הוועדה המיוחדת לפניות הציבור, כנסת 18, פרוטוקול מספר 132, 2011-12-06 12:15

דוד אזולאי: רבותיי, אני פותח את ישיבת הועדה לפניות הציבור.

דוד אזולאי: על סדר היום ילדים נכים המבקשים את השתתפות המדינה בקצבת שר"מ – קצבה למימון עובד זר.

דוד אזולאי: אני ראשית אפתח בדברי בכך שאני רואה את העניין בחומרה רבה בכך שקבענו עם המנכ"לית שתופיע היום בדיוני הועדה.

עמיר פרץ: מנכ"לית הביטוח הלאומי.

דוד אזולאי: מנכ"לית.

דוד אזולאי: הישיבה הזאת תואמה איתה, נתנה את הסכמתה למנהלת הועדה וצערי הרב, למרות האיחור של 20 דקות, היא טרם הופיעה לישיבה זאת ואני רואה את זה בחומרה רבה.

דוד אזולאי: זהו זלזול בכנסת, בוועדות הכנסת.

דוד אזולאי: אני חושב שאנשים שמקבלים כאלה תפקידים בכירים ולוקחים עומס כזה על כתפיהם, לא מצאו לנכון להגיע לישיבה כל כך חשובה, אני חושב שגם היא אינה ראויה להתייחסות.

דוד אזולאי: זה זלזול שאי אפשר לעבור עליו לסדר היום.

דוד אזולאי: אני גם מבטיח להגיב בעניין הזה.

דוד אזולאי: גם אם היא עוזבת אדם צריך לדעת להשאיר שם טוב במקום שהוא נמצא בו.

דוד אזולאי: גם אם הוא עוזב.

דוד אזולאי: זה לא "אחרי המבול".

דוד אזולאי: זה מוסד.

דוד אזולאי: זה לא רכוש פרטי.

דוד אזולאי: זה לא בית פרטי של אף אחד.

דוד אזולאי: היא משרתת ציבור כמו כל אחד מאיתנו כאן.

דוד אזולאי: כל היושבים פה עושים מלאכתם נאמנה בהתנדבות.

דוד אזולאי: באיזה זכות יכולה, אפילו לא מצאה לנכון להרים טלפון ולהתנצל שהיא לא יכולה לבוא.

קריאה: כבודו, לפני שנתיים היא הבטיחה בפני ועדה, באותו יום לנכים, היא הבטיחה שהנושא, שאנחנו היום כונסנו פה, הוא בבדיקה ותוך כמה חודשים ייפתר.

דוד אזולאי: או.

דוד אזולאי: קיי.

דוד אזולאי: תודה רבה.

דוד אזולאי: אני בכל אופן ואני בטוח שחברי בועדה, מצטרפים ורואים את העניין הזה בחומרה רבה ואני לא אעבור על כך לסדר היום.

דוד אזולאי: תודה.

דוד אזולאי: לא נבזבז זמן ונקיים את הדיון גם בלעדיה.

דוד אזולאי: יש פה אנשים מהביטוח לאומי שעושים מלאכתם נאמנה והם מופיעים פה מידי פעם בישיבות ומשתתפים איתנו ואני יודע שכבר בישיבה הקודמת גם פתרו בעיות, על כך הם ראויים להערכה ולשבח.

דוד אזולאי: יושב פה ד"ר אלישר ואחרים שבאמת יישר כוח ואני מקווה שנמשיך לעבוד בשיתוף פעולה.

דוד אזולאי: סך הכל כולנו משרתי ציבור.

דוד אזולאי: זה התפקיד שלנו לשרת את הציבור.

דוד אזולאי: רבותיי, אני פותח את הישיבה.

דוד אזולאי: הנושא, כפי שאמרתי זה דרישה לגמלת שירותים מיוחדים עבור ילדים נכים.

דוד אזולאי: המדובר בכ – 35 אלף ילדים, שלצערי הרב, הגורל התאכזר להם ומי שקורא קצת את החומר ולמד את החומר, אני חושב שלא מספיק שהגורל התאכזר להם, אלא גם הביטוח הלאומי מתאמלל, ומאמלל אותם בכך שמונע מהם קצבה חודשית כדי לתת שירות שקצת יביא להם איכות חיים.

דוד אזולאי: מדובר בכ – 18,353 ילדים, שהם תלויים ברוב בעזרה ברוב שעות היום.

דוד אזולאי: יש סוג שני שזה כ – 27 אחוז, מדובר על 9,730 שהם תלויים בעזרה רבה בעל הפעולות ביום יום.

דוד אזולאי: יש עוד כ – 7,500 שזה כ – 21 אחוז, שהם תלויים לחלוטין בכל הפעולות היום יומיות שלהם.

דוד אזולאי: סך הכל, כפי שאמרתי, מדובר על 35,629 ואני רוצה לנצל את ההזדמנות הזאת ולהודות למרכז המידע של הכנסת, ובמיוחד לאסף, שעשה פה עבודה מצויינת והכין לנו פה נייר עמדה זה שהוא מונח לפניכם.

קריאה: זה למבוגרים.

דוד אזולאי: בטבלה השניה אנחנו מדברים על הילדים.

דוד אזולאי: בטבלה הראשונה זה המבוגרים ואחר כך, אני מדבר כרגע על הילדים, שפה, טבלה שניה מדברת על כ – 30,088 שמתוכם 569 ילדים שהם מקבלי גמלה והיו זכאים ל – 620 שקל האלה.

דוד אזולאי: יש לכם פה את הרשימה.

דוד אזולאי: אין טעם שאני ארחיב בעניין הזה.

דוד אזולאי: הטבלה הזאת מונחת לפניכם.

דוד אזולאי: רבותיי, מה שהספקתי כאן ללמוד ומה שראיתי זה שבעצם אותם ילדים נכים מקבלים את הקצבת נכה ולמעשה הם לא מקבלים את אותה גמלה לשירות מיוחד כדי שיוכלו להביא עובד זר שיוכל לשאת בעול היום יומי של המשפחה.

דוד אזולאי: מתברר שאחת הסיבות שהם לא מקבלים זה בעצם יש להם הורים וההורים יכולים לשאת בנטל.

דוד אזולאי: אבל לא כך הם פני הדברים.

דוד אזולאי: יש הורים שהפסיקו לעבוד.

דוד אזולאי: יש הורים שכתוצאה מטיפול באותו ילד או ששני ההורים הפסיקו לעבוד, או שהורה אחד הפסיק לעבוד.

דוד אזולאי: ברור שהדבר מקשה על חיי היום יום של המשפחה.

דוד אזולאי: ההוצאה היא, אם לשפוט לפי הנתונים שיש כאן, ההוצאה היא גדולה מאד, לפעמים זה מגיע לסדר גודל של כ – 10,000 שקל בחודש, בהתחשב בכל ההוצאות הנלוות של העובד זר.

דוד אזולאי: אני חייב לציין, לא כל ילד נכה מקבל את כל הגמלה.

דוד אזולאי: זה מחולק פה, בטבלה שלפניכם מחולק פה, ואתם רואים שיש פה 4 דרגות, כל אחד כמה מקבל.

דוד אזולאי: אני חושב שהגיע הזמן שהביטוח הלאומי ישנה פאזה לטובת אותן משפחות ואף אחד לא יכול לבוא ולספר סיפורים שאין כסף.

דוד אזולאי: ביטוח לאומי זה אחד המוסדות העשירים במדינת ישראל.

דוד אזולאי: יש כסף.

דוד אזולאי: זאת קבוצה חלשה שלא צריך להתחשבן איתה, אלא צריך לבוא לקראתה.

דוד אזולאי: אני חושב שאותם הורים שלקחו על עצמם את המשימה הזאת והם במקום לעשות לעצמם חיים קלים, לא שולחים את הילדים לכל מיני מוסדות, אלא מעדיפים את הטיפול ביום יום בילדים שלהם.

דוד אזולאי: אנחנו כחברה צריכים לעשות הכל על מנת לחזק ולעודד את אותם הורים שעושים עבודת קודש.

דוד אזולאי: אני רוצה לציין שהדיון הזה הוא לא דיון ראשון.

דוד אזולאי: הדיון הזה כבר התקיים לפני כמה חודשים על ידי היושב ראש הקודם.

קריאה: שנה וחצי.

דוד אזולאי: חבר הכנסת הרב אורי מקלב, שהוא היה יושב ראש הועדה, הוא קיים דיון כאן בנושא הזה.

דוד אזולאי: הוקמה ועדה בעקבות אותו דיון.

דוד אזולאי: אותה ועדה הגישה המלצות, אבל לצערי הרב מה שהיה – נשאר.

דוד אזולאי: לא התקדמנו בשום דבר.

דוד אזולאי: אם מישהו חושב שכאן אני טועה, בבקשה שיקום ויגיד שאני טועה.

דוד אזולאי: אבל לא יעלה על הדעת שועדת כנסת יושבת, משקיעה, מקימים ועדה שבדקה את הנושא הזה והגיעה לממצאים ויש תוצאות, משום מה הנושא הזה לא מיושם עד עצם היום הזה.

דוד אזולאי: אני מבקש מנציגי הביטוח הלאומי שיושבים כאן את התשובות שלהם לנושאים האלה.

אורלי לוי אבקסיס: המנכ"לית לא הגיעה?

דוד אזולאי: לא, היא עסוקה בדברים יותר חשובים כנראה.

דוד אזולאי: דיברנו על זה כבר ולא אחזור על זה.

דוד אזולאי: רבותיי, אני אבקש מהיושב ראש הקודם, חבר הכנסת הרב אולי מקלב, שליווה את הנושא הזה, בבקשה אדוני, רשות הדיבור עוברת אליך.

אורי מקלב: תודה רבה לך אדוני היושב ראש.

אורי מקלב: בחרת באמת ביום הנכה הבינלאומי לדון בנושא שהוא מאד מאד אקוטי וזה השר"מ לילדים נכים.

אורי מקלב: כפי שאתה אמרת, צריכים לקחת, קודם כל, אתה נתת צל"ש ואני עוד אוסיף על הצל"ש הזה להורים האלה שאנחנו מדברים עליהם, הורים שלא שולחים את הילדים למוסדות, על אף שבמוסד המדינה, אם תשלם אלפי, 18,000, 16,000 שקלים לחודש הילדים האלה, החליטו להקריב את חייהם ממש בשביל לטפל.

דוד אזולאי: ההורים.

אורי מקלב: ההורים.

אורי מקלב: ההורים האלה החליטו להקריב את חייהם ממש כדי לטפל בילדים האלה.

אורי מקלב: אין, אין הורה אחד שמאמץ ילד כזה ואני מדבר עכשיו בשביל זה על ילדים שהם מעל 100 אחוז נכות, כדי להקל על המספרים, שגם לא מדובר על מספרים, מדובר על קצת למעלה מ – 20 אלף, שהם, אין אחד שזה חיי המשפחה שלו והחיים הפרטיים שלו נמשכים כפי שהיו עד עתה.

אורי מקלב: זה אומר הקרבה מלאה עבור הילד.

אורי מקלב: זה שינוי בחיי המשפחה, אנחנו יודעים לאן זה מוביל.

אורי מקלב: זה אומר השקעה.

אורי מקלב: אין ספק שאחד מבני הזוג מפסיק לעבוד ואם הוא לא מפסיק לעבוד אז הוא צריך להביא עזרה אחרת מבחוץ שעולה הרבה.

אורי מקלב: זאת אומרת, אנחנו רואים בעצם את ההורים האלה כמטפלים.

אורי מקלב: אנחנו יוצאים מנקודת הנחה ומשלימים עם כך, שההורים האלה נגזר עליהם להיות עכשיו העובד הזר של ההורים.

אורי מקלב: יש להם מספיק מה להשקיע כהורים.

אורי מקלב: יש להם הרבה.

אורי מקלב: הם משקיעים, אין היבט שהוא, מבחינת ההתפתחות של הילד, על כל שלביו, ובכל שנותיו, להשקעה כהורה כמה הוא צריך להשקיע.

אורי מקלב: ההוצאות הן גדולות לאין ערוך.

אורי מקלב: אין נקודה בחיים שההוצאות הם לא כפולות ומכופלות: ביגוד, משקפים, תרופות, מה שצריך, חינוך, טיפולים.

אורי מקלב: אנחנו לא מדברים על בני המשפחה האחרים שזה נמצא כמה אני צריך להשקיע בכך.

אורי מקלב: גם אם אנחנו היום נכפיל, ואני אומר את זה באופן, אני חושב שאני אומר את זה באופן מוסמך, גם אם נכפיל את הגמלה שמקבלים היום, עדיין זה לא יכסה להם להביא עובד זר הביתה.

אורי מקלב: נכפיל את זה , לא שנקבל חצי.

אורי מקלב: ואיפה כל ההוצאות האחרות אחרי שיש, גם אם יש עובד זר?

אורי מקלב: אנחנו בעצם גוזרים על ההורים האלה שהם לא רק, שהם לא יכולים לתת לילד מה שהם צריכים לתת לו, מכיוון שהם צריכים להיות עסוקים בדברים שיש להם אלטרנטיבה, כמו עוד עזרה בבית.

אורי מקלב: הם לא נותנים לילדים אחרים כשיש.

אורי מקלב: הם לא יכולים לתת לילדים אחרים מה שהם רוצים לתת ואנחנו עומדים בשוויון נפש.

אורי מקלב: אנחנו יכולים להבין שיש הרבה מה לתקן בביטוח לאומי.

אורי מקלב: יש לנו הרבה מגזרים שיש לנו מה לתת, אבל אם היינו צריכים לרכז, לקחת את ה – 10 דברים, שהם דברים הכרחיים, שזה אבני יסוד במדינה, בחברה שצריכה לתת משהו, היינו לוקחים 10 דברים ובראשם היה השר"מ, מכיוון שקודם כל אנחנו התרשמנו לבד מהנושאים האלה.

אורי מקלב: אנחנו קיימנו פה ועדות.

אורי מקלב: בוועדות האלה לא רק היה נושא להעלות את זה מבחינה ממשלתית – מערכתית, אלא לשמוע את ההורים ורצינו שהפקידים גם כן ישמעו את ההורים ויתרשמו באופן בלתי אמצעי.

אורי מקלב: אמרה את זה, וכותבת על זה מנהלת הועדה ...

אורי מקלב: אף עין לא נותרה יבשה.

אורי מקלב: ואני אומר את זה, זה לא הגזמה, בועדות האלה שהיו, אף עין לא נותרה יבשה לשמוע את ההורים מה הם עוברים.

אורי מקלב: הבאנו מגוון של בעיות, התחבטויות.

אורי מקלב: כל הורה שדיבר, דיבר כל אחד מבחינה: הורה אחד שיש לו שני ילדים.

אורי מקלב: הורה אחד שיש לו ילד אחד במוסד וילד אחד שיש לו בבית.

אורי מקלב: הורים שיש להם ילדים אחרים.

אורי מקלב: הורים שיש להם ילד אחד.

אורי מקלב: אנחנו היום דיברנו על כך שאם אנחנו, מאיזה זכות, מאיזה הצדקה, יש לנו היום לא לתת את הדבר הזה?

אורי מקלב: הם חוסכים למדינה.

אורי מקלב: לא לוקחים מהמדינה את כל מה שנותנים.

אורי מקלב: הם במקום המדינה שצריכה לתת להם.

אורי מקלב: ואנחנו, מה אנחנו מונעים מהם?

אורי מקלב: מכיוון שאנחנו, התזה שיש לנו, אני בכל אופן שמעתי מהממשלה, או מביטוח לאומי: כל הוראה מחנך את הילד שלו וצריך להשקיע בילד שלו, אז אני לא צריך לתת.

אורי מקלב: התוספת שיש למבוגרים זה בגלל שהם, תוספת השלמה, מכיוון שהם לא יכולים לקבל הכנסת.

אורי מקלב: אני חושב שזה לא תופס, זה לא מחזיק מים.

אורי מקלב: אין לזה שום יסוד לטענות האלה.

אורי מקלב: לא שמענו שום תשובה שהיא מסברת את האוזן, ספקת ובעצם עונה אמיתית מדוע אנחנו לא נותנים להורים את העזרה המינימלית?

אורי מקלב: שהיא עוד תוספת בתקציב.

אורי מקלב: אנחנו דיברנו, כדי להקל, אדוני אני אקצר.

אורי מקלב: יש עוד דוברים אחרים, דיברנו שבוא נעשה את זה גם בשלבים.

אורי מקלב: נתחיל עם הנכים הכי קשים.

אורי מקלב: בנכים הכי קשים של 100 אחוז, או 120, בסך הכל יש 1,800.

אורי מקלב: 1,800 ילדים שהם מעל 120 אחוז.

אורי מקלב: אני לא אומר ...

אורי מקלב: נתחיל איתם בקצבה יותר גדולה.

אורי מקלב: נתחיל עם 100 אחוז עם קצבה יותר לתת תוספת.

אורי מקלב: גם הנושא הזה עדיין לא הגיע.

אורי מקלב: אנחנו ישבנו עם השר הקודם, שר הרווחה הקודם, עם שר העבודה הנוכחי.

אורי מקלב: ישבנו עם מנכ"לית ביטוח לאומי.

אורי מקלב: ישבנו עם פקידים בכירים.

אורי מקלב: הוקמו ועדות, אנחנו היום שנה וחצי אחרי זה.

אורי מקלב: יש חוק, סליחה, אני עוד ...

אורי מקלב: יש חוק שהוגש לממשלה, שחתום לה למעלה מרוב הכנסת.

אורי מקלב: רוב חברי הכנסת חתומים על החוק הזה.

קריאה: למעלה מ – 40.

אורי מקלב: חתמו על זה יותר.

אורי מקלב: יש למעלה מ – 60 חברי כנסת שחתומים על החוק הזה.

אורי מקלב: החוק הזה לא מקודם על ידי הממשלה.

אורי מקלב: בהנחה ובקריאה שישנה ועדה שמטפלת בזה ואנחנו לקראת פתרונות.

אורי מקלב: שנה וחצי עדיין אין פתרונות.

אורי מקלב: אז אני מודה לך, אדוני היושב ראש, שאתה קיימת את הועדה הזאת וכפי שאני גם יודע את היכולת שלך, שאתה לא תוריד את זה מסדר היום, בגלל שאני חושב, גם לאור המחאה החברתית ואור היום, השינויים שהממשלה היום, רוצה היום להיות אוזן קשבת לציבור, הם הראשונים שצריכים לשמוע אותם זה ההורים של הילדים האלה.

אורי מקלב: תודה.

דוד אזולאי: תודה רבה אדוני.

דוד אזולאי: אכן באמת לפי הסדר אנחנו גם ניתן להורים להתבטא בעניין.

דוד אזולאי: רק אני אבקש מחברי הכנסת, אנא מכם, תשתדלו לקצר.

דוד אזולאי: בבקשה, חבר הכנסת עמיר פרץ.

עמיר פרץ: אדוני היושב ראש, חברי, חברי הכנסת וכל האורחים שהגיעו היום ליום המיוחד הזה שמתקיים בכנסת, יום לדיון על כך האזרחים עם מוגבלויות.

עמיר פרץ: ודאי כשפורטים את הדברים, אין מקום יותר חשוב שיותר מעיד מאשר לבוא כאן ולדון על הילדים עם המוגבלויות.

עמיר פרץ: כל אחד וניסיונו.

עמיר פרץ: אני רוצה לומר לכם שכפי שתיאר כאן ידידי, חבר הכנסת מקלב, אין ספק שרק שאתה נכנס לתוך משפחה, וחווה את הקשיים.

עמיר פרץ: אני מכיר פה את אחת הלוחמות, אולי החשובות שיש במאבקים של הנכים.

עמיר פרץ: אחת שהיא גם מגדלת ילדה נכה במצב קשה, גב' עילית שמואלי, אני באופן אישי נקשרתי למשפחה ומלווה את הבת שלה, שמחה, הרבה מאד שנים.

עמיר פרץ: בכל פעם מחדש אני עומד נדהם, משתאה, מעריך ומתקשה לתפוס איך בכל זאת מצליחים להחזיק מעמד.

עמיר פרץ: אבל מה שמפליא, אדוני היושב ראש, פרט לעובדה שהמשפחה מקריבה את עצמה, אתה רואה שהילדים האלה, שהמשפחות החליטו להקריב עצמן עבורם, מתקדמים.

עמיר פרץ: זאת אומרת, אתה לוקח ילד במוסד מקביל, שעבר תהליכים עם כל השיטות ואני מאמין שגם העובדים במוסדות השונים נותנים את אהבתם וגם הם כשבודקים מוסדות של ילדים במצבים כאלה רואים כמה העבודה קשה.

עמיר פרץ: אני רק, להיזכר באחד המוסדות שצריכים להרים ילד עם מנוף כדי להצליח לנקות אותו ולשטוף אותו, ולרחוץ אותו.

עמיר פרץ: אתה אומר: מה?

עמיר פרץ: אנחנו יכולים לבוא בטענות לעובדים באותם מוסדות?

עמיר פרץ: בשום פנים ואופן.

עמיר פרץ: גם הם מקריבים את עצמם.

עמיר פרץ: הרבה מעל ומעבר למה שמישהו היה מצפה.

עמיר פרץ: אבל למרות הכל, כשאתה עושה השוואה אובייקטיבית איך התקדמו הילדים שנמצאים בבית, ואיך התקדם ילד מקביל שנשלח למוסד, אין בכלל ספק, לפחות לפי ניסיוני, הילד שנמצא בבית האופק שלו, קפיצת הדרך שלו שונה לחלוטין.

עמיר פרץ: שונה לחלוטין.

עמיר פרץ: עכשיו יש שתי אפשרויות: או שהמדינה תמשיך להיות קפוצת אגרופים ולומר: אנחנו דווקא בסעיף הזה לא פותחים את הידיים שלנו ולאט לאט מה יעשו המשפחות?

עמיר פרץ: יישברו וישלחו את הילדים למוסד.

עמיר פרץ: הרי זה מה שיקרה.

עמיר פרץ: גם יכפילו וישלשו את העלות של המדינה.

