ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 18, פרוטוקול מספר 496, 2011-11-22 09:30

אלכס מילר: בוקר טוב לכולם.

אלכס מילר: נפתח את ישיבת ועדת החינוך.

אלכס מילר: אנחנו בתאריך 22.11.2011, כ"ה בחשוון תשע"ב.

אלכס מילר: הנושא – הצעה לסדר היום (דיון מהיר): שביתה פתוחה בבית-הספר אלעזזמה א' ו- ב', במחאה על ליקויי בטיחות, תברואה ומחסור חמור בציוד חיוני, של חבר הכנסת חנא סוייד.

אלכס מילר: פרוטוקול 496.

אלכס מילר: אדוני, תפתח בבקשה.

חנא סוייד: בוקר טוב לכולם.

חנא סוייד: ראשית כל, אני מודה ליושב-ראש הוועדה, לוועדה, על קיום הדיון הזה בהקדם.

חנא סוייד: הנושא הוא נושא חשוב ונושא כאוב, שקשור במצב של בית-הספר, למעשה שני בתי-ספר, זה בית-ספר אחד שחילקו אותו לשני בתי-ספר.

חנא סוייד: בסך-הכל, יש כ- 1,800 – 2,000 תלמידים שלומדים בשני בתי-הספר, כלומר מדובר בבית-ספר גדול.

חנא סוייד: אני אוסיף ואומר שמדובר בבית-ספר שפועל ביישוב לא מוכר, בנגב.

חנא סוייד: בית-הספר נקרא בית הספר אל עזזמה, ביישוב לא מוכר שנקרא ואדי אל נעם.

חנא סוייד: הצירוף הזה של בית-ספר ויישוב לא מוכר הוא צירוף בעייתי, אין ספק.

חנא סוייד: זה בעצם מכניס כבר בתחילת הדיון את האפשרות שבית-הספר ביישוב לא מוכר, לא יהיה מצויד ולא יהיה באותה רמה כמו בית-ספר ביישוב מוכר, ביישוב ותיק.

חנא סוייד: יחד עם זה, אני אומר, שכל בית-ספר חייב להיות ברמה סבירה של תפקוד ושל מצב פיסי, שיאפשר פעילות חינוכית סבירה ונכונה.

חנא סוייד: אי-אפשר, בשום פנים ואופן, לנהל מאבק על קיום של יישוב מוכר או לא מוכר על הכרה בו או על אי-הכרה בו, על ייצובו או על העברתו, על גבם של תלמידים ועל גבי בית-ספר שחייב לתת את כל השירותים ולאפשר רמה סבירה של תפקוד לטובת התלמידים שלומדים בו.

חנא סוייד: הדבר גם נאמר, במיוחד לאחרונה, במסגרת פסק-דין של בית-המשפט העליון, בנושא מים.

חנא סוייד: מים זה זכות בסיסית של אנשים, של אזרחים, של תושבים, ואי-אפשר להשתמש באספקת מים ככלי לחץ על תושבים ועל אזרחים, בשביל לקבוע עובדות של הכרה ביישוב או חוסר הכרה ביישוב.

חנא סוייד: אותו דבר שנאמר לגבי מים, אפשר להגיד גם לגבי החינוך והזכות לחינוך.

חנא סוייד: צריך לאפשר זכות לחינוך ברמה סבירה ונאותה, בכל מקרה ולא להשתמש בתלמידים כבני ערובה במקרה הזה.

חנא סוייד: אדוני היושב-ראש, אני מדבר על מצב של בית-ספר, כפי שתיארתי אותו, בית-ספר גדול, עם כ- 2,000 תלמידים, שני בתי-ספר, אבל הם צמודים, הם בקמפוס אחד, הם בקמפוס אחד.

חנא סוייד: אז מדובר בשני בתי-ספר, בקמפוס אחד, של כ- 2,000 תלמידים, ללא חיבור חשמל.

חנא סוייד: אמנם יש גנראטור, אבל תחשבו כמה גנראטור יכול לספק באמת חשמל, בהספק סביר ומספיק ל- 2,000 תלמידים.

חנא סוייד: אין דרך גישה לבית-הספר.

חנא סוייד: אני מתחיל בשירותים הפריפריאליים, החיצוניים.

חנא סוייד: חשמל, דרך גישה, שירותים.

חנא סוייד: לפי התיאור, אני לא הייתי באמת שם, ואולי אני אבקש שאחת ההמלצות תהיה שהוועדה תבקר בבית-הספר, על-מנת לעמוד מקרוב על המצב שם.

חנא סוייד: תתארו לעצמכם מצב שיש בו 2,000 תלמידים על כמה?

חנא סוייד: שבעה-שמונה תאי שירותים.

חנא סוייד: בנות לא יכולות להשתמש בשירותים האלו, מה זה, איפה אנחנו, ברואנדה?

חנא סוייד: לא רוצה לנקוב בשמות של מדינות, לא רוצה להקניט אף אחד.

חנא סוייד: אבל זה לא יכול להיות, זה לא מצב.

חנא סוייד: כפי שאני הבנתי, זה מצב תת אנושי, של שירותים.

חנא סוייד: כמובן אי-אפשר לדבר על סידורי בטיחות בכלל.

חנא סוייד: המבנים, מדובר במבנים יבילים, ישנים נושנים, שמתפרקים, שצריכים החלפה.

חנא סוייד: אי-אפשר לתקן אותם.

חנא סוייד: אז סידורי בטיחות אין בכלל, שלא לדבר על מגרשים ועל ספרייה.

חנא סוייד: בית-ספר של 2,000 תלמידים עם שבעה-שמונה מחשבים שעובדים, בינתיים.

חנא סוייד: זה מה שנשאר.

