטרת ישראל לא מכירה בעייתיות בנושא הזה?

דניאל בן-סימון: חטיפות.

רחל גרייבן: אני לא ---

רוברט טיבייב: אדוני יושב הראש, תשאל אותי, למה אתה לא שואל אותי, אני גר באזור.

רוברט טיבייב: אני מכיר את הבעיה.

דני דנון: שנייה, אני אשאל אותך.

רחל גרייבן: סליחה, אני מבקשת לדייק את הדברים שלי.

רחל גרייבן: דיברנו כאן על חטיפות, דיברנו על היבט של הגדרה של עבירות פליליות ולא ---

דני דנון: מה אתם כן מכירים בנושא הזה?

דני דנון: יש בעייתיות או שהכל מצוין, הכל בסדר?

רחל גרייבן: בעייתיות בנושא של קשרים זוגיים, בהקשר של אלימות בין בני זוג, בנושא של ניסיונות לפרידה, בכל ההקשרים האלה וודאי שיש בעיות רבות שאנחנו מטפלים בהן בהיקף מאד רחב ---

דניאל בן-סימון: יש גם אצל יהודים, אגב.

דניאל בן-סימון: גם אצל יהודים יש בעיות זוגיות.

רחל גרייבן: עם שיתופי פעולה עם גורמי הרווחה ועם נתינת מענים ועם ---

דניאל בן-סימון: גם אצלכם יש בעיות זוגיות, יותר חמורות אגב.

אנסטסיה מיכאלי: דניאל בן סימון, אתה סוגר עיניים ואוזניים.

דניאל בן-סימון: אני לא סוגר אוזניים, אני שומע.

דניאל בן-סימון: באתי לדיון על חטיפות.

אנסטסיה מיכאלי: אתה לא גר במציאות הזאת, אתה גר בצוללת של הכנסת.

דניאל בן-סימון: חטיפות.

דני דנון: חבר הכנסת בן סימון, אני קורא לך לסדר פעם שנייה.

אנסטסיה מיכאלי: תתבייש לך.

אנסטסיה מיכאלי: אתה לא מייצג את העם.

דני דנון: בדרך כלל ועדת עלייה וקליטה לא סוערת, אבל הנושא הזה כנראה בצדק מעורר הרבה מאד אמוציות.

דני דנון: אני מבקש מחברי הכנסת לדבר ברשות דיבור, כולם ידברו.

דני דנון: מי שרוצה להירשם – מנהלת הוועדה המסורה דנה נמצאת פה – וכולם ידברו.

דני דנון: לפני חבר הכנסת טיבייב, אני רוצה לבקש מאחד הארגונים שיציג לפנינו.

דני דנון: ארגון להב"ה, בנצי, תציג בפנינו נתונים ---

בן ציון גופשטיין: הייתי רוצה, יש סרטי שהבאתי לוועדה.

דני דנון: כמה זמן הסרט?

בן ציון גופשטיין: 5 דקות.

בן ציון גופשטיין: סרט של עובדה, התכנית עובדה על המצב בדרום.

דני דנון: אם זה 5 דקות אני אאפשר, יותר מזה אני לא מאשר.

דניאל בן-סימון: טוב, אז אני מבין שאין חטיפות, אני פטור.

בן ציון גופשטיין: בוא תראה את הסרט.

אנסטסיה מיכאלי: אתה לא מייצג את אותן נשים.

קריאה: אל תברח מהמציאות.

קריאה: העובדות מפחידות.

דניאל בן-סימון: תודה רבה.

דני דנון: חבר הכנסת בן סימון, כמי שבא מהפריפריה קשה מאד לראות אותך עוצם עיניים ומתעלם מהבעיה.

קריאה: בוא תראה 5 דקות.

קריאה: אילנה דיין היא לא כהנא.

דניאל בן-סימון: בעיות זוגיות גם לי יש.

דני דנון: אני מוכן שנדבר גם על בעיות הזוגיות שלך אם אתה רוצה.

רחל גרייבן: רק נדייק, לא בעיות זוגיות, אני דיברתי על אלימות בזוגיות.

דניאל בן-סימון: חבל שהכהנאיסטים יצאו, כי מאד נועז.

רוברט טיבייב: דניאל, פה לשנייה, פה לפה.

דני דנון: הוא עשה את שלו.

בן ציון גופשטיין: אם אני אדבר רגע לפני הסרט, מה שאנחנו רואים באמת לא מדובר רק על חטיפות פיזיות שלוקחים את הבחורה ומכניסים אותה לאוטו בכוח.

בן ציון גופשטיין: מדובר פה על חטיפות, על פיתוי.

בן ציון גופשטיין: כמו שיש חוק בכנסת על פיתוי קטינות וגם בעילה בהסכמה אצל קטינה זה אסור, אותו דבר כאן.

בן ציון גופשטיין: ברגע שהם קונים את הבחורה על ידי קולה, על ידי פיצה, על ידי 500 שקלים, על ידי אייפון או פלאפון והיא קטינה – זו חטיפה.

בן ציון גופשטיין: אמנם לא מכניסים אותה בכוח, ותשאל אותה, היא נמצאת, הכל בסדר.

בן ציון גופשטיין: הוא נותן לי, למה שאני לא אנצל אותו.

בן ציון גופשטיין: ועד שהמשפחה פונה למשטרה המשטרה מתקשרת לילדה, הילדה אומרת למה לא?

בן ציון גופשטיין: אני אוהבת אותו.

בן ציון גופשטיין: היא לא מגישה תלונה על בעילה, המשטרה אומרת מצטערים, אנחנו אין לנו מה לעשות בנושא הזה.

בן ציון גופשטיין: כלומר, אותו חוק --- מוצג סרטון

בן ציון גופשטיין: אותו החוק שמפעילים כלפי בעילת קטינה, חייב להיות מופעל.

בן ציון גופשטיין: אני אתן לך דוגמא שבוע שעבר, ברוך השם החוק עמד לצדנו, הייתה ילדה בת 17 שאמורה הייתה להתחתן בכפר יאסיף.

בן ציון גופשטיין: כדאי לראות את זה, כדאי לחכות ולראות.

בן ציון גופשטיין: מוצג סרטון

דני דנון: בואו נמשיך ונראה את זה בהמשך.

דני דנון: קודם כל תציין את הסעיף בחוק מבחינת הגיל, שחברי הוועדה ---

בן ציון גופשטיין: מבחינת החוק אני אומר, יש בעילת קטינה שמתחת לגיל 16, אפילו בהסכמה, זה לא חוקי.

בן ציון גופשטיין: אני אומר צריך לצרף לזה שזה לא רק בעילה, אלא גם פיתוי.

בן ציון גופשטיין: גם אם אני קונה לבחורה, כמו שנראה בסרט, בקבוק קולה ובשביל זה היא אומרת – למה לא, נמשיך להיות חברה שלו, היא לא מתלוננת על בעילה ואז הכל בסדר.

בן ציון גופשטיין: המשטרה אומרת אין מה לעשות.

בן ציון גופשטיין: ברוך השם ילדה בת 17 שבוע שעבר הייתה אמורה להתחתן, הייתה אמורה להתאסלם ולהתחתן ---

דני דנון: איפה המקרה הזה היה?

בן ציון גופשטיין: המקרה הזה היה בצפון.

קריאה: בכפר יאסיף.

בן ציון גופשטיין: היא מנהרייה, ובית המשפט בקריות קיבל שהייתה שם בעילת קטינה, נתן חצי שנה הרחקה לילדה, וזה דברים שפה בכנסת ראינו את בן סימון, זה לא הפוליטי, אסור לדבר על דברים כאלה, זה גזענות.

בן ציון גופשטיין: כלומר אם יש לנו תכנית בטלוויזיה – המרוץ למיליון – ששם רצים שירה ופיארס, כולם אומרים וואלה, איזה יופי, למה לא?

בן ציון גופשטיין: אפשר לחיות ככה.

ליה שמטוב: הם מנצרת עילית.

אנסטסיה מיכאלי: ויש בכל מקום.

בן ציון גופשטיין: יש לנו לגיטימציה שנותנים להתבוללות, ואז זה לא חוקי ואז המשפחה פונה למשטרה.

דני דנון: בנצי, הטענות על עלייה בהיקפים, אתם עוסקים בזה שנים.

בן ציון גופשטיין: אנחנו, מגיעים אלינו, אנחנו יותר עוסקים בנושא של המניעה.

בן ציון גופשטיין: בנושא לדבר על ההתבוללות, בנושא להעלות את זה לסדר היום, להגיע לבתי הספר.

בן ציון גופשטיין: משרד החינוך לא מוכן לתת לנו להיכנס לבתי ספר.

בן ציון גופשטיין: אומרים זה גזענות.

בן ציון גופשטיין: התבוללות זה גזענות.

בן ציון גופשטיין: חייבים להכניס בכל בית ספר ---

דני דנון: לא, לא, תרחיב בנושא הזה.

דני דנון: משרד החינוך מה לידיעתך עושה?

בן ציון גופשטיין: משרד החינוך לא נותן ---

דני דנון: יש פה נציגות של משרד החינוך?

דני דנון: תיכף נשמע אתכם.

בן ציון גופשטיין: משרד החינוך לא נותן לנציגי ארגון להב"ה למלחמה בהתבוללות להיכנס לבתי ספר, מכיוון שמדובר בגזענות.

בן ציון גופשטיין: כן, אסור לדבר.

בן ציון גופשטיין: כלומר, בחוץ לארץ מותר להשקיע מיליונים בנושא הזה של ההתבוללות, בארץ לא.

בן ציון גופשטיין: ואז הנערות אומרות – מה איכפת לי, הוא לא נראה ערבי, קוראים לו יוסי, קוראים לו זה, הוא נותן להן, נותן להן עוד קולה, עוד פיצות, הן באות אליו, הן נגררות אחריו והמשפחות בוכות אצלנו אחר כך, כי למקום אחר אין להן איפה לפנות.

דני דנון: מבחינת המדינה, מה אתה היית מצפה שאנחנו צריכים לעשות?

בן ציון גופשטיין: אני הייתי מצפה מהמדינה, כשם שהיא אמורה להילחם, אמנם ביטלו את הסרטים נגד ההתבוללות, אמורה להילחם בהתבוללות בחוץ לארץ, להשקיע את אותם מאבקים פה, ולמנוע פיתוי של קטינות על ידי בני מיעוטים ללא הסכמה.

בן ציון גופשטיין: שיהיה איסור על פיתוי קטינה, כמו שיש איסור על בעילת קטינה.

דני דנון: משפט לסיכום.

דני דנון: אני שמעתי עדויות על נערות שנמצאות במצב כמו עולם שלישי, של עבדות, של השפלות, של שפחות.

בן ציון גופשטיין: הבעיה שהן נמצאות שם מבחירה.

בן ציון גופשטיין: הן לא מבינות, הן חושבות שהן אוהבות אותו.

בן ציון גופשטיין: ברגע שהן ---

דני דנון: כשהן מגיעות לרשות הפלסטינית או לעזה.

בן ציון גופשטיין: יש בעיה אחת בעזה עם אישה עם שלושה ילדים ששם אי אפשר להוציא אותם.

בן ציון גופשטיין: לשבחה של המשטרה אני אגיד, בכל בעיה שיש אישה שרוצה לצאת, המשטרה מוציאה אותה.

דני דנון: גם משטחי הרשות.

בן ציון גופשטיין: גם.

בן ציון גופשטיין: המשטרה הפלסטינאית מוציאה אותם, את זה אני אגיד.

בן ציון גופשטיין: אבל היא צריכה לצאת.