עמיר פרץ: גם יגרמו לכך שהילד עצמו יחזור ויהיה מעוכב מאד.

עמיר פרץ: גם משפחות ששומעות על הקשיים, אלה שבאמת גורלם, איך לומר?

עמיר פרץ: מוכי גורל זה הגדרה לא מתאימה, כי כשמטפלים בילד אז הוא הופך גם אדם שיודע לאהוב, ויודע לקבל אהבה.

עמיר פרץ: זה משהו אחר.

עמיר פרץ: אבל אם באמת נגזר על משפחה מסויימת שנולד ילד כזה, הרי מדברים אחד עם השני.

עמיר פרץ: הרי רוב המשפחות לא ירצו לעבור אפילו את החוויה ואת הניסיון לשעבד את המשפחה כולה לטובת אותו הילד עם צרכים מיוחדים.

עמיר פרץ: אני חושב שהתביעה שלנו, אדוני היושב ראש, להשוות את השר"מ היא תביעה מינימלית.

עמיר פרץ: מה הסיפור הזה?

עמיר פרץ: אני לא בטוח גם שבמקרה של ילדים צריך להשאיר את זה רק במונח של עובד זר.

עמיר פרץ: יכול להיות שגם צריך להרחיב ולהגיד דווקא, להבדיל ממבוגרים, במקרה של ילד לאפשר למשפחה להחליט.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הגשתי הצעת חוק.

דוד אזולאי: על זה נאמר: תפשת מרובה, לא תפשת.

עמיר פרץ: אני מסכים אדוני.

עמיר פרץ: אני מסכים אדוני.

עמיר פרץ: כי איך אמר חבר הכנסת מקלב?

עמיר פרץ: יש לו, מירב חברי הכנסת חתומים.

עמיר פרץ: אתה יודע, ברוסיה אומרים שלא חשוב כמה מצביעים, חשוב כמה סופרים.

עמיר פרץ: אז פה לא חשוב כמה חותמים, חשוב כמה מצביעים.

עמיר פרץ: השאלה אם כל אלה שחותמים יגיעו לאולם ויצביעו בניגוד לעמדת הקואליציה ובניגוד לעמדת הממשלה.

עמיר פרץ: אני חושב, אדוני היושב ראש, אני יכול בהחלט להסכים איתך: תפסת מרובה, לא תפסת.

עמיר פרץ: אבל אסור בשום פנים ואופן להשלים עם העובדה שהמצב הזה יישאר על כנו.

עמיר פרץ: אני רוצה להתנצל בפני כל החברים כאן, כי יש פה הרבה מאד כינוסים, הרבה מאד ועדות ואנחנו נאלצים לקפוץ מאולם לאולם.

עמיר פרץ: אז אני מתנצל שאני צריך לעזוב עוד מעט ואני מאחל לכם שיהיה לכם את הכוחות להמשיך לנהל את המאבק האישי שלכם, אבל כל הכבוד שיש לכם עוד טיפה כוח לבוא גם לכנסת לדבר בשם כולם.

עמיר פרץ: אתם לא מקבלים שום תמורה על כך שאתם באים, נחשפים.

עמיר פרץ: לא פשוט.

עמיר פרץ: כל משפחה שמסכימה להיחשף זה כבר גבורה בפני עצמה.

עמיר פרץ: וודאי משפחה שמסכימה לבוא הנה ולחשוף את הכאב העז שלה כדי לשבור את הלבבות הנצורים, כדי שכל זאת כולנו נצליח להיות מאוחדים כדי לקדם את העניין.

עמיר פרץ: עד כאן.

עמיר פרץ: תודה.

דוד אזולאי: תודה רבה אדוני, חבר הכנסת עמיר פרץ, אני מודה לך, למרות שאתה לא חבר ועדה מצאת לנכון לבוא להשתתף.

דוד אזולאי: יישר כוח.

דוד אזולאי: אני רוצה לנצל את ההזדמנות בהקשר למה שאמר כאן חבר הכנסת עמיר פרץ על החשיפה.

דוד אזולאי: אני רוצה להביא לידיעת הציבור, אנחנו כרגע, הדיון הזה הוא דיון משודר ואני פונה לציבור הרחב שצופה בנו כרגע ורוצה להשתתף בדיון הזה, יכול לפקסס ל – 6408931 – 02, או במייל לועדה לפניות הציבור.

דוד אזולאי: אפשר לפנות אלינו אפילו תוך כדי דיור לשלוח ולהורים, אני מביא לידיעתם שתדעו שהדיון הזה משודר.

דוד אזולאי: חברת הכנסת יוליה שמלוב, בבקשה.

דוד אזולאי: ברקוביץ.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אדוני היושב ראש, אנחנו בעצם לא מדברים על הבעיה המאד מאד אקוטית שכרגע אתה דן בה, אלא אנחנו מדברים על מוסד ביטוח לאומי באופן כללי.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה להזכיר פה לחלק מהאנשים, שאולי לא יודעים, בחצי שנה, שנה אחרונה אני מקדמת רפורמה בביטוח לאומי כי אני חושבת שהמוסד הזה הוא פגע רע בחברה הישראלית.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ההתנהגות האכזרית כלפי הציבור במדינת ישראל אין לה אח ורע ולכן בתוך הרפורמה שאני מנסה לקדם ויש לי עצומה ואני רוצה להגיד שיש תמיכה מאד מאד גדולה בציבור.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: חלק מהנושאים אכן, אחד הנושאים שם זה גם הטיפול והעזרה לילדים נכים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה שקורה עד היום בכנסת שאנחנו כל פעם רואים טלאי על טלאי, מישהו בא, מביא איזה שהיא חקיקה קטנה על ביטוח לאומי ומנסים איכשהו, בקטן, כי זה קשה חור גדול ובור ענק שאף אחד לא מעיז לבוא ולקחת את זה בכללי, אבל אני הגעתי למסקנה שאם לא תהיה רפורמה ואנחנו לא נדחף לשינוי מהותי בתוך החוק הזה שהוא קיים, דרך אגב, משנת 50', אנחנו בשנת 2011, אין קשר בין מה שהחוק הזה הוקם, נכתב בזמנו, לבין מה שקורה היום ואני רוצה להגיד בעקבות גם מה שעשיתי, אתם שמתם לב קצת בערוץ 2, לאחרונה הראו בחדשות, אצל חיים ריבלין, הוא עושה כל פעם סדרה על פרק מסוים בטיפול של ביטוח לאומי, וגם היה, דרך אגב, על ילדים נכים שאני פשוט, כשאני ראיתי את זה, אני לא יודעת, אני חושבת שבאמת אף אחד לא יכול להישאר אדיש לאכזריות הנוראית הזאת.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: רציתי להגיד שאני הגשתי הצעת חוק, על אף שאני מנסה לעשות את הרפורמה, בגלל שזה משהו שצריך באמת להשקיע בו הרבה, והנושא הספציפי הזה הוא מאד דורש טיפול מאד מהיר.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הגשתי הצעת חוק, אדוני, מה שאמרת: "תפשת מרובה לא תפשת", אני מסתכלת על זה קצת אחרת, לאפשרות לטפל, גמלה וכסף למשפחה שמטפלת במישהו סיעודי בבית.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אין שום, שום הצדקה שאם יש אב או אם שהפסיקו לעבוד ונמצאים בבית, שהם לא יקבלו את אותו הסכום שמקבל בן אדם סיעודי במדינת ישראל ואנחנו מעבירים את זה לעובדים זרים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יש כאלה אומרים לי: רק 12,000.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני אומרת שיש כאלה כבר 12,000.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אין סיבה שאב או אם שפשוט עוזבים את הכל כדי לטפל בילדים שלהם לא יקבלו את הכסף הזה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני דיברתי גם אז, אדוני, חבר הכנסת אורי מקלב, שהיה לי ניסיון אישי לגבי עובד זר סיעודי.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כשאנחנו מדברים על הוצאה של 7,000, 8,000 שקל בחודש.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מי יכול לעמוד בהוצאה כזאת?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: גם אם בן אדם מרוויח 30,000 שקל קשה לו לעמוד בהוצאה כזאת.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: על אחת כמה וכמה משפחות שפשוט עוזבים, מאבדים את כל חייהם למען הילדים שלהם.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אין שום סיבה שהכסף הזה לא יישלח לא לאוקראינה, לא למולדביה, לא לסין ולא לאף מקום, שלא יישאר במדינת ישראל.

אורי מקלב: תוך כדי הדברים שלך אני ראיתי את המסמך של מרכז המידע, עלות של עובד זר זה נע בין 6,000 ל – 10,000 שקל.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בבקשה, זה מה שאמרתי.

דוד אזולאי: אבל שים לב באותה עבודת מחקר יש שמה נתון עצוב מאד שאומר כמה אישורים שקיבלו, כמה משפחות שקיבלו אישור לעובד זר וכמה לקחו בפועל.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: נכון.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אז זאת אחת.

אורלי לוי אבקסיס: לא, כי נותנים את האישורים אבל בלי סעיף תקציב בנוסף.

דוד אזולאי: בדיוק, אבל אין.

דוד אזולאי: גם מי שכבר קיבל את האישור לעובד זר לא תמיד הוא יכול לקחת את העובד הזר.

דוד אזולאי: זה נתון שצריך להדאיג את כולם.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה הנושא הבא שרציתי לדבר עליו, אדוני היושב ראש, שיש פה איזה שהיא אחיזת עיניים ובאמת, שוב פעם, אני קוראת לזה פשוט אכזריות.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אכזריות שאי אפשר לתאר אותה וכרגיל, כמו שתמיד אני אומרת, בטח לא במדינה היהודית.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: במדינה היהודית התנהגות כזאת לא יכולה לעבור.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הם נותנים רישיונות.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה הרי פשוט בדיחה להגיד למשפחה: הנה, קיבלת אישור, תביא לך עובד זר.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: איזה משפחה מסוגלת להחזיק עובד זר ב – 7,000 שקל, זה נטו, זה כסף שיוצא נטו.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הרי הוא לא נותן לו תלוש משכורת.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה 14,000 שקל, חברים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כשאתם מדברים על 6 עד 9 זה בין 12 ל – 18,000 שקל עלות למשפחה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מי יכול לעמוד בזה?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה זה השקר הנוראי הזה?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה פשוט נורא.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה בושה וחרפה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לא סתם היא לא הגיעה לפה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה להגיד לכם שאני קיימתי פגישה עם מנכ"לית הביטוח הלאומי והיא היום פה ומחר היא לא פה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מחר יבוא עוד אחד בדיוק כמוה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: למה?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כי משרד האוצר מחפש אנשים כאלה שם, שהם ישמרו על הקופה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כי זה נהיה זרוע בצד של משרד האוצר.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה מה שהם עושים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אז אני ...

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אליהם, מחר היא לא תהיה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יבוא מישהו נחמד, מטאטא חדש, יבוא יגיד: עכשיו אני בודק.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה קורה עם המשפחות שיושבות פה עד שהוא בודק?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה להגיד נקודה אחרונה, אדוני היושב ראש, דווקא על מה שאמר עמיר פרץ, שהמשפחות שמטפלות בילדים שלהם הילדים שמה גם משתפרים וגם מצבם יותר טוב.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זאת בדיוק הסיבה שביטוח לאומי לא מעוניין להשאיר את הילדים בבית, כי במוסדות הם נגמרים מהר יותר וככה הם חוסכים כסף.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה ממש ככה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה מאה אחוז נכון.

אילנה שרייבמן: את חברת כנסת, יש גבול להסתות.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אם אתם בביטוח הלאומי כל הפקידים שיושבים ורואים את האכזריות הזאת יום יום שמשפחות, יתומים שאיבדו את הוריהם מול העיניים שלהם בפיצוצים במשך 50 שנה לא תיקנתם את החוק שהם צריכים לקבל גמלה, אז אל תפתחי לי את הפה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כי אתם כולם אשמים מהמנכ"ל ועד לפקיד שפותח את הדלת, כי אתם פשוט רואים את העוולות האלה ולא עושים שום דבר.

דוד אזולאי: חברת הכנסת יוליה שמאלוב.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: סליחה, אני פשוט לא יכולה.

קריאה: אם היה להם ילד נכה אולי הם היו עושים.

דוד אזולאי: אני מבין אותך.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה להגיד עוד נקודה אחת, אדוני היושב ראש, סליחה, זה נושא שאני מטפלת בו ומה שאני רואה זה הרבה מעבר למה שהרבה מאד אנשים אחרים רואים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני אמרתי את זה ואני אומרת לך גבירתי, כשהילד שלך חולה שפעת 3 ימים, אמרתי את זה לפני שנה וחצי, את מאבדת את עולמך כי את קמה בלילה, כי את מסתכלת מה קורה איתו, את בודקת אם יש לו חום, 3 ימים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כשהוא מבריא את חוזרת לחייך.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אנשים האלה חיים ככה שנים אחרי שנים ואת אומרת לי שאתם בסדר?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הגיע הזמן שהכנסת הזאת תשנה את המוסד הזה!

דוד אזולאי: אני רוצה לא להפנות את האצבע.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לא, אל תמחאו לי כפיים.

דוד אזולאי: לא, לא, לא, רבותיי, רבותיי, אנחנו בדיון ולא בהופעה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ואני לא הופעתי עכשיו.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני אומרת מכאב לב מאד חזק.

דוד אזולאי: אני מבין אותך ובאמת דברים שיוצאים מהלב בהחלט זה לא הצגה לתקשורת, אבל יחד עם זה צריך לדעת להבחין בין הדברים.

דוד אזולאי: הביטוח הלאומי מבצע מדיניות.

דוד אזולאי: מדיניות לא טובה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לא נכון.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הוא מפרש.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לא נכון.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הוא מפרש חוקים כמו שהוא רוצה והוא פוגע בבני אדם.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לא קשור למדיניות.

דוד אזולאי: הוא מבצע מדיניות רעה והפקידים שיושבים כאן הם לא הכתובת.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הם הכתובת, גם.

דוד אזולאי: לאותם התקפות.

דוד אזולאי: הפקידים עושים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: שותפים לעבירה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כולם שותפים לפשע.

דוד אזולאי: אני לא מסכים.

דוד אזולאי: אני חושב שצריך לשמור על כבודם של האנשים.

דוד אזולאי: תודה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: צריך לשמור על כבודם של המסכנים, קודם כל, אחרי זה על האנשים.

דוד אזולאי: תודה רבה לחברת הכנסת יוליה שמאלוב.

דוד אזולאי: בבקשה חברת הכנסת אורלי אבקסיס.

דוד אזולאי: בבקשה.

אורלי לוי אבקסיס: ראשית אני חייבת להגיד שאני בהחלט מבינה את הסערת הרגשות של חברת הכנסת יוליה שמאלוב – ברקוביץ, כי הדברים האלה כשאתה נחשף אליהם לא יכולים שלא לזעזע אותך.

אורלי לוי אבקסיס: המדינה שלנו נוהגת פה בצביעות.

אורלי לוי אבקסיס: ולמה בצביעות?

אורלי לוי אבקסיס: בצביעות ובלב קר.

אורלי לוי אבקסיס: כי כאשר, אף אחד לא בוחר להגיע לסיטואציה הזו, אבל כאשר משפחות מגיעות לסיטואציה הזו, מדינת ישראל באה ואומרת להם: תבחרו שתי חלופות: חלופה אחת היא אם אתם בוחרים להשאיר את הילד בחזקת

אורלי לוי אבקסיס: כם תצטרכו להפוך להיות העובדים הסיעודיים שלו.

אורלי לוי אבקסיס: מתוך המחקר וזה לא פעם ראשונה שאנחנו רואים את זה באמת.

אורלי לוי אבקסיס: גם עם היושב ראש הקודם עשינו באמת ועדות ולא ועדה אחת ושמענו שם הורים.

אורלי לוי אבקסיס: אתה מגלה שהורים, עם כל הרצון הטוב שלהם, עם כל האהבה הגדולה, הם פשוט מתפרקים באמצע.

אורלי לוי אבקסיס: כאשר אנחנו מדברים על תינוק בעל צרכים מיוחדים צריך להבין שעד שהוא מגיע לגיל 18 משקלו עולה, הצרכים שלו עולים.

אורלי לוי אבקסיס: זה לא כמו לקלח ילד ששוקל 3 קילו, 10 קילו.

אורלי לוי אבקסיס: כאשר הוא מגיע לגיל 18 הרבה פעמים הוא שוקל גם יותר מההורים שלו.

אורלי לוי אבקסיס: כאשר אין את העזרה מסביב, היכולת להקדיש את זמנך גם לילדים האחרים בתור, זה משהו שהוא בכלל לא בא בחשבון.

אורלי לוי אבקסיס: הילדים כמעט צריכים לגדל את עצמם.

אורלי לוי אבקסיס: קשה לי להגיד את זה, אבל זה חלק מהעדויות ששמענו פה.

אורלי לוי אבקסיס: שלא נדבר על משפחות שבהם גורלם המר הביא להם להיפגש עם התופעה הזו יותר מפעם אחת וזו קטסטרופה בפני עצמה.

אורלי לוי אבקסיס: צריך להבין שמדינת ישראל מסתכלת בהם כאל "החסכן הלאומי של המדינה".

אורלי לוי אבקסיס: כי אם הם מספיק טובים, ומספיק רוצים להיות שם בשביל הילד, כדי לתת לו את החיבוק ואת האהבה ולראות איך הוא גדל וצומח ופורח גם אם הוא לא עושה את זה בקצב של ילד רגיל.

אורלי לוי אבקסיס: הוא צריך לשלם מחיר.

אורלי לוי אבקסיס: לפעמים והרבה פעמים אנחנו מגלים לפי מחלקת המחקר של הכנסת, ששני הורים מוותרים על מקום עבודתם וחיים מקצבת הכנסה.

אורלי לוי אבקסיס: אני לא יכולה להבין את ההיגיון המעוות הזה, את הרוע לב הזה וזה רוע לב.

אורלי לוי אבקסיס: עכשיו אני חייבת להגיד שכאשר חברת הכנסת יוליה שמאלוב – ברקוביץ מדברת על אותם מוסדות, אני וחבר הכנסת אילן גילאון היינו עושים ביקורים באותם מוסדות לחוסים.

אורלי לוי אבקסיס: הזדעזענו מתת התנאים שבהם הילדים, האנשים האלה נמצאים.

אורלי לוי אבקסיס: אני חייבת להגיד שנכנסתי בחלק מהמקרים למרומות שמרוח קקי על הקירות.

אורלי לוי אבקסיס: כשהיינו רואים ילדים קטנים קשורים לכיסא כדי שלא יפריעו, הרבה מעבר להוראות שהמשרד מאשר.

אורלי לוי אבקסיס: ככה יש יותר שקט.

אורלי לוי אבקסיס: בוא נחשוב, העובדים באותם מקומות, כמה שהם יהיו מתוך מקום של שליחות הם עובדים דרך חברת קבלן, הם מקבלים את הסכום המינימלי ביותר וזו עבודה קשה.

אורלי לוי אבקסיס: מדינת ישראל, השאלה מה היא יכולה לעשות?

אורלי לוי אבקסיס: היא יכולה לעשות הרבה.

אורלי לוי אבקסיס: כי באמת, כמו שאמר חבר הכנסת עמיר פרץ קודם: אם כל ההורים יחליטו ביום אחד, אולי אפילו אפשר לעשות את זה כקטע של מחאה, לשכן את הילדים, כביכול, המדינה תצטרך להוציא המון המון כסף.

אורלי לוי אבקסיס: היא תצטרך לבנות מוסדות חדשים.

אורלי לוי אבקסיס: תצטרך לשכור שירותים של אנשים שיטפלו בהם.

אורלי לוי אבקסיס: היא תצטרך לעבור 1,000 ואחד משוכות שזה יעלה לה המון כסף.

אורלי לוי אבקסיס: הנושא הוא כזה: אפשר לטפל בילד בתוך המשפחה.

אורלי לוי אבקסיס: אפשר לתת לו את האהבה ואפשר לתת לו את הצרכים החיוניים לגידולו תוך כדי הכרה בכך שצריכים סיוע מקצועי.

אורלי לוי אבקסיס: צריכים סיוע של אדם נוסף בבית כדי לדמות חיים נורמאליים עד כמה שאפשר.

אורלי לוי אבקסיס: כדי לתת את הדברים הבסיסיים ביותר.

אורלי לוי אבקסיס: ההוצאות הם הוצאות גדולות.

אורלי לוי אבקסיס: אבל למדינה עולה המון לקחת את הילדים ולהוציא אותם החוצה.

אורלי לוי אבקסיס: אבל יש לי תחושה שהמדינה רוצה להסתיר אותם.

אורלי לוי אבקסיס: לשים אותם בשולי החברה, כי כאשר אתה רואה איפה ממוקמים גם כל הפנימיות האלה לילדים חוסים, זה תמיד באזורי תעשייה של ערים.

אורלי לוי אבקסיס: תמיד נמצאים, ככה, באיזה שהוא אזור, אני כדי להגיע לשם הייתי צריכה הדרכה, היינו צריכים להגיע.

אורלי לוי אבקסיס: זה תמיד בין מפעל כזה למפעל אחר, כאילו, להרחיק אותם מהעיניים של האנשים.

אורלי לוי אבקסיס: המפגשים של הילדים האלה גם עם העולם החיצון הוא משהו מאד, מאד, מאד מוגבל.

אורלי לוי אבקסיס: הילדים האלה שנמצאים בתוך המשפחות עוד יכולים ליהנות, עד כמה שהם יכולים להבין, אינני יודעת, יש בדרגה כזו או אחרת.

אורלי לוי אבקסיס: כשאני אומרת: זו רשעות, זו רשעות.

אורלי לוי אבקסיס: כי כאשר המדינה רצתה לעודד ולא חייב שזה יהיה עובד זר.

אורלי לוי אבקסיס: ולמה לא חייב שזה יהיה עובד זר?

אורלי לוי אבקסיס: כי המדינה יכולה לעודד את התחום הזה.