חנא סוייד: כמובן תחשבו על פעילות סדירה של מחשבים עם אספקת חשמל מגנראטורים.

חנא סוייד: הצפיפות – נוראית.

חנא סוייד: אנשים שם כמו סרדינים, התלמידים והתלמידות.

חנא סוייד: פשוט מאוד, בשורה תחתונה, אני מדבר על מצב שהוא תת, לא רוצה להגיד תת אנושי, אבל תת חינוכי, בוודאי.

חנא סוייד: אין שם התנאים המינימאליים ביותר, לקיום בית-ספר.

חנא סוייד: הרשות המקומית, שניתנה לה הסמכות לטפל בבית-הספר הזה, אבו באסמה, היא לא סוברנית שם, אבל נתנו לה את המשימה הזו, בקבלנות משנה, שהם יטפלו בבית-הספר הזה או בשנתי בתי הספר האלו.

חנא סוייד: כמובן שהרשות המקומית היא כשלעצמה, ולצרכים שלה, אינה מתפקדת כראוי, על אחת כמה וכמה כשמדובר בקבלנות שניתנה או שזרקו עליה, שביקשו ממנה לבצע עבודה שלא בשטח שלה ושלא בתחום האחריות שלה.

חנא סוייד: אז הרשות המקומית, אין לה יכולות, אין לה אפשרויות, אין לה ידע, אין לה יכולת לטפל.

חנא סוייד: משרד החינוך, מצידו כאילו ברוך שפטרנו, יש אבו באסמה, דווקא התושבים אומרים – הלוואי ומשרד החינוך היה אחראי עלינו באופן ישיר.

חנא סוייד: בתי-הספר במקביל, שמשרד החינוך מטפל בהם באופן ישיר, מצבם יותר טוב.

חנא סוייד: ולכן, הם חושבים שהזיווג הזה, בין אבו באסמה לבין בית-הספר הזה, קודם כל הוא לא מקיים את המטרה שבשבילה הוא נעשה, והם גם חושדים שזה למעשה טומן בחובו איזה שהן מטרות זרות לעניין הזה.

חנא סוייד: סיכומו של דבר, אדוני היושב-ראש, מדובר במצב שאכן השביתה נגמרה, כי בכל-זאת ההורים רוצים שהילדים שלהם ילכו וילמדו ולו במצב הקשה ביותר, ולהם מגיע ולתלמידים מגיע כל הכבוד, על ההקרבה הזו שהם עושים בשביל ללמוד.

חנא סוייד: אבל אנחנו, מחובתנו, כנציגי העם, ככנסת, לטפל במצב הזה ולהביא את התנאים בבית-הספר הזה או בשני בתי-הספר האלו, למצב של תפקוד סביר, אני לא רוצה להגיד מעולה ולא רוצה לדבר על רווחה חינוכית, אלא להביא את המצב של תפקוד סביר ונאות, כך שהתלמידים, התלמידות, מה הם עשו?

חנא סוייד: למה צריך להעניש אותם?

חנא סוייד: למה צריך לזרוק אותם למצבים בלתי אפשריים כאלו?

חנא סוייד: אנחנו חייבים להטיל את כל כובד משקלנו, אדוני היושב-ראש, בשביל לתקן את המעוות ואני אבקש שאנחנו גם נקיים, שהוועדה תקיים ביקור במקום, על-מנת שתעמוד מקרוב על המצב שם ותמליץ את ההמלצות המתבקשות.

חנא סוייד: תודה.

אלכס מילר: תודה לאדוני.

חנא סוייד: סליחה, אדוני היושב-ראש, יש כאן נציגות של התושבים, של ההורים, שטרחו והגיעו לכאן, אני מברך אותם על הביקור שלהם כאן ומברך אותם בהחלט, על התפקיד החשוב ועל המאבק הציבורי שהם מנהלים, בשביל הבנים והבנות שלהם.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: ראשית, לפני שאני מעביר את זכות הדיבור.

אלכס מילר: השלטון המקומי, מי מייצג כאן את היישוב?

חן אביטן: אני היועץ המשפטי של המועצה, ונמצא כאן גם גזבר הרשות.

אלכס מילר: תודה.

קריאה: היועץ המשפטי בא לייצג את הוועדה בתחום של החינוך?

אלכס מילר: סליחה, לא לא, סליחה.

קריאה: נכבד אותו, אבל.

אלכס מילר: בסדר.

אלכס מילר: ראשית, אני רוצה לברך כאן בוועדה את חבר הכנסת רן כהן, מוותיקי הבית, ברוכים הבאים.

רן כהן: חבר כנסת לשעבר.

אלכס מילר: וכמובן, את הסטודנטים של האוניברסיטה העברית, לחוג מדיניות ציבורית, ברוכים הבאים לוועדת החינוך.

אלכס מילר: בואו נשמע קודם כל, מה עמדת הרשות מבחינת כל אותן הסוגיות שעלו ומה בכוונתכם לעשות.

אלכס מילר: אנחנו אחר-כך נעבור למשרד החינוך, גם נשמח לשמוע את ההורים הנמצאים כאן, אני מבין, ונציגי בתי-הספר גם.

אלכס מילר: רבותיי, יש לנו בסך הכל 45 דקות לכל העניין הזה ולבסוף, נראה איך אנחנו נסכם את הדיון.

אלכס מילר: בבקשה.

חן אביטן: נמצא כאן גם מר חנן אפוטה, שהוא מנהל מינהל החינוך במועצה.

חן אביטן: אני אגע בחלק מהדברים, אני בהחלט מסכים, המועצה מסכימה לחלק מהדברים שנאמרו על-ידי חבר הכנסת סוייד שהבהיר שהמועצה היא בעצם סוג של קבלן משנה.