בן ציון גופשטיין: הבעיה שהן לא יודעות שהן רוצות לצאת.

בן ציון גופשטיין: הן חושבות, הן חיות בסם של אהבה.

בן ציון גופשטיין: הן חושבות שהן אוהבות אותו, הן חושבות שטוב להן, הוא נותן להן, הוא מצ'פר אותן וזה מה שחסר להן בחוץ, חום ואהבה.

דני דנון: מהבנות שאתם מטפלים, מה אחוז העולות או משפחות של עולים חדשים?

בן ציון גופשטיין: אצל עולים חדשים זה קורה הרבה יותר, מכיוון שאין להם כסף ממילא.

בן ציון גופשטיין: יש בבאר שבע, אריה יספר לנו עוד מעט בבאר שבע, על בית ספר מלא אתיופיות שהיו שם בקשרים עם ערבים.

בן ציון גופשטיין: יש לנו רוסיות.

בן ציון גופשטיין: מכיוון שהם נמצאים כבר במצב לא טוב בחברה הישראלית, אז הן מחפשות יותר שיתנו להן והן גם לא יודעות את ההבדלים מי זה ערבים, מי זה יהודים.

בן ציון גופשטיין: לא יודעים את הבעיה הזאת, כלומר הם נראים אותו דבר והכל אותו דבר, הם לא מבינים את הבעיה שנמצאת.

בן ציון גופשטיין: אז מי שנותן יותר, אמרה לי בחורה, היהודי לא יודע לפנק כמו שערבי מפנק.

בן ציון גופשטיין: ערבים מפנקים יפה מאד.

דני דנון: תודה רבה.

דני דנון: אני מודה לבנצי גופשטיין מנכ"ל ארגון להב"ה.

דני דנון: חבר הכנסת טיבייב, היה פה חבר כנסת שעזב כבר שאמר שאין בעיה.

דני דנון: אתה גר באופקים.

בן ציון גופשטיין: אז כדאי לראות את ה סרט.

רוברט טיבייב: לא אמרתי שאין בעיה, אמרתי שאני מכיר את הבעיה היטב.

דני דנון: בבקשה, חבר הכנסת טיבייב.

רוברט טיבייב: אני חושב יותר מכל חברי הכנסת שנמצאים פה.

אנסטסיה מיכאלי: מה אתה אומר?

קריאה: זה בכל הארץ כמובן.

רוברט טיבייב: שנייה, רבותי.

רוברט טיבייב: אני גר באופקים והיה רצח באופקים על בסיס הדבר הזה.

רוברט טיבייב: ואם דניאל בן סימון אמר שאין חטיפות, יש חטיפות.

רוברט טיבייב: אני אומר יש.

רוברט טיבייב: אבל למה אין תלונות במשטרה?

רוברט טיבייב: זה סיפור אחר לחלוטין, ואני אגיד לך למה אדוני יושב הראש.

רוברט טיבייב: כי הם לא מאמינים למשטרה.

רוברט טיבייב: הכי פשוט שבעולם, קודם כל צריך לטפל בנושא הזה והבעיה קיימת ולמה אנחנו דנים, עצם העובדה שאנחנו דנים פה, בוועדת הקליטה, עצם העובדה שאמר פה האדון המכובד שרובם עולים.

רוברט טיבייב: למה רובם עולים?

רוברט טיבייב: ואני מצטט אותו – מצב לא טוב בחברה הישראלית לעולים.

רוברט טיבייב: זה המצב שצריך לטפל קודם כל ולא לחפש מי אשם ומי חוטף.

רוברט טיבייב: אני אגיד לך יותר מזה איפה הבעיה.

רוברט טיבייב: לכל ילד באופקים ההקצאה לחינוך היא 500 שקלים.

רוברט טיבייב: לכל ילד ברעננה – 14,000 שקלים.

רוברט טיבייב: את הפערים האלה צריך לצמצם ולא לחפש בדואי או מישהו אחר שחוטף אותם.

בן ציון גופשטיין: אבל הם מנצלים את הבעיה.

בן ציון גופשטיין: אתה צודק במאה אחוז.

רוברט טיבייב: זה סיפור אחר, אבל אל תחפש אותו, קודם תפתור את הבעיה.

רוברט טיבייב: ואם יש אפליה בחברה הישראלית ---

בן ציון גופשטיין: אבל הם מנסים, אתה צריך לטפל בשתי הבעיות.

רוברט טיבייב: עוד הפעם, אחר כך תחפש מישהו אחר.

רוברט טיבייב: אני מכיר, אני יודע שיש בעיה, אני מכיר את הבעיה.

רוברט טיבייב: אבל רבותי, אתם מחפשים במקום הלא נכון.

רוברט טיבייב: פשוט כל מה שקורה פה זה עוד פעם תפסתם את המצלמות ועושים על זה הקצנה, מעליים את הרייטינג למפלגות, זה כל מה שאתם עושים.

רוברט טיבייב: זו עובדה בסופו של דבר הדרך שבחרתם היא דרך מאד מאד מסוכנת.

רוברט טיבייב: וקודם כל עוד הפעם צריך לפתור את הבעיות בפריפריה ואצל העולים, ואחר כך לדבר על הבעיות.

דני דנון: תודה.

דני דנון: אני רוצה לפנות לנציגת משרד החינוך יעל בריל, רכזת הדרכה ארצית בקישורי חיים.

דני דנון: יעל, הנושא הוא רגיש.

דני דנון: השאלה שלי היא אם במערכת החינוך במדינת ישראל, באזורים האלה, באים ומדברים עם הבנות ומדברים על הנושא הזה.

דני דנון: כאילו, זה רגיש.

דני דנון: אם אתם בכלל מדברים ואם כן – מה אתם אומרים להם?

יעל בריל: אני רוצה לעשות הפרדה באמת עם מי אנחנו מדברים.

יעל בריל: כי עד לרגע זה, אם אנחנו מדברים על תופעה כללית של פיתוי, של התופעה החברתית מול הנשים, אז על זה אנחנו עובדים.

יעל בריל: עד היום לא היה לנו מיקוד לעשות הפרדה ולדבר על זה מול זרם מסוים.

יעל בריל: העבודה שלנו היא עבודה חוצה מגזרים.

יעל בריל: חרדים, ממ"ד, חילונים, ערבים מכל הסוגים, בדואים.

יעל בריל: אחת המסגרות המרכזיות שיש לנו ל---

מרינה סולודקין: מה עם עולים?

יעל בריל: אנחנו עובדים איתם בתוך כיתה הטרוגנית שיש בה גם עולים.

יעל בריל: אנחנו לא, היו לנו תכניות נפרדות לעולים, נוספות, אבל בהיבט הספציפי הזה של התמודדות עם פיתוי, של לזהות סכנות, של לדעת מה טוב לי, אנחנו עובדים על זה מכיתה א' עד כיתה י"ב, בתהליך ספיראלי התפתחותי, כשכל שנה אנחנו נותנים רובד נוסף של למידה אישית-פנימית של כל אחת מהבנות, בקונטקסט של גם בנים בכיתה.

יעל בריל: זאת אומרת זה לא שאנחנו עובדים על זה בנפרד עם בנות, אלא כיתה שלמה דנה ומנסה לזהות סכנות, פיתויים, איך מתמודדים עם הפיתויים, לאורך כל השנים.

יעל בריל: כל שנה זה מול הפיתויים האפשריים הרלבנטיים לגיל ---

רוברט טיבייב: איפה בסיס הפיתויים?

רוברט טיבייב: מאיפה?

רוברט טיבייב: עוד הפעם, מאיפה הבסיס?

יעל בריל: מה זאת אומרת?

יעל בריל: אני לא הבנתי את השאלה.

רוברט טיבייב: מאיפה הבסיס?

רוברט טיבייב: למה אפשר לקנות אותה על ג'ינס, על קוקה קולה, על פיצה?

יעל בריל: נכון, אנחנו מתחילים משוקולד.

יעל בריל: הפיתוי הראשון שבכיתה א' מדברים עליו זה שיהיה ---

דני דנון: יעל, אני רוצה אבל להקשות עליך.

דני דנון: אני לא רוצה שניפה את המציאות.

דני דנון: אתם מדברים על הנושא של בני מיעוטים בקישורי חיים, או לא נוגעים בזה?

בן ציון גופשטיין: התבוללות.

יעל בריל: רגע, אנחנו מדברים, רק שנייה.

יעל בריל: יש לנו היבטים אחרים שבהם אנחנו מדברים על שוויון ועל שונות וקבלת השונה ועל שוויון מגדרי ושוויון בין לאומי ---

בן ציון גופשטיין: זו הבעיה.

דני דנון: ולגבי התבוללות?

יעל בריל: אנחנו לא התייחסנו להיבטים של התבוללות.

יעל בריל: אם זו תופעה – נלמד אותה ונכין את החומרים.

יעל בריל: אנחנו כל הזמן מתעדכנים ומשנים את התכניות שלנו בהתאם לצרכי החברה.

יעל בריל: עד היום, כפי שגם בתחילת הוועדה הזו ---

דני דנון: אז זאת אומרת שאם הילדים שלי במערכת החינוך, של כל מי שנמצא פה, לא ידברו איתם על התבוללות – עד שיגיעו לגיל ---

יעל בריל: לא, בהחלט, מדברים איתם על דו קיום, מדברים איתם על רב תרבותיות.

קריאה: רב תרבותיות, בטח.

קריאה: גזענות.

אברהם מיכאלי: חברים, את אבא שלי שלחו לסיביר שברוסיה הוא ניסה להתמודד מול ההתבוללות.

אברהם מיכאלי: פה בארץ אין ----

דני דנון: אנחנו לפני שבוע קיימנו פה דיון סוער על קמפיין שנוגע להתבוללות של ישראלים שגרים בארצות הברית.

ליה שמטוב: אבל אנחנו מדברים על התבוללות או על חקיקה?

ליה שמטוב: אני לא מבינה.

ליה שמטוב: פה יש משהו, זה שני דברים שונים.

ליה שמטוב: התבוללות זה התבוללות וחטיפה זה חטיפה.

ליה שמטוב: חטיפה זה ליום אחד, חטיפה זה לשנה וחטיפה זה לשבוע.

ליה שמטוב: ולמה חוטפים ליום אחד?

ליה שמטוב: אולי לזה?

ליה שמטוב: אני חושבת שאנחנו לא מדברים פה היום על התבוללות.

דני דנון: חברת הכנסת שמטוב, יש שני נושאים שעל סדר יומנו.

דני דנון: אחד זה החטיפה הפיזית שממש חוטפים.

דני דנון: הנושא השני זה קשר רומנטי בהסכמה, ברצון, בין נערות צעירות, בגלל אינטרסים כספיים וכלכליים.

דני דנון: גם זה על סדר יומנו.

רוברט טיבייב: אדוני יושב הראש, הכנסת את עצמך למלכודת.

רוברט טיבייב: פשוט הכנסת את עצמך למלכודת.

רוברט טיבייב: עצם העובדה שאנחנו דנים היום על חטיפה, הכנסת את עצמך למלכודת.

אנסטסיה מיכאלי: אז מה אתה מציע?

ליה שמטוב: לא, זה שני דברים שונים, זה שני דברים שונים.

רוברט טיבייב: אני מאד מקווה שתשכיל להבין את זה.

רוברט טיבייב: תסגור את הישיבה.

דני דנון: תודה.

דני דנון: יעל, נא להמשיך.

יעל בריל: אני רוצה לדבר על הצד השני, שאתה עכשיו דיברת על זוגיות ועל אהבה ועל קשר בריא.