אורלי לוי אבקסיס: כשהיא רצתה להפוך את עסק המלונות לידיים עובדות ישראליות היא עשתה את זה טוב מאד.

אורלי לוי אבקסיס: היא הפרכה את זה לעבודה מועדפת.

אורלי לוי אבקסיס: כאשר היא רצתה לשנות את העניין של עובדי תחנות הדלק, גם זה היא עשתה.

אורלי לוי אבקסיס: צריכים לשנות את התנאים, לשפר אותם.

אורלי לוי אבקסיס: תאמינו לי, זה לא רק להיות חברה צודקת יותר.

אורלי לוי אבקסיס: יכול להיות שאנחנו גם נחסוך כסף.

אורלי לוי אבקסיס: אבל מה?

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו נהיה רגישים.

אורלי לוי אבקסיס: כי אי אפשר לדעת, ואלוהים ישמור, שלא ייפול על אף אחד מאיתנו.

אורלי לוי אבקסיס: אבל אי אפשר לדעת באיזה נקודת זמן בחיים מישהו מאיתנו יזדקק ואני מקווה מאד שלעולם לא, לשירותים האלה.

אורלי לוי אבקסיס: אני פגשתי אנשים שביום בהיר או איבדו את כושרם הגופני, אם זה מתאונה, אם זה מהצבא, ואם זה ממקרים אחרים ופתאום כל הראייה משתנה.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו לא צריכים להגיע לנקודת זמן הזו.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו יכולים לראות את זה גם מהמקום שבו אנחנו נמצאים.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו לא צריכים להיות אלה שסובלים מהתופעה כדי לנסות ולתקן אותה.

אורלי לוי אבקסיס: אין ספק שיש פה חוסר ברגישות.

אורלי לוי אבקסיס: אין ספק שכולנו, ככה, מסכימים בצורה כזו או אחרת, אבל עד שאתה לא רואה את מה שקורה בתוך המוסדות האלה, ואני רוצה להגיד לך איך פעל משרד הרווחה.

אורלי לוי אבקסיס: אתה יודע איך הוא פעל?

אורלי לוי אבקסיס: הוא הוציא לנו צו איסור כניסה לחברי כנסת.

אורלי לוי אבקסיס: עשיתי על זה שאילתא בכנסת.

אורלי לוי אבקסיס: פניתי לשר יצחק הרצוג, בזמנו היה שר הרווחה, והוא תקף אותי שאנחנו מפריעים את רווחתם של אותם חוסים.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו שבאנו וראינו מהצד, כי למה?

אורלי לוי אבקסיס: כי באנו בהפתעה.

אורלי לוי אבקסיס: אומרים לך: תודיע ותתאם מראש, כדי שיעשו לך "מסדר המפקד" ינקו את זה וכדומה.

אורלי לוי אבקסיס: הגענו לחלק מהמוסדות, חיכינו בחוץ שעה וחצי, וראית פתאום איך מפנים חוסים ומכניסים אותם לחדרים כאלה שהיו בחוסר מעש ובחוסר פעילות.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו רואים איך מנסים.

אורלי לוי אבקסיס: עכשיו, כשאתה מודיע מראש אז הכל נקי, הכל מסודר.

אורלי לוי אבקסיס: לא רוצים להגיע, לא רוצים להגיע שלא בהפתעה.

אורלי לוי אבקסיס: כי רק בהפתעה אתה יכול לראות דברים מסויימים.

אורלי לוי אבקסיס: אני באמת מצדיעה למשפחות האלה שהשאירו את הילדים בבית ואני כואב לי הלב על אלה שהוציאו אותם החוצה כשהם שומעים את הדברים האלה.

אורלי לוי אבקסיס: כמה ייסורי מצפון יש להם עכשיו.

אורלי לוי אבקסיס: אבל אני רוצה להגיד לך יותר מזה, אדוני, ואולי זה גם צריכה להיות אחת מההחלטות בועדה הזו.

אורלי לוי אבקסיס: ראשית, כן, לנסות ולשנות את זה כמובן, ואולי אנחנו צריכים לעשות איזה שהיא עבודה בקואליציה, להעלות את זה, להעלות את הצעתה החוק עם חופש הצבעה.

אורלי לוי אבקסיס: לא יהיה חופש הצבעה, אולי נעשה איזה שהוא תרגיל.

אורלי לוי אבקסיס: יש פה מספיק חברי כנסת של מפלגות די חזקות בקואליציה וכולנו חתומים על הצעת החוק הזו.

אורלי לוי אבקסיס: צריכים לראות מה אנחנו יכולים לעשות כי זה לפעמים הרבה יותר חשוב מדברים אחרים.

אורלי לוי אבקסיס: אבל הנושא הזה שכל החברות של זכויות אדם לא יכולים להיכנס, שלהם יש את המשקפיים האמיתיות לראות מה צריך להיות.

אורלי לוי אבקסיס: הם גם מכירים את כך הסטנדרטים ואיפה עומדים, ואיפה לא.

אורלי לוי אבקסיס: למשל: באילנית אנחנו ראינו דברים מזעזעים.

אורלי לוי אבקסיס: המשרד אמר: יסגור, לא יסגור, לא משנה, בסופו של דבר זה נשאר.

אורלי לוי אבקסיס: עכשיו מה קורה?

אורלי לוי אבקסיס: תופסים את ההורים כבני ערובה, תחשוב, תבין, רוב אלה שמפעילים הם בכלל באים, זה קבלן לעפר, זה קבלן לבניין.

אורלי לוי אבקסיס: זה אנשים שלא באים מתוך התחום, אין להם את הניסיון ואין להם אפילו את הראייה הנכונה.

אורלי לוי אבקסיס: אבל צריך להבין שאם אנחנו נצר את רגליהם של פעילים לזכויות יסוד, אנחנו לא נוכל לדעת ולא נוכל גם לזעוק את הזעקה של אלה שאין להם קול ואין להם יכולת לזעוק אותה.

אורלי לוי אבקסיס: אותם הורים מפחדים שייסגרו כי אחר כך אומרים: נחזיר לכם את הילד הביתה ולהם הפחד שאיך אנחנו לא ערוכים לזה.

אורלי לוי אבקסיס: אין לנו את הכוח ואנחנו לא יכולים עכשיו לשנות את השגרה, אז הורים מבקשים: אל תסגרו גם אם זה נורא כי אין לנו חלופה אחרת.

אורלי לוי אבקסיס: זה נורא ואיום ואת זה צריך לשנות.

אורלי לוי אבקסיס: תודה.

דוד אזולאי: תודה רבה לחברת הכנסת אולי אבקסיס.

דוד אזולאי: יישר כוח.

דוד אזולאי: אני אבקש את מר אבנר עורקבי, שהוא מיוזמי הדיון, והוא היה נציג הנכים באותה ועדה שהוקמה בנובמבר 2010.

דוד אזולאי: נכון?

דוד אזולאי: אז אני מבקש גם ממך כמה מילים לפני שאני אתן את רשות הדיבור לנציגי הביטוח הלאומי.

אבנר עורקבי: אני רוצה קודם כל לומר תודה רבה לך כבוד השר, כבוד חברי הכנסת, שאתם מודעים לרגישות של הנושא הזה.

אבנר עורקבי: אני פשוט מאד רוצה להגיד, רק להזכיר לכם שזה לא פעם שניה, זה לא פעם שניה שהדיון.

אבנר עורקבי: הדיון התחיל, זה פעם שלישית בראשותו של מר גלנטי, שישב בועדת רווחה וגם שמה בחרו רוב חברי הכנסת, ראיתי את מר גלנטי שהזיל דמעה וכל הדמעות שזלגו פה אני מבין שיש סטטוס קוו בין כל חברי הכנסת שהחוק הזה צריך לעבור.

אבנר עורקבי: אני רק רוצה להגדיר לכם מצב מסוים שאם ההורים האלה יהיה להם עובד זר, ההורים האלה יחזרו לעבודה.

אבנר עורקבי: ההורים האלה לא יתגרשו.

אבנר עורקבי: ההורים האלה לא ילכו למשרד השיכון לקבל דירה.

אבנר עורקבי: יהיה משפחה מושלמת.

אבנר עורקבי: זה מה שאנחנו רוצים.

אבנר עורקבי: זה מה שאנחנו מבקשים.

אבנר עורקבי: הכל תלוי באוצר גם.

אבנר עורקבי: האוצר גם צריך לתת את חלקו פה.

אבנר עורקבי: האוצר צריך להבין שהוא לא מזיק לעצמו.

אבנר עורקבי: הוא נותן רווח לעצמו.

אבנר עורקבי: הוא נותן רווח לעצמו במסים שההורים יוצאים לעבוד.

אבנר עורקבי: הוא נותן רווח לעצמו שהם לא מקבלים הבטחת הכנסה.

אבנר עורקבי: הוא נותן הרבה רווחים לעצמו.

אבנר עורקבי: אני לא אפרט פה את המקרים, כי המקרים ידברו בעד עצמם.

אבנר עורקבי: אני לא רוצה להיות דרמטי, אבל תתכוננו עוד לבכי מספר 3.

דוד אזולאי: תודה רבה.

דוד אזולאי: אני מודה לך.

אבנר עורקבי: אני רוצה רק לבקש שהמנכ"לית שלי גם תדבר בבקשה.

דוד אזולאי: אבנר, אני רציתי לשמוע ממך מה הסיבה שהצוות שהוקם וישב והקדיש זמן, לא יישמו את ההחלטות שלו?

דוד אזולאי: אלה לא החלטות שבדיוק נותנים פתרונות, אבל זה פתרון חלקי.

דפנה אזרזר: אני רוצה לענות לו ברשותך.

אבנר עורקבי: או.

אבנר עורקבי: קיי.

דפנה אזרזר: אני רוצה לענות לך.

דוד אזולאי: בבקשה דפנה.

דפנה אזרזר: לא זכורה לי מימי.

דוד אזולאי: דפנה, רק תגידי לפרוטוקול מה תפקידך.

דפנה אזרזר: דפנה אזרזר.

דפנה אזרזר: אני מנכ"ל ארגון אהב"ה.

קריאה: את גם אמא.

דפנה אזרזר: מיוזמות הארגון.

דפנה אזרזר: אני אמא לילד בן 7.5 עם צרכים מאד מיוחדים.

דפנה אזרזר: עוד מעט אני אפרט.

דפנה אזרזר: לא זכורה לי מימי שהוקמה איזה שהיא ועדה כזו, כדי באמת לתת לנו פתרונות.

דפנה אזרזר: אני לא חשבתי לרגע שהועדה הזו, שראש הממשלה הקים, הוא הקים אותה כדי לבוא ובאמת לחשוב ולהגיד איפה אני יכול לעזור להורים האלה?

דפנה אזרזר: אני מהיום הראשון שהוזמנו אליו לשיחה והשיחה הזו התקיימה והוקמה הועדה, אני ידעתי שהועדה הזו היא כדי למרוח אותנו בזמן.

דפנה אזרזר: זה היה ברור לי מאליו.

דפנה אזרזר: אם ראש הממשלה לקח אנשים שכל כך בקיאים בנושא ויודעים ויושבים ודנו שנה וחצי והמסקנות הם כאלה, אז זה בושה וחרפה למדינת ישראל.

דפנה אזרזר: מי שיכול להגיד לי שתוספת של 400 שקלים ל – 4,000 ילדים נכים בסך הכל.

דוד אזולאי: גם את זה עוד לא קיבלנו.

דפנה אזרזר: וגם את זה עוד לא קיבלנו.

דפנה אזרזר: זה מה שיעשה אותי שפויה?

דפנה אזרזר: זה בושה וחרפה.

דפנה אזרזר: הבן שלי זקוק להשגחה 24 שעות, כי הוא דופק את הראש בקיר.

דפנה אזרזר: כי הוא מחפש ברזלים להכניס לעצמו בראש, כי הוא אוכל מגסטרוסטום, הוא ניזון מזונדה.

דפנה אזרזר: כי הוא ילד שאוכל אוכל ב – 2,000 שקל בחודש.

דפנה אזרזר: כי הוא ילד שזקוק ל – 24 שעות של השגחה צמודה בלילה וביום.

דפנה אזרזר: הוא כל 4 שעות אוכל כמו תינוק.

דפנה אזרזר: אז איך המדינה מצפה שאני אקום להאכיל ילד כל 4 שעות בלילה ומצד שני – אצא לעבוד ונוסף לכל גם אשאר שפויה.

דפנה אזרזר: איך הם מצפים?

דפנה אזרזר: הלוא אנחנו ניזוקים נפשית.

דפנה אזרזר: ניזוקים בריאותית.

דפנה אזרזר: זה עולה כל כך הרבה כסף למדינה.

דפנה אזרזר: בעלי יש לו שתי רצועות קרועות בברכיים.

דפנה אזרזר: עכשיו, למה הוא לא הולך לעשות את הניתוח?

דפנה אזרזר: כי הוא אומר לי: דפנה, 3 חודשים אני לא אתפקד.

דפנה אזרזר: את לא תוכלי להרים אותו.

דפנה אזרזר: הילד שוקל כמוני כמעט.

דפנה אזרזר: אז זה עולה בריאות בכסף בריאות למדינה.

דפנה אזרזר: זה עולה נפשית, כי המון הורים, אני לא רוצה לנקוט פה באחוזים, אבל גם זה מרכז המידע במחקר הראשון גילה שהמון מהורים מקבלים קצבה נפשית, כי אנחנו לא מסוגלים לעמוד בנטל הזה.

דוד אזולאי: תודה.

דוד אזולאי: דפנה תודה.

דוד אזולאי: אני רוצה לתת רשות דיבור לכמה הורים.

דוד אזולאי: רק יש לי בקשה אליכם.

דוד אזולאי: יש פה רשימה ארוכה של הורים שאני מניח שירצו להתבטא ואני רוצה לאפשר להם להתבטא.

דוד אזולאי: אבל אנא מכם בקצרה.

דוד אזולאי: 2 דקות, 3 דקות, כי אנחנו רוצים גם לקבל תשובות מנציגי הביטוח הלאומי.

דוד אזולאי: בבקשה טלי בוטבול.

טלי בוטבול: זאת אני.

טלי בוטבול: שלום לכולם.

טלי בוטבול: אני אמא לילדה בת 10.5 עם 100 אחוז נכות פלוס עיוורון קורטיקלי.

טלי בוטבול: היא הולכת למסגרת "קרן אור" ואני מייצגת 114 הורים.

טלי בוטבול: אני רוצה להגיד שאני מהיום שהיא נולדה ואני בן אדם עם תואר ראשון, אני מורה לאנגלית בהוראה מתקנת, מהיום שבתי נולדה אני הפסקתי לעבוד כי היא סובלת מפרכוסים מאד קשים.

טלי בוטבול: כל פעם התרופות משתנות לה.

טלי בוטבול: אין לה איזון תרופתי, היא קמה בלילות, היא צועקת בלילות.

טלי בוטבול: היא צריכה לאכול בלילות.

טלי בוטבול: אני בבוקר, בנוסף לכך שיש לי עוד 2 ילדים בריאים, אני לא מצליחה, אני לא יכולה לעבוד באיזה שהוא מקום אם אני מאד עייפה.

טלי בוטבול: בנוסף לכך אני עברתי שני ניתוחים בברך, אני כן עברתי אותם.

טלי בוטבול: למזלי זה היה לפני מספר שנים, עוד שיכולתי עוד, פחות או יותר, לתפקד, היא עוד היתה במשקל של תינוקת.

טלי בוטבול: בנוסף יש לי פריצת דיסק.

טלי בוטבול: אני לא יודעת מה יהיה עוד כמה שנים.

טלי בוטבול: היא בת 10.5, היא תלויה בזולת לכל הצרכים שלה.

טלי בוטבול: היא בטיפולים גם.

טלי בוטבול: היא אוכלת אוכל, צריך להאכיל אותה, להחליף לה, להרים אותה, לקלח אותה.

טלי בוטבול: היא כמו תינוק ענק והכל כמובן אנחנו ההורים עושים.

טלי בוטבול: אנחנו נגדל אותה באהבה עד סוף ימי חייה, או שלנו כמובן.

טלי בוטבול: אני לא רוצה לתת אותה למוסד.

טלי בוטבול: אבל אנחנו כן צריכים את העזרה.

טלי בוטבול: אנחנו צריכים גם, באיזה שהוא מקום, לשמור על הבריאות שלנו כדי שנוכל לתפקד איתה ועם הילדים הבריאים.

טלי בוטבול: בנוסף לכך, משעה 5:00 שהיא מגיעה מהמסגרת אני מנוטרלת וגם בסופי שבוע.

טלי בוטבול: שבת – אני מנוטרלת.

טלי בוטבול: אני לא יכולה לצאת עם הילדים.

טלי בוטבול: אנחנו לא יכולים ללכת להצגות.

טלי בוטבול: אני לא יכולה לקחת את הילדים לחוגים כי אני לא יכולה.

טלי בוטבול: יש לי ילד בן 3 שהוא, ככה, בערך עוד תינוק.

טלי בוטבול: אי אפשר לצאת גם עם עגלת תינוק, גם עם כיסא גלגלים.

טלי בוטבול: אי אפשר הכל לעשות.

טלי בוטבול: אין לי מישהו שיכול לבוא ולשבת עם הילדה בשביל שאני אתן קצת יחס גם לילדים הבריאים.

טלי בוטבול: זה פשוט מנטרל אותנו גם בימי חול וגם בסופי שבוע ובעיקר בחגים כשהם בחופש ובבית.

דוד אזולאי: טלי, קשה לי לעצור אתכם בשטף הדיבור.

דוד אזולאי: אני מבין.

טלי בוטבול: רק דבר אחד אחרון.

דוד אזולאי: לא, לא, אני אומר את הדברים האלה לא רק לך, גם להורים האחרים.

דוד אזולאי: אני מבקש בכל לשון של בקשה, תשתדלו לא להביא אותי למצב שאני אפסיק אתכם.

דוד אזולאי: אז אנא מכם, תהיו קצרים.

דוד אזולאי: בבקשה.

טלי בוטבול: דבר אחרון שהוא לא כל כך נעים לדבר על זה, אבל זאת ילדה ואני מדברת בשם הרבה הורים מ"קרן אור" שמקבלת מחזור וכמובן רק אני יכולה להחליף לה.

טלי בוטבול: היא לא יכולה לקבל את הזריקה להפסקת המחזור בגלל תרופות נגד אפילפסיה וכמובן שבעלי לא יכול לעשות את זה, או השני בנים שלי הבריאים.

טלי בוטבול: זה רק אני.

טלי בוטבול: מה קורה כשאני לא נמצאת בבית, הלכתי לאיזה שהוא סידור?

טלי בוטבול: זה פשוט מצב,

דפנה אזרזר: מה יקרה כשאת תיגמרי?

טלי בוטבול: בדיוק.

טלי בוטבול: אני זה מה שאמרתי מקודם.

טלי בוטבול: אנחנו צריכים לשמור גם על הבריאות שלנו כדי לטפל בילדים שלנו המוגבלים והבריאים גם כן.

טלי בוטבול: זהו.

טלי בוטבול: ובכבוד.

טלי בוטבול: תודה.

דוד אזולאי: תודה טלי.

דוד אזולאי: מירב בוכריס, בבקשה.

מירב בוכריס: שלום לכולם.

מירב בוכריס: אני אמא לילדה עם תסמונת אנגלמן, שאין הרבה כאלה בארץ.

מירב בוכריס: יש בערך 50.

מירב בוכריס: זה תסמונת עם פיגור, נכות, אפילפסיה, השגחה של 24 שעות.

מירב בוכריס: הילדה שלי קיבלה מחזור מגיל 8, היום היא בת 12.

מירב בוכריס: שוקלת למעלה מ – 75 קילו.

מירב בוכריס: בעלי הוא מפרנס יחיד.

מירב בוכריס: שהוא יוצא ב – 6:00 בבוקר ומגיע בלילה מאוחר והוא צריך לשבת איתי גם לטפל, להחליף וגם להשגיח עליה.

מירב בוכריס: אז אני פונה באמת למדינה, לביטוח לאומי: איפה אתם?

מירב בוכריס: איפה אתם נמצאים?

מירב בוכריס: מלבד זה יש לי עוד 5 ילדים.

מירב בוכריס: הקטנה שלי בת 7 שסובלת מציליאק, שההוצאות המון.

מירב בוכריס: לצערי זה גם תרופות נגד אלרגיה וזה גם אוכל מיוחד.

מירב בוכריס: אז אני פונה למדינה שיעשו משהו.

מירב בוכריס: תודה.

דוד אזולאי: תודה מירב.

דוד אזולאי: בן סניור ישראל.

דוד אזולאי: רוצה?

דוד אזולאי: הוד חנה.

חנה הוד: אני קיבלתי 2 ילדים נכים.

חנה הוד: אני רוצה לציין שכרגע אני מביאה את הסקטור של הילדים העיוורים עם צרכים מיוחדים.

חנה הוד: ילד עיוור עם צרכים מיוחדים הוא לא יכול לקבל כל מְרפא.

חנה הוד: זה צריך להיות בתחום שהוא מכיר את העיוורון, כי בעצם הקטע שיכול לקשר אותו לילד עיוור עם צרכים מיוחדים זה המלל.

חנה הוד: הרבה מלל.

חנה הוד: עם הגדולה, הגדולה יש לה CP אבל אני רוצה קצת לשמח את חברי הכנסת ולהגיד שיש גם דברים טובים.

חנה הוד: אחרי שהיא גדלה בבית, היא עובדת היום בחברת החשמל.

חנה הוד: היא קיבלה קביעות, היא נישאה ועומדת להיות אמא.

חנה הוד: זה מדובר לגבי ילד שגדל בבית ומקבל אהבה וחום.

חנה הוד: הקטנה שלי היא בת 13.5 והיא זקוקה, בגלל העיוורון וגם פגיעה, כנראה, במוח, אני עושה לה מקלחות, אני מלבישה אותה ובנוסף היא לא רואה שום דבר.

חנה הוד: את כל התחום של ההתפתחות שלה ושל העבודה היום יומית אני יושבת, אני כבר מומחית לברייל.