חן אביטן: המועצה היא אכן סוג של קבלן משנה.

חן אביטן: המועצה בעצם התקשרה בהסכם עם משרד החינוך בשנת 2005, בספטמבר.

חן אביטן: לפי אותו הסכם, המועצה בעצם אמורה לספק שירותים, בין היתר, לאותו בית-ספר בעזזמה, שירותים שקשורים בחינוך, בלוגיסטיקה, בכל מה שקשור כדי שהתלמידים ישבו עם החומר.

חן אביטן: בתוך תחומי המועצה, אגב, למועצת אבו באסמה יש עשרה יישובים.

חן אביטן: בתוך היישובים הנ"ל יש גם בתי-ספר שנבנו ואפשר לראות את חלקם מסודרים ביותר, בתנאים מעולים ואני חושב שהדברים כבר ידועים.

חן אביטן: הבעיה שניצבת כאן על השולחן, שמתייחסת לבית-הספר אל עזזמה, נראה לי שהיא לא בעיה פרטית רק של אל עזזמה, צריך לראות את הדברים באופן אמיתי ונכון.

חן אביטן: יש עוד בתי-ספר בפזורה, שמצבם דומה לזה שתואר והמצב הוא באמת פעמים שאינו בלתי נסבל.

חן אביטן: אין בכלל מחלוקת.

חן אביטן: לא הצפיפות ולא המבנים היבילים, ואין איש בחדר או כל בר-דעת שיכול לחלוק על הצורך של תלמיד במקום נאות כדי לקיים את חוק לימודיו.

חן אביטן: זה לא מתקיים, לא רק באל עזזמה.

חן אביטן: זה מה שחשוב לומר כרגע.

חן אביטן: יש עוד יישובים ואפשר שהדיון הזה יהיה רק דוגמה לנושאים ויישובים אחרים, בלתי מוכרים, כמובן.

אלכס מילר: כשנגיע ליישובים אחרים, נדון בכך.

חן אביטן: לא לא, אבל אפשר שזה יהיה נושא, זה מורכב גם מנושאים אחרים.

אלכס מילר: תשמע, אני מציע.

אלכס מילר: אתם תיקחו את האחריות על היישוב שלכם.

אלכס מילר: כשאנחנו נדבר כאן על יישובים אחרים, אז אנחנו גם נבדוק כל אחד ובנפרד.

אלכס מילר: אנחנו גם יכולים לדבר באופן כללי, על המצב הבעייתי של מערכת החינוך, לא נצא מכאן.

אלכס מילר: בואו תתמקדו.

אלכס מילר: תראו, יש לכם, בוא נתחיל כך – התקציב שמיועד למערכת החינוך, לפי חוק שחוקק כאן בכנסת זה תקציב קבוע שאתם לא יכולים לגעת בו מבחינת כל העניין, הוא לא גמיש.

אלכס מילר: התקציב הועבר, השאלה מה קורה מבחינת ההקצאה בעצם, האם קיימת הקצאה בכלל במועצה, לעניין של השיפוצים לעניין של הבינוי ולעניין של בטיחות.

אלכס מילר: ואיפה אנחנו עומדים בדברים האלו.

חן אביטן: למועצה יש בהחלט את הניסיון, היכולת וההיכרות, גם עם הנושאים שנדרשים גם עם האוכלוסייה.

חן אביטן: לא בכדי הדברים האלה באמת צורפו למועצה, כי בחלקה של אוכלוסיית הפזורה, מדובר פה באוכלוסיית יעד שאמורה בעצם להצטרף ליישובי המועצה או שיוקם יישוב עבורם והיישוב יצטרף כאחד מיישובי המועצה.

חן אביטן: כלומר, זה לא שחיפשו מועצה וקבעו דווקא את אבו באסמה.

חן אביטן: יש פה עניין.

חן אביטן: יש בעיה אחת והבעיה קוראים לה תקציב.

חן אביטן: ותכף הגזר יפרוט לסכומים, אבל אני יכול לומר שיש כאן סדרת מכתבים ופניות למשרד החינוך, למר דקאלו, ולמר איציק תומר, ולמר צרפתי, האנשים שפועלים, האנשים שאמונים על נושא התקציב.

חן אביטן: אנחנו שבים ופונים – אנא, העבירו תקציבים.

חן אביטן: האנשים האלה סיירו בשטח, האנשים סיירו בשטח, ראו את הצרכים והכירו בהם.

אלכס מילר: אתם מבחינתכם, את התקציבים שמיועדים למערכת החינוך.

קריאה: פר-תלמיד.

אלכס מילר: לא פר-תלמיד, לפי הצו, לפי הצו 7ב' שאנחנו מאשרים כאן בוועדת החינוך, על "יחדים" בין שלטון מקומי לבין מערכת החינוך, אתם מעבירים כסדרם?

חן אביטן: אנחנו מעבירים יותר מזה.

אלכס מילר: בסדר, טוב.

אלכס מילר: משרד החינוך, מי נמצא כאן?

סלימאן אלעמור: אני מפקח משרד החינוך.

סלימאן אלעמור: אני אתייחס פשוט מאוד לעניין של השביתה ושל שני בתי-הספר הללו, כי אם אנחנו נדבר על כל המגזר, יש כל מיני נושאים נוספים.

אלכס מילר: בסדר, שביתה זה התוצאה.

סלימאן אלעמור: השביתה, לשמחתי, הסתיימה למחרת בבוקר, בכך שאנחנו הגענו יחד עם המועצה, יחד עם הקבלן, לבתי-הספר, יחד עם ההורים, ועד ההורים, הסתובבנו שם ועשינו בדק בית וכמעט 80% מהדברים שסימנו אותם ההורים, היום הם בעשייה ונעשו והמחוז נכנס למתווה פעולה ממש בכך שהוא גם עושה בקרה על המועצה, על העשייה שלה בתוך שני בתי-הספר האלה ואני מבקש כאן לציין נקודה מסוימת.