יעל בריל: במקביל לכך שאנחנו עובדים עם הילדים מכיתה א' עד כיתה י"ב, תבינו.

יעל בריל: אנחנו לא מדברים על שיעור אחד פעם ב-12 שנות לימוד, אלא על תהליך מתמשך, קבוע ועקבי, שבו אנחנו במקביל ללמידה של מה הם סיכונים בקשר, אנחנו מלמדים גם מה הוא קשר טוב ובריא ואיך אנחנו מפתחים את זה.

יעל בריל: ואנחנו עושים את זה נדבך על נדבך, כדי שילד, ילדה וילד, שני המינים יגיעו בשלים ומוכנים לקשר זוגי, בריא, הדדי, שוויוני.

רוברט טיבייב: איפה?

רוברט טיבייב: באיזו מסגרת אתם עושים את זה?

יעל בריל: אנחנו מדברים על זה במסגרת של כיתה הטרוגנית שיש בה גם ערבים, גם ---

רוברט טיבייב: האם יש תקציבים נוספים לפריפריה לשיעורים האלה?

דני דנון: תודה.

יעל בריל: תראה, זו שאלה ---

רוברט טיבייב: השאלה – אם יש או אין.

יעל בריל: יש.

יעל בריל: האמת היא שיש, אבל אני לא באתי מוכנה עם זה.

יעל בריל: לא באתי מוכנה עם המידע הזה לכאן.

רוברט טיבייב: כי אין.

יעל בריל: לא, היה.

יעל בריל: תראה, משום שפה באתי לדבר על הפיתוי ועל איך מתמודדים, לא בהכרח מול מגזר מסוים, אז אני לא באתי מוכנה.

רוברט טיבייב: כי ככה זה נשמע.

יעל בריל: לא ---

רוברט טיבייב: ככה זה נשמע.

יעל בריל: אני מדברת על עבודה הוליסטית עם כל מדינת ישראל, שווה שווה כרגע.

יעל בריל: כתפיסת עולם.

יעל בריל: יש תקציבים מיוחדים אבל זה לוועדה במפגש הבא.

דני דנון: תודה.

דני דנון: אני רק רוצה לומר, הקשרים האלה מתחילים ברצון ונגמרים בכפייה.

בן ציון גופשטיין: באסון.

דני דנון: זה מתחיל באסון או בכפייה ואי אפשר להגיד שזה לא קיים.

דני דנון: אני רוצה לשמוע נציגה של ארגון יד לאחים, אלינה צנעני, עובדת סוציאלית, בבקשה.

אלינה צנעני: קודם כל, דיברתם על נושא של חטיפה ובעינינו חטיפה זה מקרה קיצוני של תופעה מאד מאד רחבה דווקא, שקיימת במדינת ישראל ואנחנו מתמודדים איתה יום יום.

אלינה צנעני: יש לנו מעל 1,000 פניות לשנה.

שלמה מולה: כמה?

אלינה צנעני: כ-1,000 פניות לשנה, והתופעה הזאת הולכת וגדלה על פי סטטיסטיקה, הסתכלנו בשנים הקודמות.

אלינה צנעני: מדובר בעצם במערכת של, כמו שקראתם לזה פיתוי, שמתחיל בפיתוי, אבל היחסים הופכים להיות ליחסים של ניצול, של פגיעה וכפייה.

אלינה צנעני: וזה ככה מהצד של החלק של בני מיעוטים, אבל אני רוצה דווקא להתייחס לחלק של הבנות שלנו.

אלינה צנעני: מי נופל לתוך המערכת הפוגענית הזאת.

אלינה צנעני: לא כל בחורה נופלת ופה אני רוצה להתייחס לבחורות בכלל ולעולות חדשות בפרט.

אלינה צנעני: מי שנופלת לתוך מערכת היחסים הזאת של פיתוי, זאת בחורה עם פרופיל אישיותי מאד מסוים ועם רקע משפחתי מאד מסוים.

אלינה צנעני: מדובר בנערות בסיכון, חלשות מבחינה נפשית, עם מערכות תמיכה משפחתיות וחברתיות מאד מאד מועטות.

דני דנון: מה אחוז העולות שפנו מתוך ה-1,000 פניות?

אלינה צנעני: האחוז, לפי הסטטיסטיקה שלנו כ-18-19%, שמתוכם יש קשת רחבה של עולות, שכ-9% עולות מברית המועצות ---

רוברט טיבייב: ואת המצב הסוציו אקונומי שלהן בדקתם?

ליה שמטוב: נו, זהו, היא אמרה עכשיו.

אלינה צנעני: שנייה, תנו לי לסיים.

ליה שמטוב: היא אומרת דברים נכונים.

אלינה צנעני: תנו לי, אני רוצה לסיים.

אלינה צנעני: אנחנו באנו, אז ---

דני דנון: בבקשה.

דני דנון: חברת הכנסת טיבייב, אני קורא לך לסדר.

אלינה צנעני: אני רוצה לסיים את המחשבה שלי, את הרעיון שלי.

אלינה צנעני: מה שאני רוצה להגיד שמדובר בנשים ונערות חלשות, שזקוקות להגנה, תנו לי לסיים בבקשה.

אלינה צנעני: מדובר בנשים ונערות עם מבנה אישיותי חלש, עם בוחן שיפוט, דרך אגב אני עובדת סוציאלית, אז אני מדברת בשפה מקצועית.

אלינה צנעני: מדובר בנשים עם בוחן שיפוט לקוי, חלשות, שהכלים שלהן לזהות יחסים של ניצול ולהגיד לא – הם מאד מאד מועטים, ולכן אני חושבת שהתפקיד שלנו, ועכשיו עולות חדשות במיוחד, מגיעות לארץ, הן לא מכירות את הנורמות של החברה, הן לא תמיד משתלבות נכון, וגם כשיש בעיה – הן לא תמיד יודעות למי לפנות.

אלינה צנעני: ולכן התפקיד של ועדת הקליטה לדעתי, זה לזהות את האוכלוסיות האלה בפרט ולבנות את השירותים המתאימים להסברה ולבנות לא רק הסברה, אלא גם שירותי טיפול – איך מחזקים את הנערות והנשים האלו, איך מזהים יחסים גם מבחינה טיפולית, גם מבחינה הסברתית, גם מבחינה משפטית, כן, איך מזהים אוכלוסיות חלשות ומגינים עליהן.

דני דנון: תודה רבה.

קריאה: כמה באתיופיה?

קריאה: היא התייחסה רק לברית המועצות.

אלינה צנעני: יש לנו גם אתיופיות שאנחנו מטפלים כמו בכל פנייה.

אריה אלדד: ברהט יש כ-60 בנות מהעדה האתיופית, ברהט.

אריה אלדד: וזה ראש עיריית רהט יכול לתת לכם.

דני דנון: ברהט היום?

אלינה צנעני: כן.

דני דנון: סליחה, מי מדבר, מה שמך?

אריה אלדד: הרב אריה לר.

דני דנון: 60 בנות היום חיות ברהט?

אריה אלדד: ראש עיריית רהט ---

דני דנון: נשואות?

דני דנון: באיזה מעמד הן?

אריה אלדד: אפשר לשאול את ראש עיריית רהט, הוא יגיד לכם כמה שיש להם בעיה שאין להם עם מי לחתן את הבנות ---

שלמה מולה: תראה, אני אגיד לך מה קורה ברהט, יש כל כך הרבה שחורים, אז ---

אריה אלדד: לא, לא, לא, לא.

קריאה: אל תהיה גזעני.

קריאה: איך אתה מדבר?

קריאה: אתה נגד שחורים?

דני דנון: הרב לר, הנתון שאמרת הוא נתון ---

אריה אלדד: יש מקומות ברחבי הארץ ---

דני דנון: הרב לר, לגבי רהט, הנתון שאמרת הוא נתון בעייתי מאד.

דני דנון: מאיפה הנתונים?

אריה אלדד: מראש עיריית רהט, תכנית שהייתה בטלוויזיה, זה מהם, זה לא ממני.

אריה אלדד: אני עובד עם העדה האתיופית, הייתי מדריך בבית הילד בפרדס חנה, אני עבדתי עם העדה, גם עם עולים מרוסיה וגם מאתיופיה.

אריה אלדד: מלווים את הבנות האלה גם בשירות לאומי עד היום, גם בצבא ראיתי דברים כאלה, שקצין אתיופי, אחרי הרצאה בצה"ל ניגש אלה ואומר לי – תציל, כי אני לא יכול לדבר איתן, אולי אתה תדבר איתן.

אריה אלדד: ללכת לקריית נורדאו בנתניה, אזורים, זה פשוט לא ייאמן מה שהולך שם.

אריה אלדד: והם לא יכולים להוציא את מה שבא להם, סליחה על הביטוי, היצרים שלהם בכפר, אז הם באים לנתניה והם קונים את הבנות שלנו בכסף.

אריה אלדד: אני עומד מול ההורים האלה.

אריה אלדד: יום, יום בטלפונים מההורים האלה.

אריה אלדד: ואין.

אריה אלדד: הולכים למשטרה – מה אפשר לעשות?

אריה אלדד: היא רוצה, היא לא יודעת.

אריה אלדד: פיתוי קטנה זה אונס.

אריה אלדד: ככה התורה מתייחסת לזה.

אריה אלדד: פיתוי קטנה זה אונס וגם לפתות ---

רוברט טיבייב: אבל מאיפה הבסיס של הפיתוי?

רוברט טיבייב: בגלל עוני.

שלמה מולה: גם החוק דרך אגב.

אריה אלדד: בבאר שבע דרך אגב, כ-200 בנות.

דני דנון: איפה?

אריה אלדד: כ-200 בנות רק בבאר שבע עם בדואים.

דני דנון: הן גרות בבאר שבע או גרות בכפרים?

אריה אלדד: הן בבאר שבע, חלקן שם וחלקן גם מגיעות לפזורה הבדואית.

אריה אלדד: אחת מהן שהצלנו סיפרה שהיא ראתה שם מישהי קשורה עם שרשרת ברזל כמו כלב.

אריה אלדד: בחורה שהייתה אצלנו במעון שלנו פה בירושלים.

שלמה מולה: דיווחתם למשטרה?

אריה אלדד: היא דיווחה.

אריה אלדד: ומה עשו עם זה?

רוברט טיבייב: או, יפה.

רוברט טיבייב: זאת בדיוק הבעיה.

קריאה: זה בהסכמה.

קריאה: זה בהסכמה.

יוסי גנץ: סליחה, סגן ראש עיריית עפולה אמר בריאיון לפני שבועיים שפונות אליו אימהות ---

דני דנון: מי כבודו המדבר?

יוסי גנץ: סליחה, השם שלי יוסי גנץ, אני מנכ"ל ארגון יד לאחים.

יוסי גנץ: סגן ראש עיריית עפולה אמר בריאיון לפני שבועיים בעיתון אינדקס הגליל, שפונות אליו אימהות של בנות 12-13 ואין לו מענה בשבילן.

יוסי גנץ: הן פונות על בנות 12-13 שנמצאות ועברו לגור בכפרים ערביים.

יוסי גנץ: כפרים של בני מיעוטים, סליחה.

רוברט טיבייב: למה הן לא פונות למשטרה?

רוברט טיבייב: למה לא למשטרה?

אנסטסיה מיכאלי: איזה משטרה?

דני דנון: תודה.

רוברט טיבייב: זה מה שצריך לטפל.

דני דנון: חבר הכנסת טיבייב, תודה.

רוברט טיבייב: בדוגמא של עפולה.

אנסטסיה מיכאלי: איך?

אנסטסיה מיכאלי: אתה רוצה להיות בפגישה איתם?