חנה הוד: יש מחשב, המחשב עצמו, שהוא מדובב והוא מדבר עולה 70,000 שקל.

חנה הוד: מזלי שעבדתי בחברת חשמל.

חנה הוד: אני עזבתי את מקום העבודה.

חנה הוד: הייתי עובדת רווחה המון שנים.

חנה הוד: נאלצתי לעזוב ואני בעצמי חליתי מאד.

חנה הוד: גם אני היום בביטוח לאומי בגלל שהייתי זקוקה לטיפול פסיכיאטרי, קיבלתי 2 התקפי לב, ויש לי 8 סטנדים.

חנה הוד: קיבלתי סרטן.

חנה הוד: זה המכלול שמקבלים מלגדל שני ילדים נכים בבית.

חנה הוד: תודה רבה.

דוד אזולאי: חנה, תודה רבה.

דוד אזולאי: נאחל לך גם רפואה שלמה בהזדמנות הזאת.

חנה הוד: תודה.

חנה הוד: אני ניצחתי.

דוד אזולאי: יצחק הנאו.

דוד אזולאי: בבקשה.

יצחק הנאו: תודה.

יצחק הנאו: ראשית תודה גם ליושב ראש הנוכחי, גם ליושב ראש הקודם שמעלים את הנושא.

יצחק הנאו: אני אשתדל לא לחזור לא על דוגמאות ולא על דברים שכבר נאמרו, כל מה שנאמר פה: אשתי לא עובדת.

יצחק הנאו: אני עובד יותר ממשרה על מנת לפחות לפרנס, אני כבר לא מדבר על עובד זר.

יצחק הנאו: אני העסקתי בעבר עובד זר עבור הבן הקודם שלי שהיה נכה.

יצחק הנאו: הייתי זכאי, העסקתי, אני יודע מהם העלויות ואני יודע איך נראה בית עם עובד זר.

יצחק הנאו: היום אני זכאי עוד הפעם לעובד זר, עבור ילד נוסף נכה שחי, אני לא מסוגל להעסיק אותו.

יצחק הנאו: אני אפילו לא ביקשתי אישור.

יצחק הנאו: כך שהסטטיסטיקה כמה אנשים מחזיקים אישור ולא מעסיקים לדעתי אין לה שום משמעות.

יצחק הנאו: יש המון המון משפחות שזכאים להעסיק עובד זר ובכלל לא מבקשים כי ברור להם מראש שהם לא מסוגלים לממן.

יצחק הנאו: אני עוד הרבה שנים אחרי שנפטר הבן הראשון שלי מימנתי את ההעסקה של העובד זר הראשון שהייתי צריך לממן.

קריאה: למה?

יצחק הנאו: בגלל שצריך להביא את הכסף הזה מאיזה שהוא מקום.

יצחק הנאו: הלוואות.

יצחק הנאו: לעובד זר הראשון לקחתי הלוואות בשביל לממן.

יצחק הנאו: המדינה הרי לא מממנת.

יצחק הנאו: עכשיו, אני אגיע לשורה התחתונה: מדובר פה על איזה שהיא תוספת של 416 שקל.

יצחק הנאו: כל מיני פתרונות כאלה שתקבלו את זה, תוותרו על הדברים האמיתיים, זה הרי שטויות ממש.

יצחק הנאו: זה לברוח מהבעיה האמיתית.

יצחק הנאו: הבעיה האמיתית היא העלות של העובד הזר.

יצחק הנאו: אם אני משווה מה שמקבל מי שמעל גיל 18 במקסימום, אין לי ספק שיש אלפי משפחות, בודדות אומנם, אנשים בודדים שמגיע להם גם עבור ילדים תמיכה מלאה, אז זה ההבדל בין להעסיק עובד זר לבין לא להעסיק.

יצחק הנאו: כי 416, תודה רבה, זה לא עוזר לנו שום דבר.

יצחק הנאו: אבל אני מוכרח לומר עוד מילה אחת, כי היתה פה התפרצות ואני חושב שזה בדיוק הבעיה.

יצחק הנאו: בועדה הקודמת שנוהלה על ידי הרב מקלב, לפני שנה וחצי, היה הרבה דמעות, היו הרבה תיאורים.

יצחק הנאו: המנכ"לית לא היתה, אבל היו פקידים.

יצחק הנאו: הפקידים, בסופו של דבר, שתקו מסיבה אחת פשוטה: הם הסכימו במאה אחוז עם כל מה שנאמר, כי פקידים יותר מלהסכים בהנהון ראש, אפילו לא בפה מלא, הם לא יכלו לעשות כלום.

יצחק הנאו: הם שתקו.

יצחק הנאו: כאן היתה התפרצות שלדעתי לחלוטין לא במקום, אבל זה בדיוק הנקודה.

יצחק הנאו: המנכ"לית לא הגיעה, והמנכ"לית היא זו שיושבת מול האוצר, מול אחרים, היא לא נמצאת כאן כדי להעביר את זה הלאה.

יצחק הנאו: כל הפתרונות - ואני מרחם על הפקידים של ביטוח לאומי שיושבים פה – גם אם הם ישבו בשקט ויסכימו, מעבר לזה הם לא יכולים לעשות כלום, כי פקידים הם גם לא יכולים להגיד הרבה יותר מזה.

יצחק הנאו: ו – 416 שקל האלה הם לא מה שעושים את ההבדל.

יצחק הנאו: לא זה הפתרון.

דוד אזולאי: תודה.

דוד אזולאי: יצחק.

דוד אזולאי: דני חייט.

דוד אזולאי: עירית ודני חייט.

עירית חייט: אני עירית וזה דני בעלי.

עירית חייט: יש לנו ילדה בת 8 היום ויש לה תסמונת מאד נדירה, היא היחידה בארץ עם התסמונת.

עירית חייט: יש 30 מקרים בכל העולם.

עירית חייט: תסמונת שמתבטאת בעיקר בבעיות נשימה קשות מאד.

עירית חייט: זה אומר שמשהו כמו 6 שנים לא ישנו בכלל בלילה כי היא פשוט לא הצליחה לנשום.

עירית חייט: אשפוזים רבים מאד של חודשים על גבי חודשים בבתי חולים ויש לה שבירות בעצמות.

עירית חייט: היא שברה את עצמות הגפיים כבר 3 פעמים.

עירית חייט: זה אומר שהיא צריכה השגחה כל הזמן ממש סביבה, עליה.

עירית חייט: היא יכולה לשבור את היד מלעשות תנועה קצת יותר קיצונית מלהרים את הידיים, או משהו נורא נורא פשוט.

עירית חייט: יש לה עקמת מאד מאד קשה בגב, מה שגורם לריאות שלה להימחץ ויש לה בעיות גם בדרכי הנשימה העליונות וגם בריאות.

עירית חייט: בעיות רפואיות מפה עד הודעה חדשה.

עירית חייט: מעבר לזה היא נזקקת לאחות צמודה בגן.

עירית חייט: אחות מוסמכת, שגם את זה לא קיבלנו ונלחמנו על זה.

עירית חייט: כשקיבלנו אז אישרו לנו רק עד שעה 2:30 אחות שתהיה איתה בגן, וזה אומר שמ – 2:30 היא בבית.

עירית חייט: אנחנו אוספים אותה בשעה 2:30.

עירית חייט: אין לנו מענה לשעות אחר הצהרים בשבילה.

עירית חייט: לנו כן יש עובדת זרה, אבל אנחנו כמובן מממנים אותה מכיסנו הפרטי.

עירית חייט: זה כרוך כמובן בהוצאות רבות מאד.

עירית חייט: שנינו עבדנו במשרות מלאות.

דוד אזולאי: את יכולה, אם את רוצה, את לא חייבת, רק בשביל לסבר את האוזן, אולי לא המאזינים באולם הזה, אבל הצופים בנו.

דוד אזולאי: דברי על עלויות.

דוד אזולאי: כמה עולה לכם בחודש?

דוד אזולאי: את לא חייבת.

דוד אזולאי: רק אם את רוצה.

עירית חייט: זה מגיע לסביבות 6,000 שקל, ואנחנו לא מדברים על עוד עובד שעוזר וזכאי לפיצויים, כל מיני דברים כאלה שהם נלווים על זה שהוא גר אצלך בבית שאתה מממן עוד בן אדם.

עירית חייט: זה מים, זה חשמל, זה אוכל.

דוד אזולאי: כמה את מקבלת?

עירית חייט: דמי כיס חודשיים.

דוד אזולאי: כמה את מקבלת מהביטוח הלאומי?

עירית חייט: מהביטוח הלאומי אני לא מקבלת שום דבר לעובד זר.

דוד אזולאי: לא, לא, קצבת ילד נכה.

עירית חייט: קצבת ילד נכה לפי 100 אחוזים.

דוד אזולאי: רבותיי, זה לא בשבילנו, זה בשביל הצופים.

עירית חייט: 2,400 שקל בערך.

דוד אזולאי: או.

דוד אזולאי: קיי.

דוד אזולאי: תודה.

דוד אזולאי: פחות מ – 2,500 שקל.

עירית חייט: בוודאי.

עירית חייט: הרבה פחות.

דוד אזולאי: תודה.

עירית חייט: אנחנו ניסינו לחיות בלי עובד זר.

עירית חייט: החיים שלנו כמעט קרסו.

עירית חייט: הם לא כמעט קרסו, הם קרסו.

עירית חייט: אנחנו שנינו היינו בעבודות במשרות מלאות.

עירית חייט: ברגע שהבת שלנו נולדה היינו מאושפזים 7 חודשים בבית חולים.

עירית חייט: אני נאלצתי לעזוב את העבודה שלי די מיידית, בעלי עוד איכשהו החזיק עבודה במשרה מלאה.

עירית חייט: אבל כמובן שגם הוא נאלץ, באיזה שהוא שלב, לעזוב, כי יש אשפוזים ויש בדיקות ויש טיפולים, ויש את הילדה כל יום מ – 2:30 בצהרים ויש לנו עוד בן בבית.

עירית חייט: שנינו עובדים חצאי משרות.

עירית חייט: שנינו נאלצים להתפשר על מקום העבודה שלנו בגלל זה.

עירית חייט: בעלי נאלץ לעבוד מהבית.

עירית חייט: אז גם, הוא צריך להיות מאד זמין.

עירית חייט: לפעמים, יש תקופות שלמות שהוא לא יכול בכלל לעבוד.

דפנה אזרזר: אני חייבת לשאול משהו: איך את מתמודדת כשהילדה חולה?

דפנה אזרזר: מה את עושה?

דפנה אזרזר: ממשיכים להעסיק אותך?

עירית חייט: הילדה שלנו חולה הרבה וזה לא מחלות, אנחנו מדברים על שברים בעצמות.

עירית חייט: לפני כמה חודשים היא עברה, אני חושבת פחות משנה מאז האשפוז האחרון, היא שברה את עצמות הגפיים בשני מקומות.

עירית חייט: היא היתה קשורה למיטה בבית חולים.

עירית חייט: קשורה עם רגל, קשורה למיטה בבית חולים.

דפנה אזרזר: אז מי המשיך להעסיק אותך?

דפנה אזרזר: איך ממשיכים להעסיק?

עירית חייט: ואנחנו היינו בבית חולים במשך 3 שבועות רצוף.

עירית חייט: פשוט ישבנו בבית חולים במשמרות של 24 שעות.

עירית חייט: בעלי עשה לילות ואני עשיתי את הימים.

אורלי לוי אבקסיס: רגע, אז אחת המשכורות היא רק בעבור העובד זר, אם לא אפילו יותר.

עירית חייט: בטח.

עירית חייט: אני עובדת חצי משרה.

עירית חייט: אני עובדת יומיים בשבוע מהבית.

עירית חייט: למזלי זה מתאפשר לי, זה ממש לא מובן מאליו.

עירית חייט: יש לי חברה שאני עובדת בה, הם מאד נחמדים איתי.

עירית חייט: אני לא רוצה לדעת מה יהיה אם פעם אני לא אוכל לעבוד בעבודה הספציפית הזאת, כי זה עבודה מאד מאד נוחה.

עירית חייט: בעלי עובד רק כשהוא יכול.

עירית חייט: הוא עצמאי, אז הוא יכול לווסת את העבודות שלו.

עירית חייט: אבל הוא כמעט ולא מצליח לעבוד כי יש כל הזמן דברים.

עירית חייט: וככה, אלה הם חיינו.

דוד אזולאי: תודה.

דוד אזולאי: אילנית סבן.

אילנית סבן: שלום לכולם.

אילנית סבן: אני אילנית.

אילנית סבן: בני בן 12.5.

אילנית סבן: האמת שאני שומעת פה את כל הסיפורים ואני פשוט קצת, אצלי, הבן שלי הוא לא על כיסא גלגלים.

אילנית סבן: הבן שלי הוא כן הולך על רגליו, גובהו 1.73.

אילנית סבן: הוא שוקל 75 קילו.

אילנית סבן: אני מגדלת אותו לבד.

אילנית סבן: אני בעצם מייצגת פה את החד הוריות בינינו, כי אבא שלו נטש את המערכה ואני נשארתי לבד.

אילנית סבן: אני עושה את זה כבר 10 שנים.

אילנית סבן: הוא עדיין בטיטולים.

אילנית סבן: הוא לא עצמאי מבחינה התנהלותית.

אילנית סבן: הוא צריך השגחה של 24 שעות.

אילנית סבן: היו תקופות מאד קשות של התעוררויות בלילה.

אילנית סבן: הוא לא היה ישן.

אילנית סבן: הוא מקבל תרופה.

אילנית סבן: היום התרופה כבר לא עובדת.

אילנית סבן: אני צריכה להחליף לו תרופה.

אילנית סבן: התרופה הזו אינה נמצאת בסל התרופות.

אילנית סבן: היא עולה הרבה הרבה יותר כסף.

אילנית סבן: מה שאני לא יכולה היום להרשות לעצמי.

אילנית סבן: אני נמצאת כאן כי אני הגעתי למצב שאני פיזית כבר לא יכולה להתמודד איתו.

אילנית סבן: אני אפילו פניתי להכניס אותו להוסטל.

אילנית סבן: אני שמעתי כאן, זה מאד קשה להגיע להחלטה כזאת.

אילנית סבן: מאד.

אילנית סבן: אני אמורה להחזיר תשובה השבוע.

אילנית סבן: הוא התקבל להוסטל.

אילנית סבן: אני לא יכולה גם לבוא ולהגיד דברים רעים על ההוסטל הזה, כי זה הוסטל מקסים, באמת.

אילנית סבן: יש כאלה.

אילנית סבן: אני לא יכולה להגיד שכל ההוסטלים נוראיים.

אילנית סבן: יש גם הוסטלים מקסימים במדינה הזו, אבל זה פשוט מתיש, מתיש אותך פיזית, זה מתיש אותך נפשית.

אילנית סבן: אני עם שתי פריצות דיסק בגב.

אילנית סבן: אני לא עובדת.

אילנית סבן: אני הגעתי למצב שהייתי צריכה לרדת מהמיטה על ארבע בשביל להחליף לו טיטול.

אילנית סבן: עד היום.

אילנית סבן: זה מעייף וזה קשה.

אילנית סבן: אני כן הבאתי עובדת זרה הביתה.

אילנית סבן: רק מה שאתם שכחתם לציין כאן שזה משהו שהוא מאד חשוב שתדאו.

אילנית סבן: כשאתם מביאים עובדים זרים לילדים זה אמור להיפך, אנחנו אמורים לקבל תקציב הרבה הרבה יותר גדול, כי הם בורחים.

אילנית סבן: מאד קשה להם להתמודד, כי הם לא מטפלים רק בזקן.

אילנית סבן: כשאתה נשאר עם זקן אתה רק עם הזקן.

אילנית סבן: אבל כשאתה נשאר עם ילד זה לטפל בילד זה להיות עם ההורים, זה לעזור להורים.

אילנית סבן: הם מתייאשים מהר, הם בורחים.

אילנית סבן: הם לא נשארים כאן.

אילנית סבן: המשכורת שלהם עבור ילדים צריכה להיות הרבה יותר גבוהה ממה שנותנים למבוגר ואז מה קורה בעצם?

אילנית סבן: הסיעודיים המבוגרים כן מקבלים את התקציב הזה שאתם קוראים לו שר"מ, אנחנו לא ובסוף יוצא שאנחנו יוצאים לעבוד, אני יצאתי לעבוד בשבילה.

אילנית סבן: יצאתי לעבוד בשביל שהיא תוכל להיות בבית.

אילנית סבן: יש לי עוד ילד קטן בן 4, הוא זקוק לטיפולים רגשיים כי מאד קשה לו להתמודד עם העובדה שיש לו אח שהוא גם אלים בנוסף.

אילנית סבן: שיש לו התקפות זעם מאד קשות, שאתה לא יודע איך להכיל את כל זה, ואני עושה את זה לבד.

אילנית סבן: אני עושה את זה לבד.

אילנית סבן: ...

אילנית סבן: נכנס להתקפת זעם קשה, אני צריכה למצוא דרך להפריד את שני האחים כשזה ילד בן 4 בסך הכל שאין לו הבנה למה אח שלו מתנהג בצורה כזאת ואז הוא כן רוצה להגן עלי ואז האח תוקף אותו.

אילנית סבן: זה פשוט בלתי ניתן לתיאור.

אילנית סבן: אנחנו זקוקים לעזרה בבית.

אילנית סבן: אנחנו זקוקים לעזרה אינטנסיבית של 24 שעות.

אילנית סבן: אני לא רוצה להוציא את הילד שלי מהבית.

אילנית סבן: אני עומדת היום בפני החלטה מאד קשה ואני לא רוצה לעשות אותה.

אילנית סבן: אני מבקשת שלא יתנו לי לגרום להגיע להחלטה הזו.

אילנית סבן: בבקשה.

דוד אזולאי: תודה.

דוד אזולאי: צוריה אריאל.

קריאה: לא פה.

דוד אזולאי: לא פה.

דוד אזולאי: תמי ומשיח קאטיפיאן.

תמי קאטיפיאן: שמי תמי.

תמי קאטיפיאן: אני אמא לארבעה ילדים.

תמי קאטיפיאן: נולד לי ילד נכה.

תמי קאטיפיאן: היום הוא בן 6.5.

דוד אזולאי: תסלחו לי, אני מבקש כאן מכל הציבור, אני מודה שאני ותיק בבית הזה.

דוד אזולאי: אני לא זוכר כזאת ישיבה כל כך קשה.

דוד אזולאי: מעודי לא זוכר ועברתי דברים מאד מאד קשים.

דוד אזולאי: כזה דבר עוד לא עברתי בחיים ואני עושה את זה ואני יודע שזה קשה לכולנו ואני ממשיך לשמוע את ההורים, עם כל הקושי שבדבר הזה, רק מסיבה אחת: שעם ישראל ידע ומקבלי ההחלטות יבינו שאי אפשר להמשיך בסדר יום כאילו לא קרה שום דבר.

דוד אזולאי: אני לא אתן את ידי לכך.

דוד אזולאי: אני מודיע לכם ואני אדאג לכך שחברי בקואליציה לא נמשיך להיות אדישים לנושא הזה מפני שאני חושב שהנושא הזה, מי שאדיש לדבר הזה שידע שזאת פגיעה, קודם כל, בחברה במדינת ישראל.

דוד אזולאי: אם אנחנו אדישים לנושא כזה אוי לנו בחברה כזאת של מדינת ישראל.

דוד אזולאי: בבקשה גבירתי.

תמי קאטיפיאן: הבן שלי זקוק השגחה 24 שעות ביום.

תמי קאטיפיאן: הבן שלי חוזר מהגן, אין לי אפשרות לממן עובד זר.

תמי קאטיפיאן: הבנות שלי הגדולות שהן בנות 15 ו – 13 הם צריכות להשגיח על הבן שלי עד שאני מגיעה הביתה מהעבודה.

תמי קאטיפיאן: ביולי השנה, הבת שלי בת 15, חזרתי הביתה והיא ניסתה להתאבד.

תמי קאטיפיאן: היא אמרה לי: אמא, אני לא יכולה יותר לטפל.

תמי קאטיפיאן: זה הבן שלך.

תמי קאטיפיאן: לא יכולה יותר לטפל בו.

דוד אזולאי: תמי, אני אחזור אליך אחר כך, בסדר?

דוד אזולאי: משה רוטמן.

משה רוטמן: שלום.

משה רוטמן: לי קוראים משה, אני מרכז תחום ילדים ומשפחות במטה הפעולה של הנכים.

משה רוטמן: אני אב לילד מונשם.

משה רוטמן: נתקלתי בישראל שלא הכרתי אותה ב – 2002.

משה רוטמן: מדינה שאין לה זכות קיום, שלא מטפלת בחלשים שלה.

משה רוטמן: הורים למעשה נשלחים לבית כלא עם עבודות פרך ללא אפשרות לצאת.

משה רוטמן: על מה מדובר פה, למען השם?

משה רוטמן: אם הם היו נוטשים את הילדים אז המדינה היתה מחויבת לדאוג להם.

משה רוטמן: מה שקורה במוסדות ובהוסטלים – יודעים.

משה רוטמן: לא נעלה את זה.

משה רוטמן: אבל העלות שמה היתה מגיעה לסכומים של בין 16 ל – 18 אלף שקל.

משה רוטמן: נותנים לנו פה 2,400 שקל, שאפילו לנכה קשה מבוגר נותנים חצי מעלות של עובד זר.

משה רוטמן: מה?

משה רוטמן: אנחנו קוסמים?

משה רוטמן: אז אני אומר לך, כבודו, אני הייתי מרוויח מעל 20,000 שקל.

משה רוטמן: במכתב פיטורין כתוב: בגלל היעדרויות של האבא.

משה רוטמן: אני רק לפני חודשיים חזרתי אחרי 5 חודשים עם הילד בתל השומר, שגם היתה לי התניה להביא 2 עובדים זרים.

משה רוטמן: פה זה המקום גם להגיד דברים גם טובים למינהל, למר משה נקש והצוות שלו, שגם עוזרים לנו לשמר עובדים בגלל הצרכים המיוחדים של הילדים, העובדים לא רוצים לעבוד בתוך משפחה.