סלימאן אלעמור: בתי-הספר, גם אלה שנמצאים בפזורה, הם בחסות המועצה אבו באסמה, כי היא גם לקחה על עצמה שהיא תפעל מול בתי-הספר האלה ואנחנו, כמשרד החינוך, כל תקציב שמגיע לבתי-הספר האלה, מעבירים אותו ישירות לאבו באסמה וזה היה הסכם.

סלימאן אלעמור: אז מבחינה מוניציפאלית, מבחינה ניהולית ומנהלית כזאת, האחריות היא של אבו באסמה ואני חושב שצריך פה גם להבדיל בין אחריות המשרד לבין אחריות של המועצה.

סלימאן אלעמור: כל הליקויים שצוינו שם, אני מציין פה שהם באחריות הבלעדית של המועצה.

אלכס מילר: אנחנו לא נתעסק פה בפינג-פונג מי אחראי.

אלכס מילר: בסופו של דבר, תראה, אני אגיד לך מה יכול לקרות.

אלכס מילר: בסופו של דבר, חס וחלילה איזה שהוא משהו.

אלכס מילר: תראה, בוא נפריד.

אלכס מילר: אני כרגע, מה שמעניין אותי יותר זה עניין הבטיחות.

אלכס מילר: חס וחלילה ומשהו יקרה, אתה חושב שאנחנו נלך למועצה?

אלכס מילר: אנחנו נלך למשרד החינוך.

אלכס מילר: אתם לוקחים אחריות מלאה על החינוך של ילדינו.

אלכס מילר: אז מה שאני מציע, באמת, תנו לי בבקשה את פירוט כל מה שקשור לנושא של הבטיחות, עניין של הציוד זה גם באחריות

אלכס מילר: כם מבחינתי, מכיוון שאם לא יהיו הדברים שבעצם משרד החינוך קובע שצריכים להיות בכל בית-ספר, אז הילדים לא יקבלו חינוך שאתם בעצם קבעתם שהם צריכים לקבל.

אלכס מילר: אז בואו נתקדם אחד-אחד, תתחיל בבקשה מבטיחות, מה ההסדר ולאן בעצם, מה היעדים שלכם, תוך כמה זמן אתם מגיעים למצב שאין סכנת בטיחות לכל אותם ילדים הלומדים בבית-הספר.

אלכס מילר: זה דבר ראשון ואחר-כך נראה.

סלימאן אלעמור: אני חושב שעכשיו, כשהילדים שם, אין להם סכנת בטיחות מאחר ואיש הבטיחות שלנו מהמשרד, האחראי על הבטיחות, הוא סייר בבית-הספר ונתן OK לפתיחת בית-הספר ומאחר ולאחר תיקון הליקויים, שתוקנו על-ידי המועצה.

סלימאן אלעמור: אז זה פועל עכשיו כך ואני חושב שממש במהלך שבוע-שבועיים מסתיימת כל העבודה וכלל העבודה בנושא של הליקויים.

אלכס מילר: OK.

אלכס מילר: מה הלאה?

אלכס מילר: כל שאר הדברים – ציוד, מה שצריך להיות.

חנן אפוטה: אפשר להוסיף?

אלכס מילר: רגע.

אלכס מילר: מה אתה אומר?

סלימאן אלעמור: עוד פעם, הציוד ואספקת הציוד וכל הדברים האלה, שאנחנו מעבירים את התקציבים למועצה, היא צריכה לספק את הציוד שהוא חיוני לבית-הספר, אבל אני צריך לציין פה נקודה של מחשוב ותקשוב בתוך בית-הספר.

סלימאן אלעמור: בתי-הספר האלה נבחרו השנה כבתי-ספר לתקשוב של המאה ה- 21.

קריאה: בתוכנית הלאומית?

אלכס מילר: תוכנית התקשוב?

מסעוד גנאים: כן.

מסעוד גנאים: הם נכללו.

אלכס מילר: אז יהיו מחשבים, אתה אומר.

קריאה: מחשבים למורים.

סלימאן אלעמור: כל מורה יקבל, מה זה, זה כלי, אומר כך, כל מורה מקבל מחשב, ואנחנו הולכים לתוך בית-הספר כך שהמורה מעביר את השיעורים שלו בצורה טכנולוגית, יחד עם כל כיתה שהיא, שם יהיה מקרן ומערכת תקשוב בתוך הכיתה וזה לא חשוב אם זה באבו באסמה ואם זה ביישובים אחרים.

סלימאן אלעמור: כל בתי-הספר, אני יכול לציין במגזר, כמעט 100 ומשהו בתי-ספר, נכללו בתוכנית הזאת.

אלכס מילר: מה עם תאורה?

חנא סוייד: זה לא קצת סוריאליסטי, העניין הזה?

חנא סוייד: סוריאליסטי.

קריאה: אם אין חשמל, מה עוזר המחשב?

חנא סוייד: המאה ה- 21, עם מבנים יבילים מתפרקים, עם תקשוב ומחשוב?

סלימאן אלעמור: לא כל היבילים שם.

חנא סוייד: תראה, זה מייד הביא לי את הרעיון או את התמונה של אדם שעומד על ראשו.

חנא סוייד: זה סוריאליסטי.

חנא סוייד: בסדר.

סלימאן אלעמור: אנחנו, כמשרד החינוך, גם מתקצבים מבנים יבילים וכשרואים שיש, חיוני ויש צורך לאיזה שהוא מבנה יביל בתוך בית-הספר, אפילו שהוא בית-ספר לא מוכר וכל הדברים האלה, אנחנו כמשרד, לא מעניין אותנו.