אנסטסיה מיכאלי: מה אתה מספר כאן שזאת הבעיה של המשטרה?

אנסטסיה מיכאלי: זה לא בעיה של המשטרה.

דני דנון: חברת הכנסת מיכאלי, סליחה.

רוברט טיבייב: יפה, מצאתם נושא לטפל בבעיות של העולים.

אנסטסיה מיכאלי: איך אתה יכול לעזור לאותה בחורה?

דני דנון: חבר הכנסת טיבייב, אני קורא אותך לסדר פעם שנייה.

דני דנון: תודה.

דני דנון: חברת הכנסת מרינה סולודקין, בבקשה.

מרינה סולודקין: אז קודם כל אני לא רוצה להיות POLITICLY CORECT, ובגלל זה אני אומרת לך אדוני יושב ראש הוועדה, שהיית צודק שאנחנו מקיימים את הישיבה, למה?

מרינה סולודקין: בגלל שהבעיה קיימת.

מרינה סולודקין: אני מכירה את הצד של הבעיה ,לא חטיפות.

מרינה סולודקין: אני מכירה חוסר מודעות עמוק מאד, איזה סכנות והשלכות רוחב יש בין יחסים בין עולות לאוכלוסייה מהאוטונומיה הפלסטינית, אני לוקחת את ההיבט הזה, ולפני 10 שנים קיבלתי מקרה ראשון והייתי מאד שמחה לדעת שיש ארגון יד לאחים שמטפל בזה, בגלל מה?

מרינה סולודקין: בגלל שהפניות שלי למשטרה לפני 10 שנים ובגלל הפניות שלי לרשויות האחרות, שגרוזינית אחת נפלה לרשת הזאת, והבעיה הייתה שהיא ברחה בעצמה, אבל לא יכלה לשחרר את הילדים.

מרינה סולודקין: וכשהיא שחררה את הילדים יחד עם יד לאחים, אז המשטרה התחילה תהליך להחזיר את הילדים.

יוסי גנץ: אני חייב להוסיף נקודה, נראה לי מאד חשוב שכולם ישמעו.

יוסי גנץ: שיש לנו שמות של בנות 11 שעברו גם לגור, לא רק כמו שסיפר סגן ראש עיריית עפולה, שהוא דרך אגב אדם לא דתי, שהוא סיפר על בנות 12-13 שגרות בכפרים ערביים.

יוסי גנץ: אנחנו קיבלנו השנה 5 פניות של נערות בנות 11.

יוסי גנץ: יש לנו את השמות ואנחנו לא נחשוף פה.

דני דנון: סליחה, אבל דבר כזה הוא פלילי.

יוסי גנץ: אנחנו יודעים שזה פלילי.

דני דנון: שנייה רגע.

בן ציון גופשטיין: יש צו של בית משפט להוציא אותן מהמקום ולהעביר אותן לפנימייה, לצופיה.

בן ציון גופשטיין: אין מקום בצופיה אז המשטרה לא אוכפת את החוק.

בן ציון גופשטיין: האבא מתחנן אלי חודשים.

יוסי גנץ: אולי אני מציע שהמחלקה פה, שמנהלת המחלקה שלנו בטיפול בנושא הזה תדבר אולי ותספר לכם מה שעובר עליה.

דני דנון: כאן, אבל לגבי המקרה הספציפי הזה, אם את יכולה לתת לנו את הנתונים.

בן ציון גופשטיין: את המקרה הספציפי בעפולה אני מכיר.

זהבה דרורי: אני רוצה להגיד שמגיעות אלי פניות של הורים שנשארים חסרי אונים, שיש בנות ---

דני דנון: רגע, תציגי את עצמך, את מיד לאחים, נכון?

זהבה דרורי: אני זהבה דרורי מיד לאחים.

זהבה דרורי: אני רוצה להגיד שמגיעות אלי פניות של אימהות נסערות שיש להן נערות קטינות, בנות 11-12 ו-13, שמועמדות לצופיה אבל אין מקום ובינתיים הבנות האלה מסתובבות ברחובות, נאנסות, עוברות דברים מאד מאד קשים ואין שום מענה.

זהבה דרורי: לא מצד המשטרה ולא מצד שום רשויות מקומיות והרווחה.

זהבה דרורי: אין מענה לצערי הרב.

זהבה דרורי: אנשים מתקשרים חסרי אונים אלינו.

אברהם מיכאלי: השמות האלה ידועים לרווחה?

בן ציון גופשטיין: כן, בוודאי.

זהבה דרורי: כן, יש להם צו בית משפט אבל אין מקום, אז הן ברחוב.

אברהם מיכאלי: עוד מעט נבקש מהרווחה דיווח על זה גם.

דני דנון: היום יש בנות, זה כבר לא נערות, הן ילדות, שנמצאות בכפרים ערבים והן מועמדות לצופייה ובגלל חוסר מקום הן נשארות בכפרים?

זהבה דרורי: כן, בהחלט.

זהבה דרורי: כן, כן.

זהבה דרורי: יש לי שמות.

דני דנון: אתם יודעים על מקרים ספציפיים?

זהבה דרורי: כן.

בן ציון גופשטיין: אני מכיר מקרים ספציפיים.

דני דנון: אתה יכול לפרט?

בן ציון גופשטיין: את השמות?

דני דנון: לא את השמות.

בן ציון גופשטיין: יש אב בעפולה שיש לו שתי בנות שהן לא נמצאות בכפרים, אבל הן נראות כמו מוסלמיות.

בן ציון גופשטיין: יש לי פה את התמונה.

בן ציון גופשטיין: הן עם רעלה, בנות 14 ו-17.

שלמה מולה: אל תראה.

שלמה מולה: משום צנעת הפרט אי אפשר להראות.

בן ציון גופשטיין: משום צנעת הפרט אני לא אפרט.

בן ציון גופשטיין: הוא זועק לעזרה, יש לו צו בית משפט להוציא אותן לצופיה והבנות לא עוברות לצופיה כי אין מקום.

דני דנון: טוב, אנחנו נראה את הסרטון ואז אני אבקש מ---.

דני דנון: שנייה, לפני הסרטון חברת הכנסת סולודקין תסיימי את דברייך ואני אבקש משירותי הרווחה להתכונן להתייחס לדברים שעלו פה לגבי צווי ההרחקה שלא מיושמים.

דני דנון: חברת הכנסת סולודקין, בבקשה לסיים.

מרינה סולודקין: כן.

מרינה סולודקין: אז כאן דיברו על פיתוי בכסף וזה עניין גם של מערכת החינוך, גם של מערכת הרווחה שבמקרים האחרים הוציאה את הילדים מהמשפחות הנורמטיביות וכאן לא יודעת מה לעשות בכלל.

מרינה סולודקין: אבל אני אומרת, יש קבוצת סיכון מסוימת שלא שמים לב איזו קבוצה זו.

מרינה סולודקין: זה עולים חדשים בשנים הראשונות בארץ, ושיש להם בנות בנות 16-17.

מרינה סולודקין: צריכים לעבוד בבתי ספר.

דני דנון: תודה.

דני דנון: אפשר להפעיל את הסרטון.

דני דנון: מוצג סרטון

אברהם מיכאלי: על מה דני בן סימון כעס?

דני דנון: בגלל שזה לא קיים, זה לא קיים.

דני דנון: אוקי תודה.

בן ציון גופשטיין: רק בסוף רואים שהמשטרה אומרת להם – אם אתם רוצים לראות את התופעה, יש פה מלא, שהמשטרה יודעת על זה.

דני דנון: שהמשטרה אומרת את זה.

בן ציון גופשטיין: המשטרה אומרת להם.

אנסטסיה מיכאלי: כן, זו משטרה שמסתובבת בשטח, לא משטרה שמגיעה לוועדות בדרך כלל.

דני דנון: חבר הכנסת בן ארי, בבקשה.

דני דנון: אתה צריך לצאת.

מיכאל בן-ארי: יש לי שאילתה ב-11.

דני דנון: ב-11 יש לו שאילתה ראשונה.

שלמה מולה: גם לי יש שאילתה, אני חייב לצאת.

דני דנון: בן ארי, בבקשה.

דני דנון: מתי השאילתה שלך?

שלמה מולה: שנייה.

מיכאל בן-ארי: תן לו, הוא היה לפני.

דני דנון: אבל מי ראשונה, אנחנו נבדוק את זה.

מיכאל בן-ארי: שלי ראשונה, כך דיווחו לי, אבל אני אומר דברים קצרים.

מיכאל בן-ארי: אנחנו נחשפים כאן לתופעה שהיא בעיקרה תופעה חינוכית, תופעה שאנחנו חוששים לדבר עליה.

מיכאל בן-ארי: היום זה לא POLITICLY CORECT.

מיכאל בן-ארי: אם הייתה פה גולדה מאיר היא הייתה אומרת את מה שהיא אמרה, שכל התבוללות, כל יהודי/יהודיה שמתבוללים, הם מצטרפים לששת המיליונים.

מיכאל בן-ארי: כשהיא אמרה את זה לא היו פה כל מיני בן סימונים למיניהם שהתנפלו עליה, אבל היום לצערנו הרב אם מישהו ידבר נגד התבוללות, אז יאכלו אותו חי, יגידו שהוא גזעני.

מיכאל בן-ארי: להילחם בהתבוללות זה יהדות.

מיכאל בן-ארי: היהדות נלחמה בהתבוללות במשך אלפי שנים.

מיכאל בן-ארי: כשהיינו בגלות זה היה אחד הדברים הכי חשובים, הכי מהותיים שאנחנו עסקנו בהם, לשמור על עם ישראל כעם ישראל.

מיכאל בן-ארי: מה שאנחנו רואים כאן זה לא מחדל של המשטרה.

מיכאל בן-ארי: זה מחדל גם של המשטרה אבל זה מחדל של מערכת החינוך.

מיכאל בן-ארי: אם מי שצריך לטפל בבעיה הזאת זה ארגונים התנדבותיים כמו ארגון יד לאחים וארגון שאני מחובר אליו, החברה של להב"ה וחמל"ה, שהם עסוקים בזה יום ולילה, ואם זה הרב אריק לר שאין לו יום ואין לו לילה, ואני יודע מסיפורים איך באמצע הלילה הוא עוזב, ללכת לדבר עם בחורה בנהרייה, שלמחרת היא צריכה להתחתן עם ערבי שכבר הזמין אולם, ובעזרת כל מיני פטנטים, הם קוראים לזה "הקוסם", הם מצליחים להניא אותה ברגע האחרון.

מיכאל בן-ארי: אבל לאחר מכן היא צריכה שיקום, היא צריכה טיפול פסיכולוגי, היא צריכה מישהו שיאהב אותה ויחבק אותה לאחר מכן באמת, לא כמו שהיה לה כל החיים.

מיכאל בן-ארי: זה אין מי שעושה.

מיכאל בן-ארי: ועוד משפט אחרון.

מיכאל בן-ארי: בבית הספר שאשתי עובדת, זה נקרא אולפנית, לא חשוב מה, הייתה תופעה כזאת ומישהו ממערכת החינוך יודע לטפל בזה?

מיכאל בן-ארי: את מי הביאו?

מיכאל בן-ארי: את הרבנית ברנס מחמל"ה, שהיא תדבר שם עם הבנות.

מיכאל בן-ארי: לאן שולחים את הבנות?

מיכאל בן-ארי: לארגונים ההתנדבותיים האלה.

מיכאל בן-ארי: הגיע הזמן שמדינת ישראל תשים את זה על השולחן.