משה רוטמן: רק כשאין להם ברירה.

משה רוטמן: אז באמת היחידה הזאת עושה עבודה לתפארת.

משה רוטמן: אני לא רואה שום מקום, המדינה הזאת מכניסה את המשפחות האלה להיות בתוך המגזר השלישי.

משה רוטמן: המשפחות לא מתפקדות.

משה רוטמן: הזוגיות, ההורות.

משה רוטמן: אנחנו בעצם, אני רק לפני, השבוע, שבוע שעבר הייתי כקצין במילואים.

משה רוטמן: אני, קשה לי, פשוט קשה לי, כשאני יוצא ביום שישי לעשות פעילות בהתנדבות במשמר הגבול גם, קשה לי לראות את האטימות של המדינה.

משה רוטמן: איפה החברי כנסת?

משה רוטמן: אין פה קואליציה.

משה רוטמן: אין פה אופוזיציה.

משה רוטמן: יש פה אנושיות, למען השם.

משה רוטמן: תזרקו אותם מרכס, את הזקנים ואת הנכים.

משה רוטמן: מה עושים?

משה רוטמן: עושים יותר גרוע, מענים אותם.

משה רוטמן: זה עינוי, זה התעללות במשפחות ובילדים.

משה רוטמן: כשאנחנו מדברים, כבודו, 30 ילדים מונשמים ננטשו במוסדות, בבתי חולים בגלל שההורים אין להם אפשרות לקחת אותם ולטפל בהם.

משה רוטמן: כשילד מונשם העלות יכולה להגיע ל – 30,000.

משה רוטמן: אז אני מודיע לך, קיבלתי 600,000 פיצויים שלא נשארה אגורה אחת, ואפילו שאני תאונת דרכים, כל חודש אני צריך להשלים עוד 10,000 שהילד שלי יהיה בבית.

משה רוטמן: וממה אני אחיה?

משה רוטמן: או מה נתקיים לעת זקנה?

משה רוטמן: אני לא יודע.

משה רוטמן: כרגע אני רק מוציא מהכיס שלי ומהזמן שלי לנסות ולעזור.

משה רוטמן: לא נשמעת הצעקה שלנו.

משה רוטמן: אז דמעה נוזלת.

משה רוטמן: אז מה קרה?

משה רוטמן: ישבה פה לפני שנתיים המנכ"לית של ביטוח לאומי והתחייבה לעשות ועדה בשביל צריכים שר"מ, וברור שצריך.

משה רוטמן: קדחת! לא קורה.

משה רוטמן: למה?

משה רוטמן: אז אנחנו נתכנס בעוד שנה, וזה לא קשור לרצון הטוב שלך, ולרגישות המופלאה שמגלים כל חברי הכנסת.

משה רוטמן: אף אחד שלא יישן בלילה.

משה רוטמן: שיבוא לחוות איתי שבוע.

משה רוטמן: לחוות.

משה רוטמן: שאני צריך מהחדר שינה לשמועה את המכונת הנשמה, או לא לישון.

משה רוטמן: לישון עם עיניים פקוחות, זה מה שקוראים לנו.

משה רוטמן: תפסיקו להתעלל ולגמור אותנו.

משה רוטמן: לא מדובר על קבוצה גדולה.

משה רוטמן: לא מדובר על השקעה גדולה.

משה רוטמן: ואני לא אהיה בוטה.

משה רוטמן: אם היו מוצאים שם איזה עצם של חמור היו מוצאים את המיליארדים גם לזה.

משה רוטמן: תצילו אותנו.

דוד אזולאי: תודה רבה אדוני.

דוד אזולאי: רונית שלו.

דוד אזולאי: לא פה.

דוד אזולאי: עילית, סוניה עילית.

עילית סוניה שמואלי: אני עילית שמואלי.

עילית סוניה שמואלי: אני אמא לבת 15.

עילית סוניה שמואלי: היא מגיל 3 הוכרה כילדת CP.

עילית סוניה שמואלי: אני אף פעם לא חשבתי לא לקחת אותה, אני לקחתי אותה.

עילית סוניה שמואלי: אני חייבת להגיד שהמשפחה שלי אמרה לי שאני הורסת לי את החיים שלי, כי אני למדתי, ואני הייתי שֶפית, והתקדמתי בחיים.

עילית סוניה שמואלי: אבא שלי והאחיות שלי כולם אמרו לי: אם את לוקחת אותה את הורסת לעצמך את החיים שלך.

עילית סוניה שמואלי: אבל זאת ... ואני לא יכולה לא לקחת אותה הביתה.

עילית סוניה שמואלי: תיראו איך שהיא צוחקת אז אני לא יכולה לא לקחת אותה הביתה.

עילית סוניה שמואלי: אני לא יכולה.

עילית סוניה שמואלי: לקחתי אותה.

עילית סוניה שמואלי: זה מאד בסדר בגיל 3, בגיל 4, בגיל 5.

עילית סוניה שמואלי: הם לא שוקלים כלום.

עילית סוניה שמואלי: זה פשוט תינוקי מתוקי.

עילית סוניה שמואלי: לפעמים זה כיף.

עילית סוניה שמואלי: אבל אתם יודעים מה קורה פתאום מגיל 7.

עילית סוניה שמואלי: הילד פתאום נהיה כבד.

עילית סוניה שמואלי: הילדה שלי היא על כיסא גלגלים והיא מזיזה את עצמה, היא ספסטית.

עילית סוניה שמואלי: מתח שרירים נורא גדול והיא כל היום ככה בידיים וככה וככה, אני מתארת לכם איך היא.

עילית סוניה שמואלי: הכיסא כל שנה נשבר וכל פעם 1,500 שקל מתקנים.

עילית סוניה שמואלי: והטיטולים עלו לי עד לפני חצי שנה, עד לפני 4 חודשים 60 שקל ל – 10.

עילית סוניה שמואלי: עכשיו כבר עולים 75 ל – 10.

עילית סוניה שמואלי: אני מחליפה 15 ביום כי היא ילדה גדולה, היא חייבת לשתות כל הזמן, כי יש לה ריפלוקס שתן ואם היא לא תשתה היא תהיה בבית חולים.

עילית סוניה שמואלי: 2,416 לא מכסים את הטיטולים.

עילית סוניה שמואלי: ולא לדבר על ילדה גדולה.

עילית סוניה שמואלי: היא מדברת, אז היא רוצה לראות טלביזיה והיא רוצה ללכת לראות סרט והכל היא רוצה.

עילית סוניה שמואלי: אני לא יכולה לתת לה כלום.

עילית סוניה שמואלי: אני לא עובדת כי יש לה מחזור.

עילית סוניה שמואלי: מי יחליף לה מחזור?

עילית סוניה שמואלי: בעלי?

עילית סוניה שמואלי: טוב, ובואו נגיד שהוא יחליף.

עילית סוניה שמואלי: לבד?

עילית סוניה שמואלי: אי אפשר להרים אותה לבד.

עילית סוניה שמואלי: אי אפשר לקלח אותה לבד.

עילית סוניה שמואלי: אז אני ויתרתי ככה: ויתרתי על בית.

עילית סוניה שמואלי: אין לנו בית.

עילית סוניה שמואלי: אנחנו עוברים שכירות, אני כבר 15 שנה, 15 בתים.

עילית סוניה שמואלי: כי אף אחד לא רוצה להשכיר לאנשים מסכנים שבקושי יש להם כסף ולא יכולים לתת מיליונים.

עילית סוניה שמואלי: מעבר לזה שעברתי בתים אז גם אני כל הזמן צריכה למצוא רשות מקומית שתהיה מספיק נחמדה אלי ולא תיקח ממני ארנונה נורא גבוהה ותסיע לי את הילדה בצורה נורמלית ולא בחאפריות עם עוד 10 ילדים יושבים אחד על השני.

עילית סוניה שמואלי: הכל אני חיה, אתם יודעים איך אני חיה?

עילית סוניה שמואלי: אני חיה ככה: שלום, מדברת עילית שמואלי?

עילית סוניה שמואלי: מה קורה היום?

עילית סוניה שמואלי: אתם יכולים לעזור לי?

עילית סוניה שמואלי: לא, סליחה, אין לנו.

עילית סוניה שמואלי: תודה.

עילית סוניה שמואלי: וככה אני הולכת.

עילית סוניה שמואלי: עכשיו דופקת לאיזה שכן, יום הולדת של ...

עילית סוניה שמואלי: קרב, אתם יכולים לעזור לנו?

עילית סוניה שמואלי: רוצים לעשות לה יום הולדת.

עילית סוניה שמואלי: אפשר תרומה?

עילית סוניה שמואלי: קשה, כי אין, כי למה.

עילית סוניה שמואלי: כי ככה.

עילית סוניה שמואלי: כי בעלי יכול לעבוד, הוא חייב להיות ב – 2:00 בבית, כי היא מגיעה.

עילית סוניה שמואלי: אני לא יכולה להרים 60 ומשהו קילו.

עילית סוניה שמואלי: הוא עם 5 פריצות דיסק.

עילית סוניה שמואלי: אני כבר גמורה פה ופה, ודפנה כמה פעמים היתה בליווי טלפוני איתי כשאני במיון כל פעם, בגלל שיש לי דלקות בכתפיים ובמרפקים ואני לא רוצה לעשות לעצמי שום ניתוח, כי אם אני אשכב יום אחד במיטה, יתפרקו לי החיים.

עילית סוניה שמואלי: כי אין לי נישואין בכלל.

עילית סוניה שמואלי: אני בכלל לא ישנה עם בעלי במיטה, כי אנחנו צריכים להפוך את ... כל הלילה.

עילית סוניה שמואלי: אז אני לא ישנה איתו.

עילית סוניה שמואלי: אני נורא אוהבת אותו.

עילית סוניה שמואלי: כל החיים שלי זה חאפר אחד גדול בגלל מה?

עילית סוניה שמואלי: בגלל שכבר שנה וחצי אני יושבת כאן, יושבת מולי מנכ"לית המוסד לביטוח לאומי, כולם כאן משתכרים המון כסף ואתם בכלל לא מצליחים להבין איך אני מצליחה לחיות ממה?

עילית סוניה שמואלי: מ – 3,500 שקל עם הקצבאות 5,200 שקל.

עילית סוניה שמואלי: איך אתם רוצים שאני אקנה עם זה אוכל?

עילית סוניה שמואלי: איך אני אשלם רק 2,000 שקל על הטיטולים.

עילית סוניה שמואלי: לא נעים לי להגיד לכם שאני כל פעם לוחצת על הטיטול לראות עד כמה הוא ניתן לספוג עוד שעה.

עילית סוניה שמואלי: כולכם כאן יושבים, אתם מקבלים המון כסף.

עילית סוניה שמואלי: אומרים חברים שלי: אבל אנשי ביטוח לאומי.

עילית סוניה שמואלי: ניסיתם פעם לחיות ככה?

עילית סוניה שמואלי: כשאף בנק לא רוצה בכלל לקבל אותך כי אתה צריך, כי אין לך משכורת, אתה חי על קצבה, אתה גם לא מוכר בשום בנק.

עילית סוניה שמואלי: אתה סתם אוויר.

עילית סוניה שמואלי: אני אוויר.

עילית סוניה שמואלי: והכי גרוע שאני אגיד לכם משהו, אני אוויר.

עילית סוניה שמואלי: הבת שלי היא נתון של מספר תעודת זהות.

עילית סוניה שמואלי: היא רק תעודת זהות וקוד סודי וזה מה שהבת שלי ואני אוויר.

עילית סוניה שמואלי: אני מטפלת בה, בשבילה אני חמצן.

עילית סוניה שמואלי: אני האמא הכי טובה בעולם.

עילית סוניה שמואלי: גם הבעל שלי, בני.

עילית סוניה שמואלי: אבל בשביל מדינת ישראל שיושבת כאן אני אוויר.

עילית סוניה שמואלי: אני שקופה.

עילית סוניה שמואלי: אני מספר תעודת זהות מחורבן ואני נטל.

עילית סוניה שמואלי: אף אחד לא רוצה לפגוש אותי.

עילית סוניה שמואלי: כל מקום שאני באה אומרים: תיראי, אולי אפשר לדחות את הפגישה?

עילית סוניה שמואלי: כי יודעים שאני באה לבקש משהו.

עילית סוניה שמואלי: כי איך אני יכולה בלי לבקש, כי אני לא מצליחה לחיות.

עילית סוניה שמואלי: ואני לא מבינה למה אחרי שנה וחצי חזרתי לפה, לאותו דיון?

עילית סוניה שמואלי: אותו דבר.

קריאה: זאת הנקודה.

עילית סוניה שמואלי: בלי מנכ"לית הפעם.

עילית סוניה שמואלי: אני עם אותו דיון, עם אותן תמונות.

עילית סוניה שמואלי: רק עם עלויות הרבה יותר כבדות.

עילית סוניה שמואלי: כי זה צריך טיטולים יותר גדולים.

עילית סוניה שמואלי: צריך אוכל יותר יקר, צריך תרופות פתאום שהיא לא היתה צריכה.

עילית סוניה שמואלי: וכן, ביטוח לאומי, אתם יודעים מה?

עילית סוניה שמואלי: אני אספר לכם משהו.

עילית סוניה שמואלי: יכול להיות שבקרוב אני מגישה תביעה כי אני קצת נדפק לי הראש, אני כבר לוקחת קצת כדורים, אני כבר, אני מאבדת לפעמים את הכוח הנפשי, את השפיות ואני אבקש להיבדק.

עילית סוניה שמואלי: כי אני לא בטוחה שיש לי את הכוח.

עילית סוניה שמואלי: אבל אתם יודעים מה?

עילית סוניה שמואלי: זה לא מתוך זה שאני גרועה, זה מתוך זה שאני טובה ואני רוצה לשמור על הבת שלי, אז אני רוצה להיות עוד יותר טובה.

עילית סוניה שמואלי: אבל זה לא מגיע לי ואני שירתתי בצבא וגם הבעל שלי שירת בצבא, הגדולה שלי בת 17 עכשיו קיבלה צו ראשון, אבל מה?

עילית סוניה שמואלי: אני אוויר.

עילית סוניה שמואלי: אני אוויר בשביל המדינה.

עילית סוניה שמואלי: אני שקופה.

עילית סוניה שמואלי: אבל בשביל הבת שלי אני חמצן.

עילית סוניה שמואלי: אז אם אתם רוצים שהבת שלי תמשיך לנשום, אז אני לא רוצה לבוא לכאן לעוד ועדה.

עילית סוניה שמואלי: נשבר לי, נמאס לי, נגמר לי.

עילית סוניה שמואלי: אני באה לכאן באוטובוס מטבריה הלוך חזור בשביל לספר לכם עוד פעם ועוד פעם ועוד פעם את מה שכבר הייתם צריכים לעשות טובה שנים אחורה.

דוד אזולאי: תודה.

דוד אזולאי: שרון שמר.

שרון שמר: אני אקצר.

שרון שמר: יש לי בת בת 13 עם פיגור עמוק, סיעודית לחלוטין עם נכויות קשות, מצב מאד מאד מורכב.

שרון שמר: אני לא אפרט כמה זה קשה.

שרון שמר: אני חושבת שעשו פה כולם טוב שתיארו, אבל אני באמת חושבת שעד שאתה לא מתמודד ועד שאתה לא נחשף, אתם באמת לא תבינו אף פעם כמה זה קשה.

שרון שמר: אז נחסוך בדברים האלה.

שרון שמר: אני רוצה ללכת מבחינה פרקטית קצת ולדבר.

שרון שמר: קודם כל, כל ההקשר של, אני אגב דוגמה למשפחה שכן אוספת שקל לשקל, עובדת מאד קשה, ומממנת מטפל סיעודי ואני לא רוצה לחשוב איך החיים שלנו היו נראים אחרת, אבל מה שבאמת גורם לי להיות כן כוח יצרני, כוח עובד, בדיוק כמו מה שדיברנו לפני שנה וחצי.

שרון שמר: לגבי כל העניין של עובד זר אני כן רוצה רגע להעיר הערה שכזו: יש איזה שהיא סטיגמה על כל העניין של עובד זר.

שרון שמר: אני חושבת שכל האמירה הזו פה של קצבת שירותים לעובד זר בכלל לא צריכה להיאמר בהקשר של עובד זר.

שרון שמר: זה לא העניין כאן אם העובד יהיה זר או לא.

שרון שמר: אני אבחר מי יעזור לי לטפל בילדה שלי.

שרון שמר: יש פה בארץ סטיגמה על עובדים זרים, שהרבה פעמים עובד זר זה מן פיליפיני שמנקה לך את הבית.

שרון שמר: אולי להרבה אנשים מקבלי החלטות.

דוד אזולאי: שרון, אנחנו מדברים על שר"מ.

שרון שמר: אנחנו מקבלים על שר"מ, אבל כמו שזה הוצג עד כה, יכול להיות שאיך שזה מוצג זה גם משפיע על בעלי הדעה וההחלטה, כי כל מה שמשלמים זה עובד זר וכואב להם הלב שעוד עובד זר יעבוד בבית של משפחה ישראלית.

שרון שמר: אני רוצה רגע אבל להמשיך הלאה.

שרון שמר: כל העניין של מוסדות לילדים זה באמת ניצול ציני של המצב,

אורי מקלב: הם לא הבינו ככה.

אורי מקלב: הם לא הבינו ככה, שאת רואה שהם מציעים 400 שקל.

שרון שמר: ה – 400 שקלים האלה לא הציעו אותם.

שרון שמר: הם נלקחו ממני.

עילית סוניה שמואלי: הם נלקחו מאיתנו בחוק הורנוי.

שרון שמר: הם נלקחו ממני לפני שנה.

שרון שמר: הילדה שלי בת 13, עוד שנה היא היתה אמורה לקבל תוספת של 400 שקלים והיא נלקחה לפני שנה.

שרון שמר: הם פשוט מחזירים אותה עכשיו.

עילית סוניה שמואלי: אני קיבלתי והפסיקו לי.

שרון שמר: הם פשוט צוחקים עלינו מגבוה וזה באמת.

דוד אזולאי: לא הבנתי.

עילית סוניה שמואלי: אני קיבלתי, הבת שלי היתה בת 14, קיבלתי 120 אחוז, זה היה 2,830 ומשהו שקלים.

עילית סוניה שמואלי: כשהגיע שר הרווחה הקודם הוא העביר את דו"ח הורנוי, ואז הוא קבע בשביל לממן את דו"ח הורנוי אני פוגע בילדים שמקבלים מגיל 14 את ה – 20 אחוז, הוא לקח מכיס אחד, העביר לכיס אחר ואת ה – 400 שקל שאני קיבלתי פתאום, ביום אחד, באתי ל – 28 לחודש והם נעלמו.

עילית סוניה שמואלי: ואם מישהו לא מבין מה זה 50 שקל בשבילי, אז שיעשה חשבון מה זה 400 שקל ביום אחד.

שרון שמר: כך שלא קיבלנו עכשיו בעצם.

שרון שמר: ף

עילית סוניה שמואלי: זה לא טובה שמישהו הביא לי.

שרון שמר: באמת שיהיה ברור.

אורי מקלב: הרחיבו את הזכאים - - -

שרון שמר: עוד דבר שאני רוצה להזכיר.

שרון שמר: אנחנו לא מדברים פה על להמציא את הגלגל.

שרון שמר: אני לא מבקשת שירחמו עלי.

שרון שמר: אני לא מבקשת משהו שלא קיים במדינה הזאת.

שרון שמר: קיימת קצבת שירותים מיוחדים.

שרון שמר: ילדה בת 13, אם תחשבו אפילו על ילדים בריאים שמסתובבים סביבנו, ילדים בני 13 הם שווים בגודלם ובמשקלם כבר לילדים בני 18.

שרון שמר: אני חושבת שלילדה בת 13, או פחות, לכל מי שמגיע למשקל וגובה כבר מסוים, הוא שווה ערך לגיל 18 ומעלה.

שרון שמר: הקצבה קיימת.

שרון שמר: אנחנו מבקשים פה לקבל גם אותה, כי המצב הוא אותו מצב סיעודי.

שרון שמר: המצב הוא אותו מצב פיזי.

שרון שמר: אנחנו, לעומת זאת, כהורים לא הולכים ומתחזקים וגדלים.

שרון שמר: אנחנו בשלב מסוים כולנו רק נחלשים.

שרון שמר: וצריך לזכור את זה.

שרון שמר: אנחנו לא מבקשים להמציא את הגלגל.

שרון שמר: אנחנו גם מבקשים באמת וזה אני פה פונה, יש פה ניצול ציני של המצב, כי כולנו שאוהבים את הילדים, לא נכניס אותם כל כך מהר למוסדות.

שרון שמר: הם מנצלים את המצב הזה.

שרון שמר: אבל השאלה האחרונה עוד שאני רוצה לשאול: אני הייתי בדיון הזה פה לפני שנה וחצי והוא עוד היה הרבה יותר סוחט דמעות ממה שהוא עכשיו.

שרון שמר: היתה כתבה מדהימה בטלביזיה שסחטה דמעות.

שרון שמר: אבל משהו כנראה בדרך לא עבד.

שרון שמר: ואני שואלת, כהורה, אני גם בטוחה באמת שמי שמייצג פה את ביטוח לאומי הם לא בעלי הדעה וההחלטה.

שרון שמר: ואני שואלת פה באמת מי שיש לו כוח: מה אפשר לעשות עכשיו אחרת?

שרון שמר: כי לא ייתכן שאף אחד לא יתייחס אלינו.

שרון שמר: לא יתכן שכל שנה וחצי אנחנו נשב פה ונספר.

דוד אזולאי: אני מבטיח לך שזה לא יהיה עוד שנה וחצי.

קריאה: זה חוק חירום להציל נפשות.

דוד אזולאי: אני מבטיח לך שזה לא יהיה שנה וחצי, בעזרת השם.

קריאה: אמן.

קריאה: אמן.

שרון שמר: שנה וחצי זה הרבה זמן.