אלכס מילר: זה לא חדש שביישובים, איך שקראת להם, לא מוכרים, גם ביו"ש, דרך אגב, הפיתרון הוא מבנים יבילים.

אלכס מילר: דרך אגב, אני אשתמש בביטוי הזה, מעתה והלאה.

אלכס מילר: לא מוכר.

מסעוד גנאים: לא מוכר זה לא ביטוי של חבר כנסת, זה הממשלה.

אלכס מילר: בסדר, אני אאמץ.

סלימאן אלעמור: אני יכול לציין שהיום יש לנו תקציב ליביל או שניים, לבתי-הספר האלה, אבל לצערנו לא יכולים לשים אותם בתוך האזור שם, בגלל גורמים שונים, שהם משרד הפנים, משרד הרשות להתיישבות הבדואים שם, שהם מונעים מאתנו.

קריאה: למה?

קריאה: תסביר לנו את זה, זה מאוד מעניין.

קריאה: תסביר, זה לא ברור.

אלכס מילר: סליחה, אתה רוצה לשבת במקומי, אדוני?

אלכס מילר: אתה רוצה לשבת כאן?

אלכס מילר: לא צריך לנהל כאן אותי.

אלכס מילר: בבקשה.

סלימאן אלעמור: אנחנו, כשנקבל אישור ממשרד הפנים עוד פעם ואישור מהרשות להתיישבות, אין לנו בעיה לתת שני יבילים או יביל לבתי-הספר, כתוספת למה שיש שם.

סלימאן אלעמור: אני אומר את זה בוודאות.

אלכס מילר: כן, אבל אדוני, ידוע לך שלפי החוק, התקציבים שמיועדים לחינוך, המשרד יכול להעביר אותם ישירות, לא צריך לעבור דרך משרדים כאלו ואחרים.

אלכס מילר: הכספים שמיועדים.

סלימאן אלעמור: מאחר ומדובר במבנים בלתי חוקיים, מאחר ומדובר באזור בלתי חוקי, על-פי הסעיפים של משרד הפנים ואני לא יכול עכשיו להסביר במקומם, היו יכולים גם להגיע לכאן ולהסביר את העמדה שלהם, אי-אפשר לקבוע שם איזה שהוא מבנה קרקע מיועד למדינה.

אלכס מילר: הבנתי אותך.

אלכס מילר: טוב.

אלכס מילר: ההורים, יש לנו כאן הורים?

אלכס מילר: בבקשה.

אסמעיל אבו סלאח: אני יושב-ראש ועד הורים בית-ספר א' של אלעזזמה.

אסמעיל אבו סלאח: מה שרציתי להגיד, באמת, כל מה שדיברו פה, זה נכון אבל זה הרבה יותר גרוע אפילו ממה שתיארו.

אסמעיל אבו סלאח: המצב, אני מזמין מי שרוצה פה מהוועדה, שיבקר בבית-הספר.

אסמעיל אבו סלאח: בית-הספר הזה לא מתאים בכלל לחינוך.

אסמעיל אבו סלאח: אני מכיר בתי-ספר, זה בית-ספר שלא עבר הרבה זמן שיפוצים.

אסמעיל אבו סלאח: מה שדיברו, אני אומר, יותר גרוע, במדינת ישראל לא צריך להיות דבר כזה.

אסמעיל אבו סלאח: אני לא חושב שראיתי בית-ספר בעולם, בצורה כזאת, מבחינת צפיפות, מבחינת רמת החינוך בבית-הספר, מבחינת ההישגים בבית-הספר ואני לא יודע, אף אחד לא מעניין אותו מהמצב הזה.

אסמעיל אבו סלאח: אני לא יודע מי צריך לטפל בכל הדברים, אבל זה מצב בלתי נסבל.

אסמעיל אבו סלאח: אנחנו צריכים להשבית בית-ספר בשביל שיוסיפו לנו עוד תא שירותים בבית-הספר או שצריך להשבית בית-ספר בשביל שיתקנו חלונות?

אסמעיל אבו סלאח: אנחנו צריכים להשבית בשביל שיסדרו חלונות, דלתות?

אסמעיל אבו סלאח: זה מצב, אני חושב שזה מצב שאיננו מקובל בשום מקום בעולם.

אסמעיל אבו סלאח: יש תקופת שיפוצים שמועצה צריכה לצאת לא בתקופת הלימודים, בתקופת החופשות, ולעשות שיפוצים.

אסמעיל אבו סלאח: זה כמו שנהוג בכל העולם, לא באמצע שנת הלימודים ואנחנו צריכים להשבית את בית-הספר, בכדי שיסדרו לנו את מה שנדרש.

אסמעיל אבו סלאח: אני חושב שמצב בית-הספר וככה גם רמת ההישגים, ורמת החינוך בבית-הספר הזה, אף אחד לא מעניין אותו.

אסמעיל אבו סלאח: משרד החינוך פעם זורק על אבו באסמה, על המועצה, ופעם המועצה זורקת על אבו באסמה.

אסמעיל אבו סלאח: חסרות כיתות בבית-הספר, כיסאות, ציוד.

אסמעיל אבו סלאח: אני אומר עם כל הכבוד, אבל זה בכלל מצב בלתי נסבל ואני מזמין אתכם גם לבקר ולראות את המצב.

מסעוד גנאים: האם זה המצב עד עכשיו או יש משהו שתוקן אחרי השביתה.

אסמעיל אבו סלאח: יש הבטחות, כל הזמן הבטחות.

אסמעיל אבו סלאח: אבל אתה יודע, השבתנו את בית-הספר, הכניסו קבלן שיתחיל לשפץ.