מיכאל בן-ארי: אין לנו שום דבר נגד הבדואים, אין לנו שום דבר נגד האוכלוסייה הזאת או אוכלוסייה אחרת.

מיכאל בן-ארי: אנחנו רוצים לשמור על עם ישראל כעם ישראל, וכאן יש תופעה שהיא גולשת גם כן לפגיעה בקטינות.

מיכאל בן-ארי: בכסף קונים אותן, אנחנו רואים את הדברים האלה והסיפורים מכאן ועד להודעה חדשה.

מיכאל בן-ארי: אבל הגיע הזמן שמערכת החינוך תשים את זה על השולחן.

מיכאל בן-ארי: הדרת נשים זה חשוב, מתנחלים זה גם חשוב, אבל הבנות שלנו הן הכי חשובות.

מיכאל בן-ארי: תודה רבה.

דני דנון: תודה רבה חבר הכנסת בן ארי.

דני דנון: כמו שאתה רואה אנחנו לא מפחדים בעצם קיום של הדיון הזה כאן בוועדה של הכנסת.

מיכאל בן-ארי: משפט אחד נוסף, תודה רבה אדוני יושב הראש על הדיון.

דני דנון: אני רוצה לומר שאני מפחד לראות את התמונות האלו, שממש מזכירות לי תמונות מעולם שלישי.

דני דנון: כשאנחנו רואים את ממקומות אחרים בעולם אומרים זה זוועה, איך זה קורה לילדות קטנות, נערות, וזה קורה אצלנו פה בבית שלנו במדינת ישראל, מדינת העם היהודי, ולכן אנחנו צריכים לראות איך יוצאים מפה עם תכנית מנע וכן מדברים על הדברים האלה בבתי הספר, בכל מקום.

דני דנון: אני רוצה לבקש מחבר הכנסת מולה בבקשה.

שלמה מולה: תודה רבה אדוני.

שלמה מולה: אני רוצה להיות מאד קצר.

שלמה מולה: קודם כל צריך מאד להיזהר בהכללות.

שלמה מולה: אני לא חושב שצריך להגיד שזו תופעה שהיא שייכת לעולים מאתיופיה או ששייכת לעולים מחבר העמים וכן הלאה.

שלמה מולה: אני מבקש שאנחנו ננהג במשנה זהירות, כי בסוף ---

דני דנון: אבל חבר הכנסת מולה, אומר גם הנציג על 60 יוצאות אתיופיה שגרות ברהט.

שלמה מולה: רגע, תן לי.

שלמה מולה: קודם כל אין לי מידע מדויק.

דני דנון: אם זה נכון, אתה צריך להיות הראשון שזועק.

שלמה מולה: אני לא יודע.

שלמה מולה: אני מוכרח לומר לך, אני לא יודע.

שלמה מולה: א' אני לא יודע.

שלמה מולה: אני יכול לומר לך, לפחות לפני 5 שנים נדמה לי, היה איזה שידור בטלוויזיה על בנות ברחובות.

שלמה מולה: אנחנו טיפלנו בזה, אני זוכר, גם אני הייתי מעורב, במקרים שהיו כן טיפלנו.

שלמה מולה: אין לי מידע לומר לך אם יש 60 כאלה או לא.

שלמה מולה: אם יש 60 – אני אומר לך, זה אמות הסיפין שצריכים לרעוד במדינה הזאת, זה דבר אחד.

שלמה מולה: דבר שני, אני מציע אדוני יושב הראש,הנושא הוא סופר רגיש, סופר.

שלמה מולה: אני אומר לך ולא נדליק אש ולא יודעים איך לכבות אותה.

שלמה מולה: שלא נשחיר את מדינת ישראל.

שלמה מולה: מה שאני מציע, תקים ועדת משנה של חברים בוועדה פה, אני נותן לך עצה, תשמע לי טוב.

שלמה מולה: להקים ועדת משנה שמזמנת את הגורמים הרלבנטיים, גם את אנשי המקצוע, גם את המשטרה, גם אם צריך את השב"כ.

שלמה מולה: אם יש פה עבירות על החוק שנחטפות נערות ובחסות, אתה יודע, הליברליזם, אם נעשים דברים לא טובים צריך לטפל בזה ברגישות המתבקשת.

שלמה מולה: לכן אני ממליץ להקים ועדה של שלושה חברי כנסת ובאמת לשאול את השאלות הנוקבות.

שלמה מולה: הדבר הנוסף והאחרון, אני חושב מה שאני צריכים לעשות, עם כל הכבוד באמת לארגונים שעושים עבודת קודש, באמת כל הכבוד לכם, אבל זה לא יכול להיות עבודה שלהם, בשום פנים ואופן לא.

שלמה מולה: וכמו שמערכת הרווחה קורסת גם בדברים אחרים, גם כנראה פה יש כישלון טוטאלי של מערכת הרווחה ולא יודעים לחבר את הקצוות.

שלמה מולה: ולכן אני מציע שלא נהפוך את הנושא כנושא של בעיה של ערבים יהודים.

שלמה מולה: ננהג במשנה זהירות, נטפל בתופעה הזאת בצורה שמחייבת אותנו כאנשי ציבור בצורה אחראית.

שלמה מולה: משפט אחרון, תראו רבותי, אני הייתי בלונדון, חזרתי היום בארבע וחצי בבוקר.

שלמה מולה: היה פאנל שעסק בנושא של ההתבוללות.

שלמה מולה: אני חושבת שתופעת ההתבוללות במדינת ישראל לא צריכה באמת להדאיג אותנו יתר על המידה.

שלמה מולה: מה שמדאיג אותנו ---

קריאה: 30,000 ילדים חיים היום ---

שלמה מולה: רק שנייה, תן לי.

שלמה מולה: אני ראיתי נתון, תשמעו טוב חברים, בעיקר אתם הרבנים.

שלמה מולה: 65% מבני הנוער היהודים בגלות, בעיקר במדינות כמו ארצות הברית ובריטניה, הולכים לשמד מה שנקרא.

ברוך מרזל: 500 ביום.

ברוך מרזל: אנחנו בוכים על זה.

שלמה מולה: רק רגע, שנייה.

שלמה מולה: לכן כשאנחנו באים לטפל בנושא רגיש שכזה, אני מציע שלא נעלה את הנושא של הנה, אנחנו רוצים למנוע את בעיית ההתבוללות.

שלמה מולה: זאת לא בעיית התבוללות, אני חושב שזו בעיה של מצוקה של נערות שאנחנו צריכים לטפל במצוקה שלהן, למה הן התדרדרו, לאן הגיעו איך שהן הגיעו, גם עולים גם שאינם עולים, גם לא משנה מאיזה סוג של עולים.

שלמה מולה: תודה רבה, אני חייב פשוט לרוץ.

דני דנון: תודה.

דני דנון: חברת הכנסת ליה שמטוב, בבקשה.

שלמה מולה: אם אתה תחליט על הקמת ועדה, אני אשמח לדעת.

ליה שמטוב: אדוני יושב הראש, אם אנחנו מדברים על התבוללות, זה נושא אחד.

ליה שמטוב: אם אנחנו מדברים על הפיתוי של נערות – זה נושא אחר.

ליה שמטוב: ואנחנו עכשיו ראינו בכתבה, ראינו את הבחורים הצעירים האלה, הם עם כל הגאווה, כמו תרנגול, הוא יושב כמו תרנגול, יש לו את מספרי הטלפונים, הוא גם לא זוכר את השמות, מצלצל לאחת, מצלצל לשנייה, לאחת הוא קונה קולה, לשנייה, הוא לא רוצה להתחתן איתה בכלל.

ליה שמטוב: הוא לא רוצה יחסים איתה לכל החיים.

ליה שמטוב: הוא רוצה את היחסים איתה, לבלות איתה היום.

ליה שמטוב: הוא רוצה היום איתה, מחר עם מישהי אחרת, מחרתיים עם עוד מישהי.

ליה שמטוב: ואנחנו מסתכלים על זה ורואים את הבחורים האלה ולא עושים להם כלום.

ליה שמטוב: באמת, לקחת אחד כזה, לשים אותו בבית סוהר כמה ימים, לתת לו קנס כספי שהוא יידע את המקום שלו, אז אני חושבת שהמקרים האלה לא יהיו.

ליה שמטוב: אבל, אני גרה בנצרת עילית, לא רחוק מעפולה ונצרת עילית עוקפת את הכפרים, הכפר ראיינה ונצרת וכפר כנה ומה שאתם רוצים ומה שאתם לא רוצים.

ליה שמטוב: אני רואה את זה, את התופעה שמסתובבים עם כלי הרכב, מצפצפים להן עם מוסיקה, פותחים את החלונות – הי, ילדה וזה.

ליה שמטוב: הם לא רוצים איתם יחסים לכל החיים, הם לא רוצים אותן לקחת לכפרים.

ליה שמטוב: הם מזהים אותם כי הם רואים שזו חוליה חדשה, מזהים אותן ומפתים אותן.

ליה שמטוב: צריך את זה לגמור.

ליה שמטוב: ומה אני כן מציעה.

ליה שמטוב: קודם כל היום, בעידן המחשב, אני חושבת שצריך להיות מאגר נתונים אחיד בין כל המשרדים.

ליה שמטוב: היום צריכים ביטוח לאומי, רווחה, משטרה, מערכת חינוך, צריכים להיות כולם ביחד.

ליה שמטוב: לא יכול להיות, מערכת החינוך אנחנו לא יודעים מה קורה ברווחה.

ליה שמטוב: רווחה אנחנו לא יודעים מה בביטוח הלאומי.

ליה שמטוב: אין דבר כזה היום.

ליה שמטוב: היום צריכים ללחוץ על הכפתור וכולם צריכים לדעת את הבעיה וצריכים לדעת להיות מוכנים לטפל בה.

ליה שמטוב: חוץ מזה ---

ברוך מרזל: אף אחד לא מתעסק בזה, כולם מאוחדים.

ליה שמטוב: זה מה שאני אומרת שצריך לעשות.

ליה שמטוב: חוץ מזה שמערכת החינוך, כמה שהיא עושה, יכול להיות שהיא עושה במקומות כאלה פחות ויותר, אבל גם צריכה להיות אחריות של ההורים.

ליה שמטוב: הורים גם צריכים לקחת אחריות ולא משנה עולים או לא עולים.

ליה שמטוב: אני יודעת, כשאני הייתי ילדה קטנה והייתי עוד בברית המועצות, אני זוכרת ההורים שלי תמיד אמרו – את יוצאת החוצה, מישהו נותן לך סוכריה – לא לקחת, וזה אצלי בראש עד היום.

ליה שמטוב: צריך להיות מערכת, קודם כל המערכות צריכות להיות ביחד, ולא יכול להיות שאנחנו רואים את התמונות האלה, אלה מסתובבים כמו לא יודעת מה ואף אחד מהם לא נעצר.

ליה שמטוב: זה לא יכול להיות דבר כזה.

דני דנון: תודה רבה.

דני דנון: חברת הכנסת אנסטסיה מיכאלי, בבקשה.

אנסטסיה מיכאלי: אני רוצה לברך את יושב ראש ועדת הקליטה והעלייה, חבר הכנסת דני דנון על קיום הדנון.

אנסטסיה מיכאלי: אני חושבת שאנחנו כולנו כאן מתרגשים, במיוחד לאחר הצפייה בסרט.

אנסטסיה מיכאלי: עם כל הנינוח של הגזענות כביכול, בזכות חברי הכנסת שיצאו מהאולם וההרגשה שמדובר על בעיות ההתבוללות ----

שלמה מולה: את לא מתכוונת לשלמה מולה, נכון?