דוד אזולאי: אני אומר לך שזה לא יהיה שנה וחצי.

שרון שמר: אני חושבת שצריכים כנראה להיות יותר, לעבור.

דוד אזולאי: אני חושב שהדיון הזה הוא, הכינו אותי, אני מודה, אבל לא ידעתי עד כמה הכינו אותי לנושא הזה.

דוד אזולאי: זה הרבה יותר ממה שחשבתי.

דוד אזולאי: יוסי שרף.

דוד אזולאי: בבקשה.

דוד אזולאי: אחרון הדוברים מבין ההורים.

יוסי שרף: אדוני היושב ראש, מנכ"לית המוסד לביטוח לאומי, אני מקווה שאולי את רואה אותנו.

יוסי שרף: אני אבל לילד בגיל 8 עם שיתוק מוחין מאד מאד קשה.

יוסי שרף: אני חושב שכל הבכיות האלה והאמירות האלה שאנשים פה אומרים, זה לא שווה דקה את מה שאנחנו עוברים, אני לא יודע אם מישהו יודע מה אנחנו עוברים בבית.

יוסי שרף: חברי, אני מזמין אתכם אלי הביתה.

יוסי שרף: תבואו יום אחד לראות מה אנחנו עוברים.

יוסי שרף: יום אחד.

יוסי שרף: אשתי עכשיו בהיריון עם תאומים.

יוסי שרף: אני לא יודע, יש לי עוד ילדה.

יוסי שרף: אני לא יודע איך אנחנו הולכים לגדל את התאומים האלה.

יוסי שרף: לא יודע.

יוסי שרף: אני ממש לא יודע איך אנחנו הולכים לגדל את זה.

דוד אזולאי: מי שנתן לכם את הכוחות עד היום.

יוסי שרף: אני מקווה מאד, באמת.

יוסי שרף: באמת.

יוסי שרף: עוד משהו שחברת הכנסת יוליה שמאלוב – ברקוביץ שאמרה, שעזבה ואמרה והיתה נסערת, שהילדים האלה באמת חיים מהאהבה ומשמחה ומנתינה, שאם היו במוסדות הם היו נגמרים בשעה, בשעתיים, ביום וביומיים.

יוסי שרף: הם לא היו שורדים את מה שאנחנו נותנים להם, את האהבה הזו.

יוסי שרף: זהו.

יוסי שרף: זה מה שרציתי להגיד.

דוד אזולאי: תודה.

דוד אזולאי: רבותיי, לפני שאתן את רשות הדיבור לנציגי הממשלה, לביטוח לאומי, למשרד האוצר, אחרון הדוברים מבין חברי הכנסת, חברי, חבר הכנסת זאב בילסקי, ראש עיר לשעבר, נציג הסוכנות.

דוד אזולאי: אומנם הוא הצטרף אלינו באיחור לישיבה.

דוד אזולאי: אבל אני בטוח שהוא שמע את הסיפא וזה היה מספיק בשבילו.

דוד אזולאי: בבקשה אדוני.

זאב בילסקי: אדוני היושב ראש, ידידי היקרים, בשנת 89' נבחרתי פעם ראשונה להיות ראש עיריית רעננה.

זאב בילסקי: הדבר הראשון שהתחלתי לטפל בו זה בית איזי שפירא.

זאב בילסקי: מבית איזי שפירא אני למדתי את כל מה שניסיתם באמת, בכוחות על אנושיים להביע פה היום.

זאב בילסקי: למדתי איך זה קורה ולמדתי איך זה מתחיל.

זאב בילסקי: שהילד שלך נולד ואתה כל כך שמח ואחר כך פתאום משהו לא בסדר ואתה הולך לרופא ואתה הולך לעוד רופא ואז לאט לאט אתה מתחיל לשמוע מושגים שאין לך מושג בהם בכלל ואתה מתחיל להתעניין ומגיעה אחר כך לאט לאט המכה שאתה מבין שאתה נמצא עם ילד שיצטרך אותך למעשה כל חייו.

זאב בילסקי: כל החיים משתנים באותו רגע.

זאב בילסקי: תמיד כשאני ראיתי הפגנות של תושבים כדי להקים מוסדות, אני הייתי בא לשם כדי לספר לאנשים נגד מי אתם מפגינים.

זאב בילסקי: כשהקמנו ברעננה הוסטל לילדים כאלה, קבלן ניסה לתבוע אותנו לפי סעיף 197.

זאב בילסקי: סעיף 197 לחוק התכנון והבניה זה ירידת ערך.

זאב בילסקי: היה לו שטח ליד זה והוא הולך ואומר לי: מר בילסקי, אני אתבע אתכם לפי סעיף 197.

זאב בילסקי: אמרתי לו: תשמע, אני רוצה שתקשיב טוב, רגלך בחיים לא תדרוך פה אם אתה אפילו תנסה לעשות את מה שאתה רוצה לעשות.

זאב בילסקי: הוא עשה והוא הפסיד.

זאב בילסקי: אנחנו הקמנו ואני חושב שבעיר רעננה פר אוכלוסייה יש הכי הרבה מוסדות, כי אנחנו כל כך חיים את הנושא הזה ואי אפשר להשאיר את אותם אנשים לבד.

זאב בילסקי: היום כשהגעתי לפה, אדוני היושב ראש, אמר לי ידידנו חבר הכנסת אורי מקלב שבפעם הקודמת זה היה לא פחות.

זאב בילסקי: עכשיו, אני בא ממקום שאני חי את זה.

זאב בילסקי: למען הגילוי הנאות, אשתי היא יושבת ראש הועד המנהל בהתנדבות של בית איזי שפירא.

זאב בילסקי: אצלנו בית איזי שפירא זה חלק מהחיים שלנו.

זאב בילסקי: אין חודש שאני לא שם ואשתי כל הזמן שמה.

זאב בילסקי: אני רוצה, אדוני היושב ראש, לצרף לא רק את התמיכה שלנו, של סיעה של 28 חברי כנסת, אלא את כל הניסיון המצטבר ולהגיד שני דברים: קודם כל, כל מה שתיזום, אדוני, כדי לשפר את המצב כאן אנחנו נהיה איתך, נעזור לך.

זאב בילסקי: לאן שצריך נלך, אם צריך להפגין – נפגין.

זאב בילסקי: אם צריך לשבת אצל אנשים מסויימים במשרד ולא נצא משמה עד שהם יבינו על מה אנחנו מדברים.

זאב בילסקי: דבר שני – זה לכם.

זאב בילסקי: אני הייתי מאד מעוניין, באופן אישי, לנסות ולעזור.

זאב בילסקי: כל אחד מכם גר בעיר אחרת.

זאב בילסקי: אני יושב ראש השדולה לשלטון המקומי פה בכנסת ובכוחותי הדלים, כמה שאני אוכל, אני אתן לכם את הטלפון שלי, תתקשרו אלי.

זאב בילסקי: בכל מקום זה סיפור, זה עירייה, זה כמו שסיפרת עוד פעם היא באה, עוד פעם היא רוצה, נפנה אותה לרווחה, נשלח אותה לפה, ניתן לה לשם, שתבוא בקבלת קהל, מה פתאום היא לא באה בקבלת קהל?

זאב בילסקי: למה היא צועקת?

זאב בילסקי: למה היא זה?

זאב בילסקי: תנסה לדחות אותה.

זאב בילסקי: תנסה.

זאב בילסקי: אני אנסה לפחות להיות שמה בקשר ישיר עם ראשי הערים כדי לנסות ולעזור.

זאב בילסקי: אז תרשמו אולי את הטלפון שלי שיהיה לכם.

זאב בילסקי: השם זה זאב בילסקי והטלפון.

קריאה: אתה בשידור, אל תשכח.

זאב בילסקי: כל מי שיש לו את אותה בעיה ורוצה להתקשר איתי אני פה מחכה לטלפונים.

זאב בילסקי: 0523600009 ואני אעשה כל מאמץ ואני אדבר איתך אחר כך ונלך יחד לזוהר עובד, ראש עיריית טבריה.

זאב בילסקי: סך הכל הוא איש טוב, אני בטוח שהוא יעזור לנו.

דוד אזולאי: תודה רבה לחבר הכנסת בילסקי.

דוד אזולאי: אני רוצה לתת את רשות הדיבור לגיא הרמתי, נציג האוצר.

דוד אזולאי: אני יודע שאתה לא מהקובעים את המדיניות, אבל לי יש בקשה ממך.

דוד אזולאי: לפני שתיתן את האני מאמין שלך בנושא הזה, אני מבקש ממך, אני אדאג לך לקלטת מהדיון הזה ותעביר אותה בבקשה לשר, למנכ"ל ולקבלי החלטות במשרד שלך שיפתחו את הלב.

דוד אזולאי: צאו מהאטימות הזאת, תצאו מהאדישות הזאת.

דוד אזולאי: זה מקרה שונה ממה שאתם מכירים.

דוד אזולאי: זה לא מה שאתם יודעים.

דוד אזולאי: אני לא יודע אם אדוני היה פה בדיון הקודם, אבל אדוני נמצא פה היום, אין לי ספק שזה עשה לך משהו ואני מקווה שעם מה שעשה לך מפה אתה תלך ותעביר את המסר הזה ואם קשה לך להעביר את המסר הזה, אמרתי לך, אני נותן לך קלטת שתעביר את זה לממונים עליך.

דוד אזולאי: בבקשה.

גיא הרמתי: המדינה מספקת מסגרות חינוכיות, מסגרות לחינוך מיוחד לאותם ילדים.

גיא הרמתי: היא לא מספקת את זה לנכים הבוגרים.

גיא הרמתי: ההבדל הזה משתקף בפער בין הקצבאות.

גיא הרמתי: בלי קשר, יש שאלת גובה הקצבאות ויש שאלת עיקרון הפער הזה.

גיא הרמתי: האם אתם חושבים שבגלל ההבדל בזה שנכים בוגרים לא מקבלים את השירותים האמורים וילדים כן מקבלים,

דוד אזולאי: ההיפך.

דוד אזולאי: הבוגרים מקבלים, הילדים לא מקבלים.

גיא הרמתי: אני מדבר על מסגרות חינוכיות.

קריאה: אדוני, הוא מטעה.

קריאה: ועדה בין משרדית.

דוד אזולאי: יש לי בקשה, רבותיי, יש לי בקשה מכל ההורים: גם אם אתם שומעים דברים שבמידה מסויימת מרגיזים אתכם, אנא מכם, שימרו על איפוק.

דוד אזולאי: בסדר?

דוד אזולאי: בבקשה אדוני.

גיא הרמתי: זה מבטא את ההבדל בין שתי הקצבאות, בפער בגובה שלהם.

גיא הרמתי: בנוסף, היו דיונים בין נציגי ארגוני הנכים לנציגי ביטוח לאומי על אותה ועדה מדוברת שקראו לה פה: ... ביזיון.

גיא הרמתי: הסכום שהוצע לכלל ציבור הנכים במסגרת המקורות, הגדלת המקורות לקצבאות הם 200 מיליון שקלים.

קריאה: לא מדובר פה על כלל ציבור הנכים.

גיא הרמתי: נכון.

גיא הרמתי: אבל צריך, עוד יומיים יהיה ועדה בנושא אחר.

קריאה: לא, אבל אותנו זה לא מעניין.

קריאה: אנחנו רוצים פתרון.

קריאה: אנחנו לא כאן בשביל זה.

קריאה: זה לא מעניין אותי כמה יש לאוצר או אין לאוצר.

דוד אזולאי: סליחה, עם כל הכבוד, אל תדבר איתי במיליונים.

דוד אזולאי: אני לא מבין.

דוד אזולאי: אני אגיד לך גם למה.

דוד אזולאי: מפני שהציבור הזה בסופו של דבר, הם מתרגמים את זה לתשלום האישי.

גיא הרמתי: אני מסכים.

דוד אזולאי: הם מדברים על 400 שקל.

דוד אזולאי: אתה מדבר על 200 מיליון שקל.

דוד אזולאי: עם כל הכבוד, זה לא מדבר אלינו.

גיא הרמתי: מסכים.

גיא הרמתי: אבל עוד נאמר בועדה שהמוסד לביטוח לאומי הוא מוסד עשיר.

גיא הרמתי: זה לא נכון.

גיא הרמתי: המוסד נמצא בגירעון אקטוארי.

גיא הרמתי: יש ועדה שמתעסקת בעניין הזה ורוצה בדיוק לאבחן בכלל כמה מיליארדים חסרים.

גיא הרמתי: כשרוצים להגדיל את ההוצאות של ביטוח לאומי, גם אם הם צודקות, צריך להתייחס לשאלת המקורות לאותו ביטוח לאומי, שהוא כאמור לא עשיר.

דוד אזולאי: תודה.

דוד אזולאי: רבותיי, כל ההורים.

אבנר עורקבי: הכסף של הביטוח לאומי הלך לטובת ערבויות של המדינה.

אבנר עורקבי: לקח את זה האוצר, שם את זה, את ה – 120 מיליארד שקל אצלו במרתפים.

אבנר עורקבי: תפסיקו לבלבל את המוח שאין להם כסף.

דוד אזולאי: אבנר!

אבנר עורקבי: לקחתם את הכסף שלהם לטובת ביטחונות.

דוד אזולאי: גיא, אני רוצה להגיד לך משהו, באמת, אין לי ציפיות ואני לא משלה את עצמי שאתה תקום כאן ותגיד: אתם צודקים, הבעיה שלכם כואבת, צריך לתת פתרונות.

דוד אזולאי: אני יודע.

דוד אזולאי: אין לך את היכולת.

דוד אזולאי: אתה לא האיש.

דוד אזולאי: לכן ביקשתי ואני מבקש ממך, תשתדל להעביר מה שראית כאן.

דוד אזולאי: אני ביקשתי ממנהלת הועדה שתדאג להביא לך אישית קלטת שתעביר את זה לנוגעים בדבר.

דוד אזולאי: זה הכל.

דוד אזולאי: זה הכל.

אבנר עורקבי: כבודו, זה לא עוזר.

אבנר עורקבי: זה לא עוזר.

אבנר עורקבי: אני שם לב למילים שיוצאים מהפה של האוצר, זה לא יעזור פה.

דוד אזולאי: אבנר, תודה.

דוד אזולאי: ד"ר אלישר.

דוד אזולאי: אדוני היה שותף, היה יושב ראש הועדה הזאת שהוקמה על ראש הממשלה.

שלמה אלישר: מרכז הועדה, לא יושב ראש.

שלמה אלישר: אני אתייחס לדברים.

דוד אזולאי: לא חשוב.

דוד אזולאי: בכל אופן, אדוני ליווה את הועדה מתחילתה ועד סופה, ובכל זאת אנחנו עומדים שנה וחצי ואני כרגע לא מדבר על הסכום.

דוד אזולאי: בכל זאת המלצה, ועדה שהוקמה על ידי ראש הממשלה.

שלמה אלישר: לא, לא, הוקמה על ידי האוצר והרווחה.

דוד אזולאי: לא, אבל ראש הממשלה היה מעורב, ולאחר שהוקמה הועדה יש המלצות.

דוד אזולאי: ההמלצות לא יושמו, ואני כרגע לא נכנס לתוכן החלטות של הועדה.

דוד אזולאי: כי שמענו פה את התגובות של ההורים ואני לא רוצה לחזור עליהם.

דוד אזולאי: בבקשה ד"ר אלישר.

שלמה אלישר: אני רוצה לומר אולי באופן כללי כמה דברים חשובים.

שלמה אלישר: אגף השיקום למעשה אחראי, אגף השיקום במשרד הרווחה אחראי היום על אוכלוסייה של כ – 300 אלף אנשים עם נכויות.

שלמה אלישר: אנחנו בדרך כלל מדברים על אנשים עם נכויות קשות שזה מ – 40 אחוזי נכות רפואית ומעלה.

שלמה אלישר: מתוכם כ – 60,000 ילדים ובני נוער בעלי צרכים מיוחדים.

שלמה אלישר: 60,000 ילדים ונוער.

שלמה אלישר: עכשיו, אנחנו באופן עקרוני אמונים על מתן שירותי שיקום ולא על גמלאות ולא על קצבאות וזה דבר שצריך לזכור אותו היטב.

שלמה אלישר: זה דבר אחד.

שלמה אלישר: דבר שני – צריך לזכור ששירותי שיקום לאנשים עם מוגבלות אינם מעוגנים בחקיקה, נכון להיום, בניגוד לאנשים, למשל, עם פיגור שכלי או נכה נפש.

שלמה אלישר: כלומר, התקציבים, שירותים שניתנים, שירותי השיקום שניתנים על ידי אגף השיקום הם מותנים בתקציב.

שלמה אלישר: בדרך כלל ישנה עליה, פחות או יותר, מסויימת של תקציב משנת תקציב אחת לשניה, אבל היא בוודאי ובוודאי שלא מכסה את כל האוכלוסיות.

שלמה אלישר: פה המקום לומר שאם למשל מועדונית שיקומית, שלמעשה מהווה איזה שהוא יום לימודים ארוך, כדי שאפשר לשים ילד עם נכות קשה במועדונית שיקומית, אז יש לנו היום בסך הכל 1,186 מכסות למועדוניות שיקומיות, בעוד שיש לנו עוד 3,500 ילדים עם נכויות קשות שאין להם מועדוניות שיקום.

עילית סוניה שמואלי: אני בכלל לא מבינה על מה אתה מדבר, שלומי, הבת שלי ב – 2:30 צריכה ללכת לישון.

עילית סוניה שמואלי: היא לא צריכה מועדונית ואני לא מבינה על מה אתה מדבר.

שלמה אלישר: אני חושב שאת המסר שרציתי, עילית, את המסר שרציתי להביא מנקודת ראות של מנהל אגף השיקום הצלחתי להעביר, אני חושב.

שלמה אלישר: זה לגבי העניין הזה.

שלמה אלישר: אנחנו יש לנו גם תקציב מסוים ומוגבל לנושא של סייעות במקומות, בפריפריה שבהם אין מועדוניות שיקומיות.

חנה הוד: דרך אגב, סייעות אי אפשר לקבל בחינוך מיוחד.

חנה הוד: הבת שלי בחינוך מיוחד והיא לא יכולה לקבל גם סייעת, שהיא חייבת סייעת צמודה.

קריאה: אי אפשר לקבל סייעת.

חנה הוד: זה מלחמה אחת גדולה.

שלמה אלישר: מוכר היטב.

עילית סוניה שמואלי: שלומי, כל כך הרבה עוולות מוכרות, יש כל כך הרבה עוולות מוכרות ואנחנו כל הזמן נופלים בתוך העוולות המוכרות האלה.

עילית סוניה שמואלי: יום לימודים ארוך שלא מתקיים.

עילית סוניה שמואלי: מועדוניות שאי אפשר לשלוח את הילד, או שהוא בכלל לא מתאים לזה.

עילית סוניה שמואלי: הסעות שלא מוכנים לממן.

דוד אזולאי: הורים יקרים, בבקשה בואו תאפשרו לנציג הביטוח הלאומי.

שלמה אלישר: אני לא מייצג, סליחה, אני רוצה להבהיר דבר מאד פשוט, אני לא מייצג, אני מכיר את כל האנשים שמדברים ואני מדבר איתם לא מעט.

שלמה אלישר: אני לא מייצג את הקטע הממשלתי שאמור לתת גמלאות.

שלמה אלישר: אגב, אני רוצה לומר לכם משהו שבשביתת הנכים הגדולה, בחורף 2002, הוחלט להגדיל, לתת תקציב לאגף השיקום למתן טיפול אישי סיעודי לאנשים עם נכויות קשות.

שלמה אלישר: אז אנחנו היום נותנים.

אבנר עורקבי: בוגרים.

שלמה אלישר: לא רק.

שלמה אלישר: רק שניה, אבנר, רק שניה.

אבנר עורקבי: אבל בוגרים.

שלמה אלישר: רגע, רגע,

אבנר עורקבי: לא, לא, תגיד זה בוגרים או לא?

שלמה אלישר: אני מיד אומר.

אבנר עורקבי: אל תסבן.

אבנר עורקבי: תגיד: בוגרים או לא בוגרים?

שלמה אלישר: אם תאפשר לי אני אומר.

שלמה אלישר: אנחנו נותנים: א – לאמהות חד הוריות שיש להם ילד עם נכות קשה.

שלמה אלישר: אנחנו נותנים לשני ילדים בוגרים שיש שני נכים ומעלה בבית.

שלמה אלישר: יש מקרים שבהם יש מחלות תורשתיות ובהם יש יותר, יש לפעמים 2 ילדים במשפחה, או שני בוגרים במשפחה, ולפעמים אפילו יותר, אם למשל מחלה ניוונית וכן הלאה, או דיסאוטנומיה שיש במשפחה אנחנו נותנים.

עילית סוניה שמואלי: כמה אתה נותן למשפחה חד הורית?

שלמה אלישר: 1,600 ש"ח.

שלמה אלישר: אני רוצה סיבה להתגרש, בחיי אני כותבת לו.

שלמה אלישר: אני צריכה 1,600.

שלמה אלישר: אני אכתוב לו.

שלמה אלישר: בחיי.

שלמה אלישר: אנחנו גם ככה לא ישנים ביחד, גם ככה לא חיים ביחד, עדיף להתגרש ולהביא עוד 1,600 שקל.

שלמה אלישר: זה לא מצחיק.

שלמה אלישר: אני לא צוחקת.

שלמה אלישר: אני לקחתי את זה עכשיו ברצינות.

דוד אזולאי: רגע, דקה, יש פה.

קריאה: אני יכולה להגיד בוודאות שיש הורים שהתגרשו.

עילית סוניה שמואלי: אני אתגרש.

עילית סוניה שמואלי: אני צריכה 1,600 שקל.

דוד אזולאי: רק רגע, אני שואל, יש פה אם חד הורית שהיא טוענת שהיא לא מקבלת.

קריאה: אבל זה עדיין לא תחליף לשר"מ.

קריאה: על מה אנחנו מדברים?

דוד אזולאי: לא, רק הוא אומר: נותן.

דוד אזולאי: אני מביא.