אסמעיל אבו סלאח: אני לא יודע איפה הוא יתחיל ואיפה יסיים.

אסמעיל אבו סלאח: בית-הספר במצב בלתי נסבל.

אסמעיל אבו סלאח: אני לא יודע, התחילו נכון בשיפוצים, כל מיני דברים שאתה יודע, זה להפעיל שירותים, ברז שבור או שיתקן דברים כאלה, אני לא יודע אבל איפה יסתיים השיפוץ.

אסמעיל אבו סלאח: יש חלונות שצריך לתקן, יש תקרות שנוזלות מים, רצפות קרועות.

אסמעיל אבו סלאח: זה דברים שהם מצולמים, אני לא מספר פה דברים מהדמיון.

אסמעיל אבו סלאח: הכל מתועד, הכל קיים.

אסמעיל אבו סלאח: ואנחנו כבר כמה חודשים בהתכתבות עם המועצה.

אסמעיל אבו סלאח: יש לנו מכתבים על הדברים הללו עוד מחודש יולי, על כל הדברים, על כל הליקויים.

אסמעיל אבו סלאח: שלחנו מכתבים למועצה, למשרד החינוך, אף אחד לא ענה.

אסמעיל אבו סלאח: עד שלא השבתנו את בית-הספר, באו החבר'ה שיושבים פה ואז אומרים, אז איפה כל ההתכתבות שלנו?

אסמעיל אבו סלאח: כל המכתבים שהזמנו את המועצה, שהזמנו את כל העולם.

אסמעיל אבו סלאח: אף אחד לא התייחס, כל עוד שלא השבתנו את בית-הספר.

אסמעיל אבו סלאח: אני לא חושב שבעידן שלנו, היום, צריכים בכדי לתקן חלון, צריך להשבית בית-ספר.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: חבר הכנסת גנאים, בבקשה.

מסעוד גנאים: תודה, אדוני היושב-ראש.

מסעוד גנאים: תחילה, אני גם מצטרף בברכות לוועד ההורים ולכל האורחים.

מסעוד גנאים: אני חושב, אם המצב שתיארו ועד ההורים ושלחו לנו מכתבים על המחסור בכיתות לימוד, שירותים וכל הדברים האלה.

מסעוד גנאים: אני חושב שתי נקודות בסיסיות, לפי דעתי, שצריכות לצאת מהוועדה.

מסעוד גנאים: אחד – חינוך זה דבר בסיסי.

מסעוד גנאים: אם הכפר הוא לא מוכר, זכותו של האדם, הבסיסית, לחינוך, היא מוכרת.

מסעוד גנאים: זה אחד.

מסעוד גנאים: שניים – אי-אפשר לדבר על עשייה חינוכית, לימודית, הישגים, בלי התנאים הבסיסיים.

מסעוד גנאים: בלי אקלים ואווירה שהיא חינוכית, שהיא בטוחה, שיש בה את העניינים הבסיסיים, אי-אפשר לדרוש מבית-הספר לקיים אפילו לימודים.

מסעוד גנאים: ידידי אסמעיל אמר שבעולם, בישראל הכל קורה, יש, גם בישראל, בכל העולם אין הייצור הזה, המוזר, של כפר בלתי מוכר.

מסעוד גנאים: מה זה בלתי מוכר?

מסעוד גנאים: מושג כזה יש רק לצערי הרב בישראל.

מסעוד גנאים: גם בישראל, כב' המפקח שאני מאוד מכבד, אני יודע על תוכנית התקשוב הארצית והלאומית.

מסעוד גנאים: אבל איך אפשר לקיים אותה אם הדברים הבטיחותיים, התברואתיים, הבסיסיים, לא קיימים.

מסעוד גנאים: אם אין כיסא לתלמיד, איפה הוא ישב?

מסעוד גנאים: מה יעשה עם מחשב?

מסעוד גנאים: ילך תחת איזה עץ?

אלכס מילר: אתה רוצה להכיר ביישובים?

מסעוד גנאים: בטח.

אלכס מילר: כן?

מסעוד גנאים: בטח, אני מציע להכיר ביישובים האלה.

מסעוד גנאים: זו הדרישה שלנו.

אלכס מילר: אדוני, אני אתך אם אנחנו מספחים גם את כל היישובים ביו"ש.

מסעוד גנאים: מה הקשר בין יו"ש לבין זה?

מסעוד גנאים: יו"ש, אלה שטחים כבושים, עזוב אותך.

מסעוד גנאים: משם, אני אשמח שתצא משם ונקבל אותך בכפרים הלא מוכרים.

אלכס מילר: תודה.

מסעוד גנאים: אז אני מקווה שתצא קריאה מהוועדה, שאכן לספק את התנאים הבסיסיים לבתי-הספר האלה.

קריאה: בגדה המערבית, יש סיכוי שיכירו בהם, לפני שמכירים ביישובים שקיימים עוד מלפני קום המדינה.

אלכס מילר: חנא, בבקשה.

חנא סוייד: לא ירחק היום שבו גם יגיד לך – בסדר, כן, אנחנו מסכימים.

קריאה: לבקש שוויון.

טלב אלסאנע: יש מצב, אני מכיר את האנשים שנמצאים פה, אני גם מכיר את העשייה שלהם, גם ועד ההורים, שלדעתי שנים הוא גרם לאחד הגורמים העיקריים שבית-הספר הוקם וגם התפתח ולמרות המציאות הקשה.

טלב אלסאנע: אחד הדברים הוא חלוקת התפקידים, מי אחראי למה.

טלב אלסאנע: הרי אנחנו גם רואים את זה, כאשר המועצה האזורית אבו באסמה אומרים – אנחנו בסך-הכל התקשרנו בהסכם, אנחנו לא אחראים, אנחנו בסך-הכל עושים טובה כאילו.