אנסטסיה מיכאלי: היו חברי כנסת שהציעו כל מיני פתרונות גם ברמה פרלמנטרית להקים ועדה, עוד ועדת משנה, שבעצם קיימת כעיקרון.

אנסטסיה מיכאלי: יש לנו חברת כנסת ממפלגת קדימה, אורית זוארץ, שעושה עבודה נאמנה לכל הנשים שעוברות לכיוון הזנות.

אנסטסיה מיכאלי: אשת מקצוע גם שמטפלת בכל הנושא הזה ומעלה את הנושא כאן בדיונים בכנסת.

אנסטסיה מיכאלי: אני חושבת שמיותר להקים עוד ועדות עם עוד חברי כנסת שידברו פה.

אנסטסיה מיכאלי: אני חושבת שהרוב, כשליה שמטוב ציינה את כל הנושא של העידן הטכנולוגי ופתרונות מסוימים לפתרון הבעיה, אני חושבת שהעובדות מדברות בשטח, קודם כל.

אנסטסיה מיכאלי: ואם קיימת בעיה מאשימים את המשטרה, את משרד החינוך.

אנסטסיה מיכאלי: מנסים לגרור את כל הגורמים הרלבנטיים שכביכול קשורים לבעיה.

אנסטסיה מיכאלי: אני מחזירה את עצמי לגיל 13-14, 11 ואני הגעתי ממשפחה ענייה מאד, באופן אישי.

אנסטסיה מיכאלי: אני זוכרת את הפיתויים של החברות שלי ללכת ולשתות אותה קולה בקניונים ולאכול אותה פיצה.

אנסטסיה מיכאלי: אני רואה את הילדים ואת הבנות שלומדות עם הבנים שלי בבית הספר ואני שואלת את עצמי – איזו משטרה יכולה לעזור לאותה ילדה ששותה אותה קולה באותו קניון?

אנסטסיה מיכאלי: אני גרה בראשון לציון, אני בימי שישי לפעמים יוצאת עם הילדים לקולנוע ואני רואה כמויות של אותם אנשים שעליהם דיברנו, שמסתובבים ומפתים את אותן בנות.

אנסטסיה מיכאלי: ואני כיושב ראש שדולה לקידום מעמד המשפחה וזכויות המשפחה, חושבת הרבה פעמים – איפה אותה ילדה שאמא ואבא לא נמצאים עכשיו על ידה, שהמשטרה רחוקה ממנה והיא כן רוצה לשתות אותה קולה והדרך לאותה מיטה היא מאד קצרה.

אנסטסיה מיכאלי: ואני אומרת כאן, נציגים של משרד הרווחה כרגע לא נמצאים פה.

אנסטסיה מיכאלי: אני מכירה ---

דני דנון: הם פה והם ידברו.

אנסטסיה מיכאלי: אה, אני אשמח מאד לשמוע.

אנסטסיה מיכאלי: ואני דרך אגב מכבדת את עבודתם.

אנסטסיה מיכאלי: לא מזמן קיימנו דיון בוועדה לקידום מעמד האישה בשיתוף פעולה גם עם נציגים ממשרד הרווחה שסיפרו שסגרו מעונות לנשים במצוקה שכבר יש להן משפחה, שעוברות אלימות במשפחה.

אנסטסיה מיכאלי: נסגרים מעונות שמחזיקים אותן נשים ועוזרים להם בעצם להתמודד מול המצב של גם בעלים שמכים אותן, גם שהן נאנסות כל הזמן, גם שהילדים שלהן עוברים טראומות.

אנסטסיה מיכאלי: היו לנו אלפי דיונים, אני קוראת לאותם ארגונים שנמצאים פה ועוזרים לאותן בנות והם אלה הראשונים שמושיטים את היד.

אנסטסיה מיכאלי: בעידן הטכנולוגי צריך לדבר עם מסר ברור לאותן נשים באותה שפה שהן מבינות, לא מבוגרים מדברים, בשפת הבנות.

אנסטסיה מיכאלי: בשפת הפשטות, כמו שהערבים יודעים לדבר איתן ולהסביר להן מה זה מעמד האישה.

אנסטסיה מיכאלי: איך אותה אישה אחר כך תהיה אמא?

אנסטסיה מיכאלי: איך היא תסתכל בעיניים של אותם נכדים שהיא תגדל אותם ותספר להם שהיא הייתה זונה?

אנסטסיה מיכאלי: וכאן צריך פשוט לבנות קמפיין ממוקד, עם מסר ברור.

יוסי גנץ: משרד החינוך לא נותן לנו להיכנס לבתי הספר עם עובדות סוציאליות.

אנסטסיה מיכאלי: לא צריך משרד החינוך, יש רשתות חברתיות.

יוסי גנץ: הן לא נותנות להיכנס בהוראה של משרד החינוך.

אנסטסיה מיכאלי: לא, לא, שנייה, אתם לא הבנתם משהו.

בן ציון גופשטיין: אנחנו ברשת, אנחנו בפייסבוק, ברשת, ביוטיוב.

אנסטסיה מיכאלי: צריך להסביר להן במסרים הפשוטים ביותר, לעשות מסר ברור וקמפיין ממוקד.

דני דנון: תודה.

דני דנון: יעל בריל, מדוע משרד החינוך אוסר כניסה של ארגונים לבתי ספר לפעילות הסברה?

יעל בריל: משום שלמשרד החינוך, שהוא גוף שמייצג את כל מדינת ישראל, יש לו מדיניות סדורה, היא צריכה להיות שוויונית, היא צריכה לתת מענה לכל הזרמים והפלגים ---

אברהם מיכאלי: שוויוניות על מה?

אברהם מיכאלי: שמפתים בנות ופוחדים שיגידו מחר אנחנו גזענים?

אברהם מיכאלי: תני לי להבין, איפה השוויוניות?

יעל בריל: שוויוניות בחינוך וזכויות להתפתח בצורה בריאה, כאשר אני כן רוצה ---

אברהם מיכאלי: תראי, הסיסמאות האלה בסוף ---

יעל בריל: זה לא סיסמאות, משום שאני אישית עובדת עם המורים---

אברהם מיכאלי: זה סיסמאות, סיסמאות שאין לכם אפילו שום הוכחה מאחוריה.

יעל בריל: עם היועצים שמתווכים ---

דני דנון: רק שנייה, אבל היום משרד החינוך מאפשר לעמותות שונות, עם תכנים מסוימים, להיכנס לבתי ספר ולעשות פעילות הסברה.

יעל בריל: נכון, נכון.

יעל בריל: אם זה משהו מלווה, עם הכרה, עם משהו חוקי שעבר איזה שהוא מהלך חוקי של הכרה כאותה אגודה או ---

בן ציון גופשטיין: התבוללות זה חוקי או לא חוקי?

אברהם מיכאלי: את הסרט הזה ראיתם במשרד החינוך?

יוסי גנץ: אנחנו אגודה מוכרת לפי כל חוק, לא נותנים לנו להיכנס.

נסים זאב: אני יכול לומר משפט, אדוני יושב הראש?

דני דנון: תודה.

דני דנון: קיבלנו תשובה, אפשר להסכים או לא, אבל קיבלנו תשובה.

דני דנון: אני רוצה לבקש ממשרד הרווחה, גברת ריקה אלקיים, מפקחת מחוזית מתבגרים, קודם כל תשובה לגבי אותה ילדה שנמצאת היום ברחובות בגלל שאין מקום בצופיה.

דני דנון: אתם מכירים את המקרה הזה מה קורה עם זה?

ריקה אלקיים: כן, התופעה של נערות ממתינות בצופיה היא תופעה כאובה.

דני דנון: מה המספרים?

ריקה אלקיים: אני לא הגעתי הנה עם הנושא הספציפי הזה, כי אני שייכת לשירות אחרת במשרד, אבל זו תופעה שידועה, מוכרת, כאובה, שאנחנו מתמודדים איתה יום יום.

בן ציון גופשטיין: בירושלים הם עושים עבודה מצוינת, ריקה אל קיים.

יוסי גנץ: אני חייב לציין, אנחנו יש לנו עשרות מקרים שמחכים לצופיה ואין מענה והן מסתובבות ברחובות, או שאנחנו נותנים להן מענה מה שאנחנו יכולים בכל אופן.

נסים זאב: אני יכול לומר משפט, אדוני יושב הראש?

דני דנון: תודה.

דני דנון: כן, חבר הכנסת ניסים זאב, בבקשה.

נסים זאב: אדוני יושב הראש אני רוצה לומר, לא מזמן ליוויתי איזה מקרה, בת חרדית מבית"ר עילית שהייתה שבויה בחוסאן, ממול.

נסים זאב: אני רוצה לומר לך מה הפרסומת שלהם, של הכפר, שהם זכו לקחת מתנחלת והפכו אותה לפלסטינאית.

נסים זאב: גם אידיאולוגית, מעבר לזה שהיא שבויה.

נסים זאב: עשרות שנים מדינת ישראל מתעלמת, סוגרת עיניים בעיוורון מוחלט.

נסים זאב: תצאו לרחובות פה, אנחנו מדברים על ערד, על דימונה, ששם זה פשוט קטסטרופה.

נסים זאב: כל המוסלמים שבאים עכשיו מאריתריאה, מאתיופיה, לא משנה, מאיפה שהגיעו, נמצאים בבתי ספר, הורים לא זוכים לחינוך יהודי.

נסים זאב: הורים פונים אלי ואומרים ריבונו של עולם, לי אין זכות ללמד את הילדים שלי חינוך יהודי כמו שאני דורש, בתוך מדינת ישראל?

נסים זאב: מה קורה למחרת הילד הזה גדל?

נסים זאב: אתה לא יכול לעצור את זה אם לא יאפשרו חינוך יהודי, שורשי, טהור, מעמיק.

נסים זאב: ואנחנו עם כל הרצון שלנו לייצר עוד איזו שהיא ועדה, אני אומר לך זה הבל.

נסים זאב: זה פשוט כמו שהתורה אומרת – בניך ובנותיך נתונים לעם אחר ועיניך רואות ואין לאל ידך.

נסים זאב: המשפחות לא יודעת איך להתמודד עם הבעיה הזאת.

נסים זאב: משפחות קורסות, משפחות זועקות ואנחנו צריכים למצוא את הדרך החוקית.

נסים זאב: אני אומר לך, יש פה איזו בעיה, אני מסכים עם משרד החינוך שהם בבעיה חוקית, אבל אנחנו אם רוצים לשמור על עצמנו כמדינה יהודית ודמוקרטית, צריכים למצוא את כל הכלים החינוכיים, ומשרד החינוך להוביל את זה.

נסים זאב: ואנחנו צריכים ללמוד לפחות דבר אחד מהערבים – איך הם שומרים על הבנות שלהם?

נסים זאב: הם לא גזעניים?

נסים זאב: הם לא גזעניים.

נסים זאב: אני לא אומרת להתנהג באותו דפוס של כבוד המשפחה, אבל לנו אין זכות להגן על הבנות שלנו?

נסים זאב: אנחנו מה?

נסים זאב: אז לכן אדוני יושב הראש, לכן אני הצעתי איזו שהיא הצעת חוק ואני לא העליתי את זה כי זה חוק מאד בעייתי וקצת, אבל צריכים למצוא את שביל הזהב.

נסים זאב: יש היום מצב שהרבה בנות, מאות אני אומר לך, מתאסלמות, שהן בדיוק בגיל 18 ויום, 18 וחצי, וזה ממש כל כך גבולי, אבל הן כבר שבויות מגיל 17 ו-16 וההורים לא יכולים להתערב.

דני דנון: מה ההצעה חבר הכנסת זאב?