דוד אזולאי: יש פה עובדה חיה שטוענת שהיא לא מקבלת.

שלמה אלישר: אנחנו מטפלים באנשים עם נכויות פיזיות קשות שתלויים בזולת במרבית, או בכל פעולות היום יום.

קריאה: הילד שלך הולך.

אילנית סבן: אם אני עומדת, אם אני למשל, במצבי הנוכחי, שאני עומדת למשל לפני ניתוח גב ואני לא הולכת לעשות את זה, כי אני לא מעיזה אפילו לחשוב על עצמי הולכת ומשתקמת במשך שנה כשאין אף אחד שיגדל את הילד שלי.

אילנית סבן: אז על מה אתה מדבר?

שלמה אלישר: אני מציע שתיפני ונבדוק את זה.

דפנה אזרזר: לי יש שאלה מאד חשובה: מכל הדיון שהיה פה היום, מר אלישר, עם כל הניסיון שלך, אתה חושב שמגיע לנו שר"מ או לא?

דפנה אזרזר: זה מה שחשוב לי לדעת.

דפנה אזרזר: יש לך המון ניסיון, אנחנו רוצים לדעת אם מכל מה ששמעת פה היום,

דוד אזולאי: ד"ר אלישר, תרשה לי, אני רוצה לשאול אותך.

שלמה אלישר: אין שום ספק שהורים שיש להם ילדים עם נכויות קשות מגיע להם שר"מ.

שלמה אלישר: נקודה.

דוד אזולאי: ד"ר אלישר, אני רוצה לשאול אותך שאלה, באמת שאלה קטנה, כפי שאמרתי קודם, אני חבר כנסת ותיק בבית הזה, בוא, תן לי עצה, אני רוצה לעזור בכלים הדלים שיש ברשותי, אני רוצה לעזור לקבוצה הזאת.

שלמה אלישר: אתה המחוקק.

שלמה אלישר: אתה יושב בבית המחוקקים.

דוד אזולאי: לא, לא, עזוב, מעבר למחוקק, אין בעיה, אני יכול להכין מחר חקיקה, אין לי שום בעיה בקטע הזה.

דוד אזולאי: בסדר?

דוד אזולאי: השאלה שלי, באמת, אני שואל אותך, הרי אתה יודע טוב ממני שצריך גם לדעת ללחוץ על הכפתור הנכון.

דוד אזולאי: באמת, אולי קשה לך להגיד לי את התשובה בפורום הזה.

דוד אזולאי: אני אשמח לפגוש אותך לשיחה ב – 4 עיניים.

דוד אזולאי: תן לי עצה.

דוד אזולאי: תן לי עצה, כי אתה הרי מסכים איתי שמה ששמענו היום לא יכול להימשך.

דוד אזולאי: בזה אין ויכוח בינינו.

דוד אזולאי: אתה יודע שצריך לתת פתרונות.

דוד אזולאי: אנא ממך, תעזור לי בנושא הזה.

דוד אזולאי: אני מבקש ממך.

שלמה אלישר: שוב פעם, אני אומר, אדוני היושב ראש, אגף השיקום אמון על מתן שירותי שיקום ולא על מתן גמלאות.

שלמה אלישר: נקודה.

שלמה אלישר: לשאלתך, אתה יושב בבית המחוקקים, יכול מאד להיות שאתם צריכים להוביל חקיקה ולהוביל אותה כמה שיותר מהר.

שלמה אלישר: כמו שזה נאמר קודם לכן.

שלמה אלישר: על זה טובים וגדולים ממני יכולים לומר לך.

אבנר עורקבי: כבוד היושב ראש, יש לי פה איזה אמא שצופה כרגע בערוץ, והיא רואה, והיא כותבת לי, מסמסת לי: יש לה ילד נכה קשה.

אבנר עורקבי: מי שמכיר אותה זה צילמו אותה בקשר לאיזה משהו מסוים פה, אני רוצה לומר לך, לאמא הזאת יש נכות פיזית מאד קשה, ולא מקבלת את ה – 1,600 שאמרת שמקבלת.

אבנר עורקבי: יש לה 6 ילדים.

קריאה: יש לה 6 ילדים.

קריאה: היא אם חד הורית והיא עצמה חולה.

שלמה אלישר: אז אני מבקש לקבל את הפרטים שלה.

דוד אזולאי: רבותיי, חברים, אני לא מציע שנכנס לנושאים פרטניים בשום אופן לא.

דוד אזולאי: חברים, נושא שעומד על סדר היום, רבותיי, אני רוצה להחזיר את כולם לסדר יום.

דוד אזולאי: הסדר יום, מה שעומד על סדר היום כרגע זה השר"מ בלבד.

דוד אזולאי: זה הנושא שעומד על סדר היום.

דוד אזולאי: לכן אני מבקש, יש בעיות פרטניות, בבקשה, יש מספיק גופים וגורמים שיטפלו בנושאים האלה ויטפלו בהם.

קריאה: משה נקש רוצה לפני הביטוח הלאומי.

קריאה: ממונה, מנהל מחלקת הסיעוד ברשות האוכלוסין שמגישים - - -

דוד אזולאי: כן, משה?

משה נקש: אני רק אציין שבכל העניין הזה של הנכים באמת המדיניות של השר שלנו, שר הפנים, של מנכ"ל הרשות היא באמת להקל כמה שניתן בטיפול באוכלוסיות האלה.

משה נקש: תא כל כך הנושא שלנו העניין של שר"מ, של קצבאות.

משה נקש: זה יותר באמת הביטוח הלאומי, משרד האוצר.

משה נקש: אבל באמת מבחינתנו חשוב לציין, ובאמת ביקשו ממני גם המנכ"ל וגם השר להגיד שהעניין הזה הוא באמת בדמם, וכולם פה, חלק מהאנשים מכירים אותי, מכירים את השר, מכירים את המנכ"ל ויודעים שאנחנו מנסים באמת לעזור כמה שניתן, אז באמת בכל העניין הזה אנחנו תומכים בחברים פה.

דוד אזולאי: תודה רבה אדוני.

דוד אזולאי: אני אבקש את הסמנכ"לית, אילנה שרייבמן, בבקשה גבירתי.

אילנה שרייבמן: טוב, אני לא יכולה ישר לעבור לסדר היום מבלי להגיד שבאמת זה ממש מזעזע לשמוע מה קורה ואם אנחנו הזדעזענו ואחר כך אנחנו הולכים לבית הרגיל שלנו, אז על אחת כמה וכמה כל אחד מההורים שצריך לחיות את זה רגע, רגע, יום\

אילנה שרייבמן: יום, וזה לא משהו שחולף, אלא משהו שרק הולך ומחמיר.

אילנה שרייבמן: גם העובדים שלנו, אני רוצה להגיד ואני חייבת להגיד, הם אנשים מהיישוב.

אילנה שרייבמן: מייצגים את כל חלקי האוכלוסייה.

אילנה שרייבמן: יש בהם גם הורים לילדים נכים, יש גם כאלה שהם נכים בעצמם.

אילנה שרייבמן: אין לנו אנשים רעים בביטוח הלאומי.

אילנה שרייבמן: אנחנו פשוט מבצעים את החוק.

אילנה שרייבמן: אגב, אם מדברים על שירותים מיוחדים לבוגרים, אצל האנשים המבוגרים יש כאלה שצריכים לא מטפל אחד ל – 24 שעות, אלא שני מטפלים ל – 24 שעות.

אילנה שרייבמן: יש אנשים עם מצוקות בכל חלקי האוכלוסייה.

דוד אזולאי: זה לא הנושא שעומד על סדר היום.

דוד אזולאי: מה שעומד על סדר היום זה השר"מ לילדים.

אילנה שרייבמן: אבל אני חייבת להכניס את זה במסגרת המנדט שניתן למנכ"לית היא לא יכלה לטפל רק בילדים, היא היתה צריכה לחלק את העוגה.

דוד אזולאי: הטענה של ההורים היא: למה נכה בוגר זכאי לשר"מ וילדים לא זכאים?

דוד אזולאי: זאת השאלה שעומדת על הפרק.

קריאה: מה ההבדל בין ילד בן 17 לילד בן 20?

דוד אזולאי: בבקשה.

אילנה שרייבמן: תראה, קצבת ילד נכה מוגדרת כקצבה שניתנת כפיצוי על העומס הטיפולי שמוטל על ההורים בטיפול בילדים שלהם.

אילנה שרייבמן: מהבחינה הזאת זה דומה לשר"מ.

אילנה שרייבמן: מהרבה בחינות זה לא דומה כי הסכום הוא מחצית מהסכום שניתן להורה מבוגר.

אילנה שרייבמן: הרציונל הוא די דומה למה שאמר פה גיא מהאוצר, שחלק מהיום הילדים, אנחנו שואפים שהם יהיו במסגרות.

אילנה שרייבמן: אבל אנחנו, בביטוח הלאומי, בפעילות שאנחנו עשינו לאורך השנים ניסינו ללכת בשני כיוונים מקבילים: כיוון אחד זה להכניס עוד ילדים כדי שיהיו זכאים לקצבת ילד נכה.

אילנה שרייבמן: כי אם היום מקבלים 30,000 ילדים נכים קצבת ילד נכה, את המעט שהם מקבלים, אז יש עוד בחוץ עוד הרבה ילדים.

קריאה: זה לא קשור לשר"מ.

אילנה שרייבמן: שניה, שלא מקבלים בכלל קצבה ולקח לנו כמעט 9 שנים לעשות משא ומתן עם האוצר כדי להגדיל את האוכלוסייה של הילדים הנכים.

דפנה אזרזר: למה את מתבכיינת בשם הביטוח הלאומי?

דפנה אזרזר: למה את מתבכיינת בכלל?

דפנה אזרזר: זה לא פתרון בשבילנו.

דפנה אזרזר: אנחנו צריכים פתרון.

עילית סוניה שמואלי: וגם אם ניהלתם משא ומתן לקחתם את זה מהכיס שלי ונתתם לילד אחר.

עילית סוניה שמואלי: לא שאני כועסת על זה, אבל זה מה שעשיתם בתכל'ס.

אילנה שרייבמן: אני רוצה להזכיר לכל מי שלא יודע, שהמוסד לביטוח לאומי משלם 63 מיליארד שקל בשנה קצבאות.

דוד אזולאי: אני רוצה להגיד לך, הנתון הזה, עם כל הכבוד, הוא לא מעניין אף הורה פה, מפני שבסופו של דבר עם הנתון הזה הוא לא מגיע הביתה.

דוד אזולאי: הוא בסופו של יום מגיע הביתה עם אותם גרושים שהוא מקבל ואיתם הוא צריך להתמודד ביום יום, כפי ששמענו פה.

דוד אזולאי: לכן אני מציע לכם, בואו, אל תשתמשו בנתונים האלה.

דוד אזולאי: זה טוב כשאתם יושבים בישיבת ממשלה ומציגים נתונים במקרו, זה בסדר, אין לי בעיה עם זה.

דוד אזולאי: כשאנחנו יושבים פה מול הורים, אני צריך לדבר איתם במיקרו, לא במקרו.

חנה הוד: את יודעת כמה אני משלמת על טיפולים פארא רפואיים בחודש?

חנה הוד: 2,600 שקל.

חנה הוד: סתם דוגמה קטנה.

אילנה שרייבמן: ההמלצות של הצוות שבראשו עמדה מנכ"לית המוסד לביטוח לאומי היו, כפי שמופרטות במסמך הזה, כאשר חלק מההמלצות נוגעות לתוספת קצבה לילדים שהם בעלי הנכות הקשה ביותר, וחלק מהכסף מוקדש להגדלת השעות במועדוניות השיקומיות ובסייעות לילדים שנמצאים באזורים פריפריאליים שהם לא יכולים להגיע.

עילית סוניה שמואלי: הבת שלי בפריפריה אין לה מועדונית אחת.

עילית סוניה שמואלי: אל תמשיכו עם הסיפור המטופש הזה כבר.

אילנה שרייבמן: נכון.

אילנה שרייבמן: לכן אנחנו אומרים שלמקומות האלה.

עילית סוניה שמואלי: ואני לא רוצה שהיא תלך למועדונית.

עילית סוניה שמואלי: היא חולה.

עילית סוניה שמואלי: היא יושבת על כיסא.

עילית סוניה שמואלי: היא תיחנק אחרי 2:30.

עילית סוניה שמואלי: היא צריכה את אמא שלה.

עילית סוניה שמואלי: את רוצה, את, להחיות אותה בהחייאה בבית הספר?

עילית סוניה שמואלי: או לתת אותה לאמא שלה שתמשיך לגדל אותה או שתחיה יותר?

עילית סוניה שמואלי: כי אני רוצה שהיא תחיה.

עילית סוניה שמואלי: אני לא רוצה שהיא תחייה עד 120.

עילית סוניה שמואלי: די.

עילית סוניה שמואלי: איזה דברים אתם מציעים?

אילנה שרייבמן: מסגרת התקציב זה מה שהוצע.

אילנה שרייבמן: אם הכנסת תחוקק משהו אחר, המנדט הוא שלכם.

אילנה שרייבמן: תחוקקו.

אילנה שרייבמן: אנחנו מבצעים את מה שאתם מחוקקים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה בבקשה ברשותך.

דוד אזולאי: תודה.

דוד אזולאי: עו"ד מאיה גפן.

דוד אזולאי: בבקשה.

קריאה: הועדה שישבה, אני הייתי בתוך הועדה, לא הסכמנו למסקנות.

קריאה: עד רגע זה אני לא הסכמתי למסקנות.

דוד אזולאי: לא משנה.

דוד אזולאי: אתה יכול להיות רגוע, גם אם לא הסכמת הדבר לא יושם.

דוד אזולאי: לכן אל תכעס כל כך הרבה על אותן מסקנות.

דוד אזולאי: זה לא, אם היו מיושמות אז הייתי אומר: לפחות נעשה משהו.

דוד אזולאי: גם זה לא נעשה.

דוד אזולאי: אתה יודע איך השיטה?

דוד אזולאי: אני מכיר את זה, לצערי, ממקומות אחרים.

דוד אזולאי: מייבשים את המקורות האלה עד שאומרים: זהו, גמרתם אותי.

דוד אזולאי: ואז, איך אומרים?

דוד אזולאי: מובילים אותם לאן שרוצים.

דוד אזולאי: אני לא רוצה כאן להזכיר כמה מקומות כאלה, כמה מוסדות במדינת ישראל.

אילנה שרייבמן: אבל סליחה, יש פה פינג פונג בין החקיקה לבין ביטוח לאומי.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה לא נכון.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: תרשה לי בבקשה לענות.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כדי לתת לך להבין, אין פה שום פינג פונג.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יש פה, אני מצטערת שלקחתי את זכות הדיבור.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה לומר לך גבירתי, יש דבר שנקרא: מועצה עליונה של ביטוח לאומי.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: שמעתם עליה?

קריאה: לא.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יפה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: המועצה הזאת היא בת 56 חברים שהיתה אמורה לפקח על ביטוח לאומי.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה שעושה ביטוח לאומי, לוקח כל חקיקה נורמלית ומפרשן אותה בדרך שיכולה לחסוך כסף.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: נקודה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יש לי התכתבות של מכתבים של 10 עמודים עם מנכ"לית ביטוח לאומי, שזה חוצפה שהיא לא הגיעה והיא משאירה את העובדים שלה לתת פה תשובות לשאלות מאד מאד קשות.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה כנראה גם מראה למה ביטוח לאומי מתנהל כמו שהוא מתנהל.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה שקורה שגם היא כותבת שיש לה את הזכות לפרש ואין לה שום זכות לפרש.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: היא אמורה להגיע למועצה, להגיד שיש חוק כזה, אפשר לפרש אותו ככה וככה, המועצה העליונה צריכה לבוא ולהגיד מה צריך לעשות.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אנחנו הולכים לדבר בנושא הזה עם היושב ראש בעוד שבועיים.

דוד אזולאי: אנחנו נכנס ישיבה.

דוד אזולאי: אני רוצה להגיד לך, גבירתי, באמת מדברים פה על חקיקה וזורקים לנו, חברי הכנסת, הכדור במגרש שלכם.

דוד אזולאי: זה נכון.

דוד אזולאי: אני מסכים.

דוד אזולאי: איך אומרים: אני לוקח על עצמי.

דוד אזולאי: אבל אני גם יודע ויושבים פה חברים שמכירים וותיקים מכירים את זה.

דוד אזולאי: להגיש חקיקה עם סעיף אחד או שניים, בלי עלויות כספיות, אנחנו עוברים שבעה מדורי גיהינום.

דוד אזולאי: שלא יישמע לכם כדבר קל חקיקה.

דוד אזולאי: יושבים פה חברים שעברנו חקיקה, אנחנו יודעים מה זה חקיקה.

דוד אזולאי: אבל יש הבדל, יש הבדל כשהחקיקה מגיעה מחבר כנסת כחקיקה פרטית, לבין חקיקה שמגיעה כחקיקה ממשלתית.

דוד אזולאי: אנחנו תפקידנו זה להאיץ בממשלה על ידי חקיקה בסעיף אחד.

דוד אזולאי: אני מזמין אותך לשיחה בנושא הזה כדי שתבינו על מה אני מדבר.

דוד אזולאי: לא שאין לנו עניין להגיש חקיקה.

דוד אזולאי: מעבר לכך שאני צובר חקיקה, שזה פופולרי וזה טוב, אתה פעיל בכנסת כי אתה מגיש חקיקה.

דוד אזולאי: אבל בתכל'ס, אם אני רוצה לפתור את הבעיה הזאת בחקיקה פרטית אני פשוט עובד עליכם.

דוד אזולאי: אני לא יכול לרשות לעצמי לעבוד על הציבור הזה.

דוד אזולאי: יש פה חקיקה צריכה לבוא מהממשלה ומהשרים הנוגעים בדבר.

דוד אזולאי: לא יעזור שום דבר.

קריאה: אבל שנה וחצי עברה ולא נעשה שום דבר.

דוד אזולאי: זה שלצערי הרב עברה שנה וחצי, אני לבי לבי על כל מה שעברתם.

דוד אזולאי: אני חושב שהיתה כאן שגגה בקטע הזה.

דוד אזולאי: אני לא אתן את ידי בעניין הזה.

דוד אזולאי: אני מודיע לך.

קריאה: אני חושב שאנחנו סתם עוד פעם.

קריאה: לפי דעתי צריך לקבוע עוד פעם ועדה, לעוד שנה.

דוד אזולאי: תשמע, אני לא הולך לקבוע שום ועדה.

דוד אזולאי: אתה תשמע אותי בדברי הסיכום.

דוד אזולאי: בבקשה.

מיה גפן: אני מבקשת להתייחס לכמה נקודות שעלו פה.

מיה גפן: קודם כל,

קריאה: מי את?

מיה גפן: אני עורכת דין מיה גפן, אני מהקליניקה לזכויות אנשים עם מוגבלויות בבר אילן.

מיה גפן: אנחנו מטפלים בהרבה מאד פניות בנושא ביטוח לאומי, בכל מיני עניינים, כולל נושא שר"מ.

מיה גפן: כמה הערות לדברים שעלו: קודם כל ההערה שהיתה פה של נציג האוצר על זה, שבאמת האוצר מתקצב מסגרות חינוכיות ולכן אין צורך בעזרה אחרי צהרים.

מיה גפן: אז גם בוגרים נמצאים בכל מיני מסגרות במהלך היום: מסגרות שיקומיות, מסגרות תעסוקה, מרכזי יום, ועדיין הם צריכים את התוספת שר"מ.

דפנה אזרזר: אבל חינוך מיוחד הוא חינם.

דפנה אזרזר: אז מה הם מתקצבים?

מיה גפן: לך הוא חינם.

מיה גפן: לא להם.

משה רוטמן: סייען רפואי מוגבל ל – 5 שעות ליום.

משה רוטמן: ועדה בין משרדית של ומשרד החינוך.

משה רוטמן: חמש שעות ביום.

משה רוטמן: אז ההורה עובד חצי משרה.

משה רוטמן: מה קורה?

משה רוטמן: הילד לומד חצי בית ספר.

מיה גפן: אז אני חושבת שהטיעון הזה היה לחלוטין לא רלוונטי והוא לא קשור בכלל לכל הנושא שעולה פה.

מיה גפן: זה שמתקצבים כל מיני דברים, מתקצבים דברים.

מיה גפן: זה לא קשור לשר"מ וסיוע שצריך כשהילד מגיע הביתה.

מיה גפן: דבר נוסף – נושא שעלה פה על ידי נציגת המוסד לביטוח לאומי על זה שבעצם גמלת ילד נכה כבר בעצם מהווה סוג של שר"מ, או בעצם מתגמלת על העומס הטיפולי שמוטל על ההורים.

מיה גפן: עוד פעם, אולי בחלק מהמקרים זה מתגמל על חלק מהעומס שמוטל על ההורים, ואולי ככה זה כתוב בתקנות.

מיה גפן: אבל כמו ששמענו פה, ההוצאות, כשאנחנו מדברים על ילד עם מוגבלות הם כוללות אוכל ותרופות וחיתולים בחלק מהמקרים.

מיה גפן: אז אותם מקרים מורכבים, כשאנחנו מדברים על ילד שצריך השגחה של 24 שעות וכשאנחנו מדברים על הורים שלא יכולים לישון וצריכים להיות ערים בלילה, אנחנו לא יכולים לצפות ש – 2,000 שקל האלה יכסו את העומס שמוטל עליהם.

מיה גפן: כי מה שקורה, בסופו של דבר, שהמדינה מוציאה יותר, כי אם אותו הורה עוזב את העבודה, אז בסוף הוא מקבל את הבטחת הכנסה.

מיה גפן: זה עולה לנו יותר לכולם, זה כמה אלפי שקלים לכל משפחה שתאפשר להם לחיות ותעלה למדינה פחות.

מיה גפן: מישהו לא עושה את החשבון.

מיה גפן: כל אחד מסתכל על הכיס הקטן שלו ואף אחד לא מצליח לראות את התמונה באופן כללי.

מיה גפן: את העלות של המוסד.