טלב אלסאנע: משרד החינוך אומר – אנחנו מעבירים להם תקציבים ואנחנו סיימנו את האחריות, מילאנו את תפקידנו ואת אחריותנו בתחום הזה.

טלב אלסאנע: לדעתי, היושב-ראש, אל"ף, חינוך זה באחריות משרד החינוך.

טלב אלסאנע: חינוך זו זכות ולא טובה ולא חסד, זו חובה של המדינה כלפי התלמידים ומדברים על חינוך, זה לא רק כיתה ושולחן וכיסא, חינוך זה הכל.

טלב אלסאנע: גם האווירה, גם הנגישות לבית-הספר.

טלב אלסאנע: לכן, הגיע הזמן וגם יש החלטה, ולדעתי, סוכם עם משרד התחבורה שהמועצה האזורית אבו באסמה תבצע את החיבור של בתי-הספר האלה, גם לכבישי גישה וגם לרשת החשמל.

טלב אלסאנע: וגם תוקצב בחלקו.

טלב אלסאנע: אינני מבין מדוע זה מתעכב, למה זה לא נעשה עד היום.

טלב אלסאנע: יש החלטה של בג"צ, בעניין הזה.

טלב אלסאנע: וגם עד היום לא קוימה.

טלב אלסאנע: לכן, את הדבר הזה, הבסיסי, שאני חושב שדובר רבות לגביו, הגיע הזמן לבצע אותו.

טלב אלסאנע: בית-הספר קיים, זה לא מקימים בית-ספר שהוא לא קיים, בית-ספר קיים והתלמידים נמצאים.

טלב אלסאנע: לכן, צריך לספק אווירה ואת התנאים הבסיסיים, גם מבחינת כביש גישה, גם מבחינת חיבור לרשת החשמל ויש החלטה וגם מבחינת היתרי הבנייה.

טלב אלסאנע: אני חושב שגם קוימו הדרישות מבחינה תכנונית, לקיים את החובה הזו ולכן אין סיבה לא לחבר את בתי-הספר, שניהם, גם לכביש גישה וגם למערכת החשמל.

טלב אלסאנע: הדבר הנוסף הוא עניין של מידת המחויבות של המועצה האזורית אבו באסמה לגבי בתי-הספר האלה, וכל בתי-הספר ביישובים הלא מוכרים.

טלב אלסאנע: או שאתם לוקחים את זה על עצמכם ומקיימים את החובה עד הסוף, או שאתם אומרים – אנחנו לא יכולים, לא רוצים, תודה.

טלב אלסאנע: שתהיה כתובת.

טלב אלסאנע: שמשרד החינוך יישא באחריות.

טלב אלסאנע: אבל אי-אפשר לפטור אותו מאחריות – אנחנו מוכנים לקחת אחריות על בתי-הספר, מצד שני, אנחנו – אונסים אותנו, כופים עלינו.

טלב אלסאנע: או שאתם לוקחים את זה ומנהלים את זה על הצד הכי טוב, ואתם יודעים לעשות את זה, בכמה יישובים כבר יש בתי-ספר תיכוניים שאני ביקרתי בהם וזה דבר מבורך, אבל אני גם ביקרתי בבית-הספר של אל עזזמה ואני ראיתי איך עושים הפרדה בין שני בתי-ספר, על-ידי חומה.

טלב אלסאנע: אי-אפשר לפתור בעיות על-ידי חומות, בתוך המבנים.

טלב אלסאנע: זה מלאכותי, זה פיקטיבי, זה לא נכון.

טלב אלסאנע: וגם מבחינת הצורה, זה נראה מכוער מאוד.

טלב אלסאנע: אם מקימים בית-ספר, אז להקים אותו איך שצריך ולספק את השירות בצורה הנכונה.

טלב אלסאנע: לדעתי, אין מגבלה, לא מבחינת החוק, לא משום דבר.

טלב אלסאנע: יש רק רצון ומאמץ, ולא צריך לאלץ אותם להשבית את המערכת, כדי להתעורר.

טלב אלסאנע: אני שמתי לב, היושב-ראש, למה פותרים בעיה אחרי שביתה?

טלב אלסאנע: אם פתרו אותה אחרי שביתה, יכלו לפתור אותה לפני השביתה.

אלכס מילר: זה חדש לך, אדוני?

טלב אלסאנע: לא.

טלב אלסאנע: הרי אם יכלו לפתור אחרי, הרי יכלו לפתור אחרי.

טלב אלסאנע: אז למה מאלצים להגיע לשביתה, על-מנת להתעורר?

טלב אלסאנע: למה אי-אפשר להתעורר קודם לכן ולחסוך את השביתה ואובדן שעות חינוך יקרות?

אלכס מילר: טוב.

אלכס מילר: שמואל, בבקשה.

שמואל רום: שלום, אני מייצג כאן את פורום החינוך הערבי בנגב, שאני מלווה אותו כיועץ.

שמואל רום: אני רוצה לציין מספר דברים.

שמואל רום: אל"ף, מדובר בשני בתי-ספר וב- 14 גנים, במתחם מאוד צפוף.

שמואל רום: בתי-הספר האלה, אנחנו מלווים אותם כבר יותר מעשר שנים, ויש לנו התכתבות.

שמואל רום: אני הבאתי לכאן ועל השולחן פרשתי, על-מנת שכל מי שיירצה יוכל להציץ, התכתבות מיולי 2007, יולי 2008, ספטמבר 2008, ספטמבר 2009, ספטמבר 2010.