נסים זאב: אני הצעתי שעד 21 ---

מרינה סולודקין: אי אפשר.

נסים זאב: אם אפשר למצוא את הדרך החוקית שעד גיל 21 ההתאסלמות הזאת מבחינה חוקית לא תתפוס, זה גיל מאד קריטי שילדה יכולה לחזור בה ולחזור לחיק משפחתה.

דני דנון: תודה.

דני דנון: ציפורה גוטמן, מפקחת ארצית בעמותת נווה שלו בראשות הרב הראשי שלמה עמר.

דני דנון: רק בקצרה בבקשה, כי אנחנו חייבים לסיים.

ציפורה גוטמן: אוקי, רק מילים ספורות מבחינת היקף התופעה של ההתאסלמות ממידע שיש לי ממשרד המשפטים.

ציפורה גוטמן: בשנה האחרונה התאסלמו 70 נערות.

דני דנון: יש לך את הגילאים של הנערות האלה?

ציפורה גוטמן: כולן מעל 18, כי אי אפשר להתאסלם מתחת לגיל 18.

דני דנון: אבל 18 עד 21, או ---

ציפורה גוטמן: משרד המשפטים מנסה להוביל מהלך יחד עם הרב הראשי לישראל שהנושא הזה הוא בראש מעייניו, לאיזה שהוא שינוי חוקתי שהוא יכול באמת ---

דני דנון: ולעומת שנים קודמות זו עלייה?

ציפורה גוטמן: יש עלייה מתמדת, אמנם לא דרסטית, אבל כל הזמן המגמה היא מגמת עלייה.

ציפורה גוטמן: נקודה נוספת שאני רוצה שנשים אליה לב היא, כשאנחנו מדברים על התבוללות אנחנו מדברים על תוצאה של בעיה והבעיה הזאת לא עומדת בפני עצמה.

ציפורה גוטמן: יש כאן, הבעיה עצמה היא חד משמעית תחת הכותרת של נערות בסיכון.

ציפורה גוטמן: נערות בסיכון חלקן הולכות לאלכוהול, חלקן הולכות לזנות, חלקן עם קשרים מאד בעייתיים עם יהודים שמנצלים אותן, וחלקן עם ערבים.

ציפורה גוטמן: אם אנחנו נסתכל על שורש הבעיה שזה נערות בסיכון, ואני חושבת שזה שייך למשרד הרווחה, ליחידות לנערה, שהן עושות עבודה גדולה וטובה, אבל אין להם מספיק לא אמצעים ולא כוח אדם.

ציפורה גוטמן: אני כאן בקשר עם מחוז ירושלים, עם מחוז באר שבע.

ציפורה גוטמן: לנווה שלו עצמו יש מרכזים, אנחנו נותנים מענים בעכו, ביפו, בבאר שבע ובבית"ר עילית, יש לנו מרכזים טיפוליים שם ואני חושבת שאם אנחנו נלך לשורש של הבעיה ונבין שזה נערות בסיכון, וכך שמערכת החינוך לא ממש ממש תעזור כאן, כי מדובר על נערות מבתים מאד מאד מצוקתיים שהורים לא משתפים פעולה, שהורים חלקם בכלא, חלקם עם בעיות מאד מאד קשות.

ציפורה גוטמן: אם ניתן את הדעת לשורש הבעיה, שזה נערות במצוקה מאד מאד קשה, שנזרקו, פעמים רבות כבר נזרקו ממערכות החינוך, אני חושבת שאנחנו נועיל הרבה יותר מאשר לדבר כבר על התוצאה.

דני דנון: דונה.

דני דנון: בקצרה, עינת זרגיריאן שהגיעה מבאר שבע.

עינת זרגיריאן: שלום לכולם.

עינת זרגיריאן: אני מברכת על הדיון הזה, דיון מאד חשוב.

עינת זרגיריאן: אני מנהלת את היחידה לנערות וצעירות בעיריית באר שבע.

עינת זרגיריאן: אני מתחברת מאד לציפורה, אנחנו עובדות יחד בשיתוף פעולה עם מרכז שהוקם ביחד.

עינת זרגיריאן: אני רוצה להגיד שהתופעה הזאת מוכרת בעיר באר שבע, אנחנו מטפלים בה באמת.

עינת זרגיריאן: כמו שציפורה אומרת באמת הנערות שמגיעות הן עם פרופיל מאד מאד מורכב.

עינת זרגיריאן: זה נערות ש---

דני דנון: מה המספרים בבאר שבע שאת מכירה?

עינת זרגיריאן: אין לי כרגע נתונים מדויקים.

דני דנון: עשרות, מאות, בודדות?

עינת זרגיריאן: לא, לא, לא ברמה של מאות.

עינת זרגיריאן: זה לא ברמה של מאות.

אריה אלדד: אם תרצי אני אתן לך רשימה של בנות, אם יהיה מותר להראות לך, רשימה של בנות, מכל תיכון, עמל ב'.

קריאה: בבאר שבע זה כמעט מאות.

עינת זרגיריאן: אני אשמח מאד לקבל.

עינת זרגיריאן: אני חושבת שאם יש דיווחים כאלה מאד חשוב שהם יגיעו אלינו.

דני דנון: את יודעת על עשרות או על מאות

עינת זרגיריאן: אני לא יודעת על מאות.

דני דנון: אתם יודעים מספרים אחרים?

אריה אלדד: למעלה מ-200 בנות.

דני דנון: אוקי.

עינת זרגיריאן: נערות שגרות בעיר באר שבע.

בן ציון גופשטיין: הם לא תמיד פונים לרווחה, כי טוב להן.

עינת זרגיריאן: נערות קטינות.

בן ציון גופשטיין: לא רק קטינות.

עינת זרגיריאן: אנחנו מטפלים מגיל 13 עד 25.

עינת זרגיריאן: אני רוצה להגיד שזו תופעה שהיא תופעה ששייכת לאו דווקא לנערות שהן עולות חדשות ממגזר זה או אחר, אלא מקיפה גם נערות אחרות בחברה.

עינת זרגיריאן: זה נערות שמגיעות באמת עם פרופיל מאד מאד בעייתי, מבתים של מצוקה, נערות שעברו פגיעות מיניות על כל הרצף, שאחד מהאפיונים שלהן כמו שהוזכר פה, אחד האפיונים זה גם שוטטות עם בני מיעוטים ואנחנו מטפלים בזה, אם זה ברמה של עבודה פרטנית ביחידה לנערה, שעובדת נערה מוצמדת לנערה כזו ומטפלת בה באופן מאד אינטנסיבי.

עינת זרגיריאן: יש לנו מרכז בתוך באר שבע, הוא מרכז יום שהוא מיועד לנערות בקצה הרצף.

עינת זרגיריאן: הוא מקבל אליו נערות מגיל 13 עד בעצם בטווח עד גיל 25, זה נקרא מרכז עדי.

עינת זרגיריאן: לשם מגיעות בעצם אותן נערות שנפלטו מכל המסגרות, גם מה שנקרא יוצאות צופיה ומסילה שגם שם לא הצליח התהליך, ושם עוד ככה כמוצא אחרון עובדים איתן ומנסים באמת להעלות אותן לדרך, לתת להם את הכלים.

דני דנון: תודה.

דני דנון: יש פה מישהו מקריית גת באולם?

ניסים אלגלאני: לי יש מועדונית בקריית גת.

דני דנון: נודע לי שבקריית גת היה ניסיון למנוע הסתובבות בני מיעוטים במקומות מסוימים.

דני דנון: אז השאלה היא מבחינה משפטית וחוקית איך דבר כזה נעשה רציתי לדעת.

ניסים אלגלאני: יש חוק עזר עירוני שקובע שאדם שהוא לא תושב העיר, עד לשעה אחת עשרה בלילה הוא לא יכול להסתובב בעיר.

דני דנון: אחרי אחת עשרה בלילה.

ניסים אלגלאני: אחרי אחת עשרה בלילה.

ניסים אלגלאני: זה פועל גם בנתיבות, שם ראשי הערים הפעילו את זה.

דני דנון: זאת אומרת החוק מאפשר לראש עיר ---

ניסים אלגלאני: להפעיל סיירת שלו, של הרשות המקומית.

ניסים אלגלאני: מפעילים סיירת, הם פועלים.

ניסים אלגלאני: בנתיבות למשל לא תמצא שתושבי הפזורה או דברים כאלה מסתובבים בנתיבות מעל אחת עשרה בלילה, אין להם מצב שהם משוטטים.

דני דנון: ביטחון פנים, אתם מכירים את זה?

דני דנון: את לא מכירה את זה.

דני דנון: תודה.

ליה שמטוב: צריך לאמץ את זה.

דני דנון: תודה.

דני דנון: ניסים פדידה, יושב ראש תנועת ישראל יהודית, בבקשה.

ניסים פדידה: תודה דני.

ניסים פדידה: אני רוצה להציג את עצמי, יש לי תנועה שנקראת ישראל יהודית, יושב פה גם מנכ"ל התנועה צחי בצון.

ניסים פדידה: אנחנו עוסקים בעיקר בהסברה בנושא ההתבוללות.

ניסים פדידה: אנחנו פועלים בקהילות יהודיות בחו"ל, דרום אמריקה, צרפת, להעלאת יהודים ובעיקר צעירים שישתלבו בצה"ל ובחברה הישראלית.

ניסים פדידה: נחשפנו תוך כדי פעילות בנושא ההתבוללות, אני רוצה לומר שעיקר ההתבוללות היא בעיקר בבנות ולא בבנים.

ניסים פדידה: זה דבר שמאד חשוב לדעת, וגם בנים יש אולי אחוז קטן מאד שהולך עם גויות, אבל זה אחוז מאד מאד שולי.

ניסים פדידה: אני גם רוצה לדבר על הבעיה שבערים המעורבות ובנגב ובגליל בעיקר, זה עיקר הבעיה שמה.

ניסים פדידה: אני רוצה לומר שעיקר החיכוך קורה במקומות בילוי ובעבודה משותפת.

ניסים פדידה: זה בעצם כשיש להם את המפגש, ואז קורית בעיית ההתבוללות.

ניסים פדידה: אני רוצה גם לומר פרט שיד לאחים גם אמרו אותו, שמדובר גם בבנות חרדיות ממש.

ניסים פדידה: סמינרים חרדיים שהגיעו למצב של התבוללות.

ניסים פדידה: החברה הערבית, אני רוצה לומר גם פרט חשוב מאד, שבשנים האחרונות החברה הערבית נהייתה מערבית יותר, מודרניים, גם משתלבים באוניברסיטאות, אז לכן קורה חיכוך שהבנות רואות אותו מודרני, והיא לא חשובת שהוא ערבי.

ניסים פדידה: זה דבר שחשוב לדעת.

ניסים פדידה: אני רוצה לומר, לחלק את הדיון לשתי נקודות, שיש מצב שבחורה פוגשת ערבי והוא אומר לה שהוא יהודי בכלל.

ניסים פדידה: במקום איברהים הוא אומר אברהם ולכן היא גם לא יודעת שהוא ערבי, וזה פרט שחושב לדעת אותו.

ניסים פדידה: דבר שני, חשוב לדעת שערבי שמציג את עצמו כערבי, אבל הבחורה לא תמיד חושבת על קשר לחיים איתו.

ניסים פדידה: היא חושבת הוא קונה לה דברים ומבלים, אבל הבעיה שהערבי לוקח את התהליך, יש לו תהליך מסוים שהוא מביא אותו למצב שהיא בכפר, ואז הוא סוגר עליה.