מיה גפן: את העלות של התלות של המשפחות האלה שהופכות בעצם נתמכות קצבאות.

מיה גפן: מי לא מצליח לראות את זה?

מיה גפן: זה חשבון פשוט של אחד ועוד אחד.

מיה גפן: זה לא מסובך.

מיה גפן: זאת אומרת, זה לא איזה חישובים אקטואריים מורכבים של תקציב של ביטוח לאותי.

קריאה: גם מס הכנסה שלי שאני לא משלמת כבר 6 שנים.

קריאה: הנטו שלי היה 15,000 שקל.

קריאה: הפסקתי לעבוד לפני 6 שנים.

קריאה: כמה כסף הפסדתם עלי?

מיה גפן: אז מישהו צריך לקחת ולראות את כל התמונה פעם אחת.

מיה גפן: על מה אנחנו מדברים?

מיה גפן: זה לא הרבה ילדים.

מיה גפן: אנחנו לא באנו עכשיו בדרישה, שאולי גם זה צריך, של להעלות את הקצבאות באופן כללי.

מיה גפן: מה מבקשים פה?

מיה גפן: תסתכלו על המסמך של המרכז מידע ומחקר, על מה אנחנו מדברים?

מיה גפן: כמה ילדים זה?

מיה גפן: כמה משפחות?

מיה גפן: עוד דבר אחד אחרון, באמת יש מקרים שהמוסד לביטוח לאומי לוקח על עצמו לפרש את התקנות, או את החוק ועושה את זה בעינינו בצורה שהיא לא ראוייה ונועדה כנראה לחסוך כסף.

מיה גפן: זאת אומרת, אני לא יכולה להיכנס לראש שלהם, אבל זו התמונה שמסתמנת.

מיה גפן: בזה אנחנו יודעים איכשהו להילחם, כי אם יש לי חוק והם מפרשים אותו לא נכון, אז אני יכולה ללכת לבית משפט.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: את יכולה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אבל מה עם המשפחות?

מיה גפן: ולדרוש.

מיה גפן: בסדר.

מיה גפן: נכון.

מיה גפן: אני מסכימה שזה לא התפקיד שלהם.

מיה גפן: אבל אני אומרת: עוד יש איזה שהיא דרך שאנחנו יכולים להתמודד עם זה.

מיה גפן: אבל יש מקומות שהם צריכים חוק.

מיה גפן: זאת אומרת, צריך פה לקדם את הצעת החוק ולדאוג לקדם אותה מהר, כי אחרת ... ועוד 400 שקל ועוד 500 שקל.

מיה גפן: הדרך היחידה להכניס את העוד תוספת הזאת לקצבה, או הדרך הכי נכונה לעשות את זה, זה על ידי קידום הצעת החוק כמה שיותר מהר ושתהיה הצעת חוק ממשלתית.

דוד אזולאי: עו"ד מיה גפן, אני יכול לנצל את הלהט שלך לנושא הזה ולקרוא לך לבוא לסייע לנו בנושא הזה?

מיה גפן: בשמחה.

דוד אזולאי: אני מודה לך.

דוד אזולאי: אבנר, לקחת את הנושא הזה לתשומת לבך.

דוד אזולאי: אני אשמח לשמוע ואני רוצה, רבותיי, אני לא רוצה שאנחנו נלך מפה עכשיו אחרי הישיבה הזאת, ואני פונה דווקא אליכם, כי אני מכיר כמה אתם פעילים בנושא הזה.

דוד אזולאי: אני לא הולך להפעיל את ההורים, מפני שלהביא את ההורים האלה לפה זה לעשות עוול לילדים שלהם שבבית וזאת לא התכנית שלי.

דוד אזולאי: אני פונה אליכם כפעילים בנושא הזה ואתם נמצאים פה ביום יום יחד איתנו, בואו נרים את הנושא הזה ואני אומר לכם, בכוחנו הדבר הזה.

דוד אזולאי: אני אשב אתכם, יש לי גם תכנית עבודה שאני תוך כדי הדיון הזה בניתי אותה.

קריאה: רויטל רוצה מילה.

דוד אזולאי: בבקשה.

דוד אזולאי: אחרונת הדוברים.

רויטל לן כהן: חשוב לי לדבר פה בשם אוכלוסיה שהיא לא נכה פיזית, שזה הנכויות הבלתי נראות, כמו ילדים אוטיסטים.

רויטל לן כהן: אני לפני 6 שנים הפסקתי לעבוד.

רויטל לן כהן: אני אקדמאית, אני אדם יצרני, הרווחתי הרבה כסף ותרמתי הרבה למדינה.

רויטל לן כהן: במשך 6 שנים אני משלמת מחיר כלכלי בתוך הבית, שמשלמים אותו בעצם כולם.

רויטל לן כהן: לא רק אני, בעלי, הילד ואחותו, גם המשפחה שלנו שתומכת בנו כלכלית.

רויטל לן כהן: את המחיר הזה משלמת המדינה, שלא מקבלת ממני מסים.

רויטל לן כהן: את המחיר הזה אני משלמת באופן אישי, כי אני ב – 6 השנים האחרונות הפסקתי להיות בן אדם.

רויטל לן כהן: אני הפכתי להיות המטפלת של הילד שלי.

רויטל לן כהן: את המחיר הזה עלולה לשלם גם הזוגיות שלנו, כי הסטטיסטיקה מראה שבהורים לילדים עם צרכים מיוחדים יש 40 אחוז יותר גירושים.

רויטל לן כהן: זה שוב מעמסה כלכלית על המדינה.

אילנית סבן: שהם גם לא מצליחים אחר כך למצוא זוגיות נורמלית, את יכולה לציין.

רויטל לן כהן: נכון.

רויטל לן כהן: אי אפשר למצוא שום דבר.

אילנית סבן: אי אפשר למצוא זוגיות.

אילנית סבן: אני כבר 9 שנים ללא זוגיות בגלל זה.

רויטל לן כהן: זה חשוב לי שיבינו.

רויטל לן כהן: זה לא רק הנכים הפיזיים.

רויטל לן כהן: גם ילד שהנכות שלו היא בלתי נראית, כמו ילד אוטיסט, זקוק לזה שיהיה בבית עובד נוסף שיוכל לשחרר את ההורים.

רויטל לן כהן: אני לא יכולה לעבוד, אני לא יכולה לשחק עם אחותו.

רויטל לן כהן: אני לא יכולה לראות את החברים שלי.

רויטל לן כהן: אני לא יכולה להשקיע בזוגיות שלי.

רויטל לן כהן: אני לא יכולה לעשות כלום.

רויטל לן כהן: כלום.

רויטל לן כהן: אני עבד ללקות של הילד שלי.

רויטל לן כהן: אני עושה את זה באהבה, אבל הפתרון לא יכול להיות שאני אשלח אותו למועדונית.

דוד אזולאי: תודה.

דוד אזולאי: רבותיי, אני רוצה לסכם את הדיון הזה.

דוד אזולאי: אני חייב להגיד שזה היה דיון קשה.

דוד אזולאי: אני באמת לא זוכר דיון כל כך קשה.

דוד אזולאי: יחד עם זה אני חייב להגיד להורים, אני פשוט מצדיע לכם על האומץ שלכם לא רק להופיע פה, אלא כוחות הנפש שאתם זקוקים כדי לעמוד במשימה הקשה הזאת.

דוד אזולאי: איך אומרים?

דוד אזולאי: כיהודי מאמין אני אומר:

דוד אזולאי: מי שנתן לכם את הכוחות עד היום להמשיך בזה, שימשיך לעזור לכם מפני שמשימה לא קלה.

דוד אזולאי: זה פשוט הורים שלקחו לעצמם את החיים והפכו אותם לחיים קשים.

דוד אזולאי: במקום לעשות להם חיים קלים, לשלוח את הילד למוסד, הם מעדיפים להתמודד בחיי היום יום, שעה, שעה, עם כל הקשיים.

דוד אזולאי: אני פשוט מצדיע לכם.

דוד אזולאי: אנחנו, את המעט שאנחנו יכולים לתרום אנחנו נתרום ונעשה.

דוד אזולאי: אני אין לי ספק וחברי, גם חברי הועדה, גם חברים נוספים שאינם חברים בועדה, בסופו של יום שגם הם ירתמו לפעולה הזאת.

דוד אזולאי: אני רוצה רק לסכם את הדיון כך.

אבנר עורקבי: רק רגע, אני רק רוצה לבקש.

דוד אזולאי: בבקשה.

אבנר עורקבי: יש הרבה משפחות שלא מיודעות לזכויות שלהם מביטוח לאומי.

אבנר עורקבי: יש הרבה משפחות שצופות בנו, הם עדיין לא יודעות את הזכויות, לא מכירות את הזכויות שלהם.

אבנר עורקבי: אנחנו מבקשים שינסו ליצור קשר עם מי שיכול לתת להם את הזכויות שלהם מאלה הארגונים שפה, ארגוני הנכים הפעילים בנושא הזה.

אבנר עורקבי: גם אנחנו וגם כל הנכים שמסביבי.

קריאה: תודיע בשידור לאן אפשר לפנות.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כבר אי אפשר.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אין שידור.

דוד אזולאי: רק רגע, רבותיי, אילנה, אני שואל אותך: יש גורם בביטוח לאומי שיכול לענות לקבוצת אנשים האלה?

קריאה: קודם נראה אם תשיג אותם בטלפון, אחרי זה נראה.

אילנה שרייבמן: אנחנו עושים הרבה מפגשים עם הורים לילדים נכים בסניפים המקומיים שלנו.

אילנה שרייבמן: מפגשים אזוריים ומרצים על הזכויות.

אילנה שרייבמן: גם תמיד אפשר לשאול.

אילנה שרייבמן: יש לנו גם חוברות שמפרטות מה הזכויות.

קריאה: יש פה הורה שפעם נפגשו איתו מביטוח לאומי?

אילנה שרייבמן: יש את אתר האינטרנט שבו מפורטות כל הזכויות ואפשר גם משם להוציא חומרים.

אילנה שרייבמן: מי שרוצה לפנות אלינו שנשלח לו חוברת – אין שום בעיה.

עילית סוניה שמואלי: כבוד יושב ראש הועדה, אני רק רוצה לומר דבר אחד.

עילית סוניה שמואלי: אולי כאן לא נאמר ואני חייבת לומר אותו: אחד הסיוטים הכי גדולים, לפחות שלי, אבל אני בטוחה של כל ההורים, מהרגע שביטוח לאומי הקים את הדבר שנקרא: כוכבית 6050 ואי אפשר לפנות לסניף בטלפון, אנחנו קרסנו.

עילית סוניה שמואלי: עכשיו, המוקד לא יכול לענות לי על שום שאלה ואז מה קורה?

עילית סוניה שמואלי: יום למחרת מהפחד שלי שאולי אני לא אקבל קצבה, או יורידו לי שקל, או יוסיפו לי שקל, או קיבלו את המסמכים, או לא קיבלו, אני מניעה את האוטו, אומרת לבעלי: עכשיו לביטוח לאומי.

עילית סוניה שמואלי: קודם כל, לדעתי, זה הכביד.

עילית סוניה שמואלי: עכשיו, מעבר לזה, גם כשאתה מגיע אז פתאום אמרו לי: אה! עילית, סליחה שכחתי, זה יום קבלת קהל, השבוע קרה לי, ביום קבלת קהל – עיצומים.

עילית סוניה שמואלי: הגעתי במיוחד.

עילית סוניה שמואלי: עכשיו, זה סיוט.

עילית סוניה שמואלי: התקשרתי לפיטוסי, דרך אגב, הוא יודע.

עילית סוניה שמואלי: עכשיו, זה סיוט הדבר הזה.

עילית סוניה שמואלי: הכוכבית 6050 הזאת, שבגללה אי אפשר לדבר עם הסניפים גומרה לנו את החיים, כי השאלות האישיות שלי לא יכולות לקבל תשובה.

רויטל לן כהן: אני שולחת פקס, רוצה לוודא שהוא הגיע.

רויטל לן כהן: אחרי 48 שעות נודיע לך.

דוד אזולאי: לצערי הרב, הבעיה ידועה ולאו דווקא בביטוח לאומי, אלא בכל משרדי הממשלה מכירים את זה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אבל זה יותר חשוב מהכל.

דוד אזולאי: אין ספק.

עילית סוניה שמואלי: אבל עובדה, אם אתה בגביה, גם עונים לך במענה.

עילית סוניה שמואלי: סליחה, אם אתה מתקשר לסניף, אני אספר לך את זה, תתקשר לסניף יגידו לך: לקבלנים יש לכם תשלומים, את המספר הישיר.

עילית סוניה שמואלי: זאת אומרת: נכות, תקפצו לי.

עילית סוניה שמואלי: אם אתה תביא לי כסף – אתה יכול להגיע ישירות לפקיד.

עילית סוניה שמואלי: יש לך טלפון.

עילית סוניה שמואלי: אז אתה יודע, מר אזולאי, עם כל הכבוד, שיתנו לי גם כן טלפון ישיר.

עירית חייט: שלא לדבר על זה שצריך קוד סודי להגיע פיזית לסניף בשביל לקבל אותו.

עירית חייט: פיזית.

דוד אזולאי: אני חושב שאנשי הביטוח הלאומי שומעים כאן את הדברים.

קריאה: לא איכפת להם.

יעקב אדרי: הם גם דעתם לא נוחה מהכוכבית.

קריאה: לא, זה לא מזיז להם בכלל.

דוד אזולאי: אני חושב שזה נושא ששווה דיון בועדת העבודה והרווחה.

רויטל לן כהן: כבר היה דיון על זה, ואנחנו נשארים באותו מקום.

רויטל לן כהן: לפני שנתיים היה דיון על כוכבית 6050.

רויטל לן כהן: היתה גברת דומיניסני.

רויטל לן כהן: היה כבר.

דוד אזולאי: מה היתה הפסיקה?

קריאה: גם היה פה בדיון בועדה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה היתה הפסיקה?

קריאה: דחה את העתירה.

קריאה: זה הכל ענייני תקציב של משרד האוצר.

קריאה: וזה עלה הרבה יותר כסף.

קריאה: המוקד עלה הרבה יותר כסף.

דוד אזולאי: צריך לדאוג לכך שדיון כזה יתקיים אצל שופט שיש לו בן נכה כדי שהוא יבין את המשמעות.

דוד אזולאי: טוב.

דוד אזולאי: רבותיי, אני רוצה להקריא את הסיכום.

דוד אזולאי: הועדה רואה בחומרה רבה את היעדרותה של מנכ"לית המוסד לביטוח לאומי, שלא הופיעה למרות התיאום שהיה עם מנהלת הועדה.

דוד אזולאי: הועדה פונה לשר הרווחה להקים ועדת בדיקה ליישום לאלתר החלטות הועדה הקודמת שהוקמה בתאריך נובמבר 2010.

דוד אזולאי: הועדה תפנה לשר הרווחה לפעול בחקיקה ובכל דרך כדי לתת שר"מ לאותם ילדים שהגורל התאכזר להם, כמו, בדיוק בהשוואה לבוגרים.

דוד אזולאי: חברי הועדה ייפגשו עם שר הרווחה ושר האוצר, כדי להביא בפניו את תוכן הדיון שהיה כאן.

דוד אזולאי: הועדה תפנה לראש הממשלה שמינה את הועדה הזאת ולהביא לידיעתו שטרם יושמו החלטות הועדה.

דוד אזולאי: הועדה דורשת את התערבותו לאלתר בנושא הזה.

דוד אזולאי: הועדה תקיים ישיבת מעקב בעוד חודש ימים בנושא הזה.

דוד אזולאי: הועדה דורשת להשוות בין המבוגרים, בין הילדים לבין המבוגרים ולתת להם את קצבת השר"מ כפי שנהוג אצל המבוגרים".

דוד אזולאי: אני יודע שזה נשמע: בסדר, אז ביקשת.

דוד אזולאי: אז מה?

דוד אזולאי: אבל בכל אופן אני מודיע ואני חושב שיש לי איזה שהוא, יש פה החלטה שלא רוצה להקריא אותה, כי לא נמצאים פה כל החברים בועדה שהם, חברי הועדה שהם גם בקואליציה.

דוד אזולאי: כי אופוזיציה אין להם בעיה להחרים ולא להצביע, זה בסדר.

דוד אזולאי: אבל קואליציה מחויבים למסגרת, ואני רוצה לשאול את חברי בקואליציה ולהגיד להם שאולי ננקוט איזה שהיא סנקציה כנגד הקואליציה על מנת לקדם חקיקה?

דוד אזולאי: אני לא מקריא את זה ואני לא מכניס את זה לתוך הסיכום רק מסיבה אחת, כי לא שאלתי את כולם.

דוד אזולאי: אבל אין לי ספק שההיענות תהיה חיובית.

דוד אזולאי: "הועדה גם תקיים דיון ב – 19 לדצמבר עם חברי המועצה של הביטוח הלאומי על מנת להיפגש איתם, לשמוע אותם ולהשמיע להם את מה שהתרחש כאן לא רק בישיבה הזאת, אלא בכל הישיבות של הביטוח לאומי.

דוד אזולאי: את רוצה לבוא לישיבה הזאת?

דוד אזולאי: אני לא רוצה להטריח אותך.

עילית סוניה שמואלי: תטריח אותי.

קריאה: אנחנו נבוא.

עילית סוניה שמואלי: תטריח אותי.

דוד אזולאי: אני אגיד לך משהו.

עילית סוניה שמואלי: גם אם אני לא אדבר, תטריח אותי.

עילית סוניה שמואלי: כי הדברים האלה הם מקשים את השינה שלי.

דוד אזולאי: אני אסכם אתכם משהו: אנחנו נביא לידיעתכם את התאריך.

דוד אזולאי: ההחלטה היא שלכם.

עילית סוניה שמואלי: תודה רבה לך.

דוד אזולאי: בסדר?

עילית סוניה שמואלי: מודים לך.

דוד אזולאי: או.

דוד אזולאי: קיי.

קריאה: השאלה אם הם יבואו?

דוד אזולאי: מי?

קריאה: חברי הביטוח הלאומי.

דוד אזולאי: אתה שומע מה שאומרת מנהלת הועדה?

דוד אזולאי: שחלקם לא יודעים בכלל שהם חברי ועדה.

דוד אזולאי: חברי מועצה שמה.

משה רוטמן: חבר הכנסת אזולאי, תצטיידו בבקשה בנתונים שקיימים אצלכם, של ד"ר גלעד, את העלות של עובד זר שיחידת המחקר עשתה.

משה רוטמן: שתבין שגם ההשוואה, גם ההשוואה היא על אמצע הדרך, כי היום עלות של עובד זר, לפי יחידת המחקר.

משה רוטמן: אני סיפקתי גם חומרים של 8 שנים.

משה רוטמן: היא אומרת שזה כמעט חצי ממה שנכה בוגר מקבל שר"מ.

דוד אזולאי: תסלח לי, אני מפספס את העיקר.

דוד אזולאי: זאת לא המטרה שלי כמה עולה עובד זר, כולנו יודעים.

דוד אזולאי: אנחנו יודעים את זה.

דוד אזולאי: זה לא מעניין אותי.

דוד אזולאי: זה לא הנתון שאני צריך לחפש.

דוד אזולאי: לי היום חשוב לבוא עם נתון שיש לי כאן, שהכין מרכז המידע של הכנסת, כמה עם אחוזים כאלה, כמה עם אחוזים כאלה.

דוד אזולאי: זה הנתון שאנחנו צריכים ומה העלויות בסך הכל?

דוד אזולאי: אחרת, עובד זר – אני אתן לך.

דוד אזולאי: אתה רוצה?

דוד אזולאי: תבוא אלי, אתן לך את הנתון.

דוד אזולאי: אני לא צריך אף אחד בשביל זה.

דוד אזולאי: אני צריך את הנתונים איך אנחנו מגיעים, יותר מזה אני צריך, גם כשאתה בא לממשלה, בא עם הצעה לשר שיש לו לב רחב ורוצה לעזור, אומר לך: תגיד לי מאיפה תיקח?

דוד אזולאי: זאת שאלה שצריך לתת עליה את הדעת.

דוד אזולאי: זה לא חוכמה לבוא ולהגיד: אנחנו רוצים.

דוד אזולאי: צריך למצוא גם מאיפה לקחת.

דוד אזולאי: להגיד לך את האמת?

דוד אזולאי: בשביל זה פניתי לעורכת דין הנכבדה וביקשתי.

דוד אזולאי: אני רוצה להיעזר בהם, בהחלט.

דוד אזולאי: אני רוצה להיעזר בהם.

דוד אזולאי: אנחנו לא גאונים.

דוד אזולאי: לא הכל יש לנו.

דוד אזולאי: אנחנו גם נעזרים בגופים אחרים.

קריאה: אנחנו מאחוריך ואיתך.

דוד אזולאי: תודה רבה.

דוד אזולאי: רבותיי, בכל אופן, מעירים כאן את תשומת לבי שהדיון ב – 19 לדצמבר על הועדה המייעצת של הביטוח הלאומי זה ביוזמתה של חברת הכנסת יוליה שמאלוב שהיא באמת יזמה והיא פעילה ועל כך יישר כח.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בלעדיך לא הייתי עושה.

דוד אזולאי: אנחנו נמשיך לעבוד בשיתוף פעולה.

דוד אזולאי: אני גם אשתף את ההורים ואני מקווה, בעזרת השם, שנגיע גם לתוצאות טובות.

דוד אזולאי: רבותיי, אני מאד מאד מודה ומעריך.

קריאה: יישר כוח, כבוד היושב ראש.

דוד אזולאי: אני רוצה גם להגיד לאנשי הביטוח הלאומי: חטפתם ככה, נכון שהייתם כאן שק חבטות.

דוד אזולאי: אבל אל תיקחו את זה כל כך קשה.

דוד אזולאי: סך הכל הדברים הם כואבים.

דוד אזולאי: דברים שיוצאים מן הלב, אני בטוח שנכנסו ללב.

דוד אזולאי: תודה רבה.

דוד אזולאי: אני מודה לכולם.