ניסים פדידה: אני רוצה לספר על מקרים שטיפלתי בהם, שהבנות עצמן, האמא של הערבי פשוט סוגרת את הבית על הבחורה ומפקחת שהיא לא תצא מהבית.

ניסים פדידה: אני רוצה לומר שדיברתי עם ראשי ערים בנגב ובגליל על התופעה והם אמרו לי שפשוט הבעיה היא שהם לא יכולים לעשות שום דבר בעניין הזה.

ניסים פדידה: אני רוצה גם לומר, הייתה לי שיחה עם חבר הליכוד שמעון גבסו בנושא הזה, שהוא אמר לי שהוא ממש חסר אונים בעניין של ההתבוללות.

ניסים פדידה: הוא לא יודע מה לעשות.

ניסים פדידה: אני רוצה לומר שהייתי לפני חצי שנה בתוניס, ואני רוצה לומר שבתוניס אמרו לי יהודים שהם לא רוצים לבוא לארץ בגלל שהם מפחדים שהבנות שלהן יתבוללו בארץ.

ניסים פדידה: זה פשוט מצב נורא ואיום.

ניסים פדידה: אני רוצה לומר, מדובר בבנות שהן מתחת לגיל 18 ואני רוצה לומר, דני, זה חשוב באמת לעניין של החוק, החוקיות, שבעצם יש להורים מחויבות על הבנות האלה מבחינה שהם לא נמצאים בבית, ההורים גם לא יודעים איפה הם נמצאים.

דני דנון: ברור, תודה.

דני דנון: משפט סיכום.

ניסים פדידה: דני, עוד משפט, זה חשוב לי מאד.

ניסים פדידה: אני רוצה רק לומר גם שבעצם הבעיה רק אצל היהודים, אין בנות ערביות שהולכות עם יהודים, זה דבר חשוב.

ניסים פדידה: אני חושב רק לתת פתרון ליושב ראש הוועדה, אני חושב שחשוב שוועדת החינוך תתאחד ביחד עם ועדת הקליטה והעלייה, כי זה נושא אחד, לפי דעתי.

ניסים פדידה: אני גם רוצה לומר עוד משפט לסיום, אני חושב שחשוב שמשרד החינוך ידבר על הזהות היהודית בחינוך וגם אני אומר בתוך פרויקט תגלית, כשבאים לארץ יהודים, אני חושב שחשוב לדבר בפרויקט תגלית עם הצעירים על נושא ההתבוללות, וגם בנושא הזה בבתי הספר.

ניסים פדידה: זה הפתרון אני חושב המערכתי, לפי דעתי.

ניסים פדידה: אני רוצה להודות לדני ולמזכירת הוועדה ולכל חברי הוועדה שיושבים פה, למרינה סולודקין ולכל חברי הכנסת, תודה רבה.

דני דנון: תודה רבה ניסים.

דני דנון: אנחנו צריכים להתכנס.

דני דנון: דוד במשפט קצר, מה אתם עושים בעניין.

דוד יאסו: אני כמשרד הקליטה, אנחנו בעצם לא נוגעים וגם בתופעה הזאת, נוגעים בה לא כנקודה של חטיפה וכן הלאה.

דוד יאסו: אנחנו כן יש לנו פעילות עצומה בכל היישובים ברמה הארצית, גם במוקדים וגם ברווחה שהם בעצם שותפים לנושא, למנוע ולהסביר.

דוד יאסו: אבל זה לא עניין של משרד הקליטה, אני רוצה להבהיר את העניין הזה.

דוד יאסו: אני חושב שכל מה שתואר כרגע, אני גם מכיר את זה ברמה הארצית וגם כתושב באר שבע.

דוד יאסו: הנערים האלה שמגיעים לשכונה, איפה שיש את העולים, מסתובבים עם מכוניות מצוחצחות, עם מוסיקה מזרחית, בשעות לא שעות.

דוד יאסו: בשעה 23:00, 24:00, במיוחד בימי שישי ובימי שבת.

דוד יאסו: אין אף הורה שיכול לעצור את זה.

דוד יאסו: באים לשכונה ומפתים.

דוד יאסו: יש צעקה ענקית של ההורים, אבל יחד עם זה, גם לא משרד הקליטה, אני גם לא מאמין שהרווחה היא מי שצריכה לטפל בזה.

דוד יאסו: מי שצריך לטפל בזה זה המשטרה, בעניין של הפרעה, בעניין של הסתובבות.

דוד יאסו: אם המשטרה לא מגיעה לשם ולא נותנת את המענה – לא יכול להיות.

דוד יאסו: יש מקומות, אני יכול להגיד לך שיש מקומות שקבוצה התארגנה שם כדי למנוע שלא ייכנסו לשם.

דוד יאסו: נכון שקראו להם בטלפון והלכו.

דוד יאסו: אתה יודע מה, רחוק מהעין, רחוב מהלב.

דוד יאסו: אבל זה צריך להיות מתוך השכונה צריך להוציא את הדברים האלה.

דוד יאסו: גם כשהם מתקשרים – המשטרה לא מגיעה לשם באותם הנימוקים, אולי חוקיות יכול להיות.

ברוך מרזל: אלה שבסרט המשטרה לא ענתה.

דוד יאסו: לא משנה.

דוד יאסו: אני עונה בדברים אלה.

דוד יאסו: זו בעיה מאד מאד קשה ואנחנו יודעים.

דוד יאסו: תראו, לפני שלוש שנים נערה מקריית גת נשרפה ברהט.

דוד יאסו: מישהו עשה משהו?

דוד יאסו: האם מוצה כל הדיון הזה?

דוד יאסו: האם כולם עמדו על זה?

דוד יאסו: אבל הנערה נשרפה.

דוד יאסו: נשרפה, בתוך רהט מצאו אותה.

דוד יאסו: את כל הדברים האלה צריכים לראות בחוקיות איך צריך להסדיר.

דני דנון: תודה.

דני דנון: משפט סיכום קצר, חבר הכנסת מיכאלי, בבקשה.

אברהם מיכאלי: טוב, אדוני יושב הראש, א' תודה לך שאתה כבר מקיים דיון בוועדה.

אברהם מיכאלי: היום בערב מליאת הכנסת מקיימת דיון בעניין הזה.

אברהם מיכאלי: הגשתי הצעה לסדר ביום ראשון, לא ידעתי שאנחנו נחבור לאותו עניין.

אברהם מיכאלי: אני חושב שאנחנו נוגעים פה בסוגיה ששנים אנחנו לא רוצים לטפל בה.

אברהם מיכאלי: ואם חברים קמו בכעס ויצאו מפה, חלק מי שיצא, אנחנו הופכים למדינה שלצערנו היא כבר לא מגינה על הבית היהודי.

אברהם מיכאלי: אנחנו מדינה שרוצים להיות יפת נפש מול כל העולם, יפת נפש כלפי כל מיני דברים רגישים.

אברהם מיכאלי: אני לא בא לשים דברים על השולחן בצורה שנפוצץ את הכל בצורה כזאת שאנחנו בסוף גם לא נדע לשלוט בזה.

אברהם מיכאלי: אנחנו חייבים ככנסת ישראל, כממשלת ישראל, לשים את הסוגיה הזאת על השולחן.

אברהם מיכאלי: מ"יד לאחים" לא מתלוננים על הבעיה הזאת מאתמול, הם כבר מעל עשור.

אברהם מיכאלי: הרב ליפשיץ, זכר צדיק לברכה, לא נתן לנו פה מנוחה בכנסת שאנחנו נטפל בסוגיה הזאת.

אברהם מיכאלי: אבל כל פעם שמביאים את זה לחקיקה כזאת או דיון כזה, הממשלה אומר לא – זה חומר נפיץ.

אברהם מיכאלי: אנחנו לא חוששים מחומר נפיץ, אנחנו צריכים להיות מספיק חכמים כדי שהסוגיה הזאת-.

אברהם מיכאלי: אסף פוזיילוב ביום ראשון בערב בחדשות, הביא את הסוגיה הזאת כחטיפה.

אברהם מיכאלי: לכן הכותרת שאתה נתת – "חטיפה".

אברהם מיכאלי: אתה צודק, כי באמת הוא אמר – מדובר במקרים שיש לו נתונים, הוא וניסים קינן ברשת ב', דיברו על חטיפות בנגב.

אברהם מיכאלי: אז אנחנו לא צריכים לחשוש להגיד את המילה – חטיפה – כי זה הנתונים שיש.

אברהם מיכאלי: יש עדויות.

אברהם מיכאלי: המשטרה לצערנו לא יודעת.

אברהם מיכאלי: לא יודע איך המשטרה עובדת, אני לא מכיר את שיטת העבודה שלהם.

אברהם מיכאלי: עד שלא יבואו עדים, עדים צריכים להוכיח שזו חטיפה?

אברהם מיכאלי: המשטרה שתעשה חקירה כשיש תלונות.

אברהם מיכאלי: אבל אנחנו נעודד אותך, את הוועדה שלנו, גם ועדה נוספת אם צריך לחבר אותה.

אברהם מיכאלי: אנחנו אחרי המליאה היום בערב, אני אדרוש להוריד את זה שוב חזרה להמשך דיון, שנוכל לעשות באמת מעקב רציני.

דני דנון: תודה, ברור.

דני דנון: אני רוצה לסכם את הדיון ולומר ---

ברוך מרזל: אני רק רוצה משפט אחד.

ברוך מרזל: לפני 25 שנה, כשהרב כהנא אמר שזה מה שהכיוון, הוציאו אותו מהכנסת, אמרו שהוא גזעני.

ברוך מרזל: אנחנו נגד התבוללות וזה לא גזענות.

דני דנון: תודה.

דני דנון: אני רוצה לומר משפט סיכום, שהנתונים שהוועדה ראתה היום הם נתונים מפחידים.

דני דנון: מדובר בתופעה של ניצול נערות תמימות שבאות מרקע סוציו אקונומי נמוך, שמתדרדרות למצבים בעייתיים.

דני דנון: אנחנו לא נסכם את הדיון היום, אנחנו נקיים דיון המשך, ולדיון ההמשך אנחנו נבקש נתונים מהמשרדים השונים גם לגבי כל מה שהוצג פה, גם מהארגונים השונים.

דני דנון: אנחנו נבקש דו"ח ממרכז המחקר והמידע של הכנסת, שייגע בנוהלי מספר התיקים שנפתחו בנושא הזה.

דני דנון: אני רוצה גם לדעת בדו"ח את הנושא של איסור שוטטות של תושבים שאינם תושבי העיר, אם אכן יש תוקף חוקי בסעיף הזה לשעה 23:00.

דני דנון: יכול להיות שאנחנו נשקול לתת סמכויות נוספות לראשי הערים, על מנת שיוכלו לטפל ולסייע בתופעה הזאת, כי היום כולם אומרים – אין לנו מה לעשות ובסוף אנחנו משאירים את המשפחות האלה לעצמן, ואנחנו לא נוכל לשבת מן הצד.

דני דנון: אנחנו גם נרצה לדעת ממשרדי החינוך, הקליטה והרווחה לגבי תכניות מניעה, כי אני חייב לומר לכם בצורה ברורה, זה לא דבר שנכלל בשאר הדברים.

דני דנון: אם לא יהיה טיפול נקודתי והסברתי ולהיכנס לעובי הקורה, המספרים ילכו ויגדלו ולכן אנחנו נקיים דיון המשך בנושא הזה, ונבקש מכל המשרדים להגיע עם נתונים ואז אנחנו נחשוב על שינויי חקיקה שיתנו כלים נוספים להתמודד עם הבעיה המדאיגה הזאת.

דני דנון: תודה רבה לכולם.