שמואל רום: בכל אחד מהשלבים האלה, אזהרות לקראת תחילת שנת הלימודים, אנא, מכתבים ליולי תמיר, שרת החינוך מלפני חמש שנים, וכיוצא בזה, השבתות מלפני חמש שנים ומלפני ארבע שנים, כשכל הסיפור הזה, שנה אחר שנה, אנחנו דורשים וחוזרים ודורשים שיטפלו בדברים אלמנטאריים.

שמואל רום: אני מזכיר לחברי הכנסת וליושב-ראש הוועדה, הכביש, כביש הגישה לבית-הספר הזה, אמור היה להיסלל על-פי התחייבות של המדינה לבג"צ, כבר מזה זמן.

שמואל רום: השלב הראשון היה אמור להסתיים בשנה הנוכחית, 2011, זה לא קורה.

שמואל רום: בית-הספר היה אמור להיות מטופל על-ידי המועצה באופן מלא.

שמואל רום: המועצה לא יכולה להציג את עצמה כקבלן שיש לו אחריות חלקית לבית-הספר.

שמואל רום: אנחנו לא מקבלים את הטענה הזאת מהחל ועד כלה, ולהפך.

שמואל רום: דווקא מתוקף העובדה שאין שם מועצה שמטפלת בסביבה, המקום הוא שטח גלילי, על המועצה מוטלת אחריות יותר גדולה מאשר מועצה עירונית רגילה ודווקא בגלל התנאים המיוחדים והקשים של בית-הספר הזה והיעדר המים והיעדר החשמל והיעדר הפתרונות האחרים, היה מצופה שהמועצה תעשה את מה שנדרש ואף מעל לנדרש.

שמואל רום: אני רוצה לרדת לפרטים, לרגע.

שמואל רום: אל"ף, לא ייתכן בשנה הנוכחית, שבית-ספר של 850 תלמידים עם תשע עמדות מחשב, בית-ספר של 930 תלמידים עם 20 עמדות מחשב, זה מצב שהטענה על המאה ה- 21 היא כמעט מצחיקה.

שמואל רום: אנא, תנו לנו את הסטנדרטים של המאה הקודמת, של סוף המאה הקודמת, נסתפק בזה.

שמואל רום: לא יכול להיות ומכתבים ועוד מכתבים לסמי קפלן ולעופר רימון ולמנכ"ל המשרד ולאבו באסמה, אי-אפשר שהמשרד יטען שזה אחריות של אבו-באסמה.

שמואל רום: מחשבים זה אחריות מלאה של המשרד, הוא זה שמספק אותם.

שמואל רום: לא יכול להיות ואין מקום שבית-ספר יפעל ברמה הזאת של התחזוקה ושל הטיפול ופעם אחר פעם הפניות נשמעו, המערכת מסרבת לטפל בבית-ספר.

שמואל רום: המפקח של בית-הספר ככה רמז בעדינות, שיש דברים שהרשות להתיישבות הבדואים לא מאפשרת לעשות – להקים מבנים חדשים, להבטיח שירותים נוספים, להגדיל את בית-הספר כמו שראוי להגדיל אותו.

שמואל רום: למשל, איך יכול להיות שבית-ספר שכולל 1,700 תלמידים בערך, של כיתות א' עד ט', אין בו חדר טבע מסודר?

שמואל רום: איך יכול להיות כדבר הזה?

שמואל רום: אין בו מעבדת מדעים מסודרת, שאמורה לתת לכיתות ו', ז', ח', ט', תשובות ענייניות לכימיה ולמדע וכו' וכו'.

שמואל רום: איך יכול להיות כדבר הזה?

שמואל רום: לא ייתכן.

שמואל רום: והאמירה שלנו, בצורה מאוד, ומדובר גם על כיתות, מדובר גם על כיתות של חינוך מיוחד שהן בתנאים בלתי נסבלים.

שמואל רום: מדובר על מגרשי משחקים ברמה הבסיסית.

שמואל רום: מדובר על חצר מטונפת והכי חמור, לטעמי, ואני רוצה להגיד בצורה הכי גלויה – אנחנו הסתובבנו שם קבוצה של פורום החינוך הערבי בנגב, פשוט קיבלנו תחושת גועל ממה שראינו שם בשירותים.

שמואל רום: תחושת גועל עמוקה.

שמואל רום: צואה מפוזרת על הרצפה, באופן שאף אחד מהנוכחים כאן, לא נכנס לחדר כזה כדי לעשות את צרכיו או לשום מטרה אחרת.

שמואל רום: והדברים האלה הם בלתי נסבלים.

שמואל רום: אי-אפשר לקבל את התירוץ שהמועצה אחראית, שהמשרד אחראי ואי-אפשר לקבל את ההתחמקות שלהם, קיבלנו היום מכתב מדלית שטאובר, מנכ"לית המשרד, שאומרת – המועצה אחראית.

שמואל רום: אנחנו לא מקבלים את הטענה הזאת יותר.

שמואל רום: אנחנו לא מקבלים את ההתחמקות הזאת יותר, היא בלתי נסבלת.

שמואל רום: אין לקבל אותה ואין דרך לקבל אותה.

שמואל רום: ברמה של התחזוקה שבית-הספר הזה נמצא, שר החינוך היה צריך להתערב, מנכ"ל משרד החינוך היה צריך להתערב, כל הגורמים היו צריכים להתערב כדי לפתור את הבעיה, הם יודעים, הם קיבלו על זה חומר מסודר.

שמואל רום: לא ייתכן שתהיה התעלמות מזה.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: עוד מישהו?

אלכס מילר: גברתי, בבקשה.

אביבית ברקאי: תודה, אדוני היושב-ראש.

אביבית ברקאי: אני מהמועצה לשלום הילד.

אביבית ברקאי: רק ברשותך, אנחנו קיבלנו פניות גם ממקומות אחרים של המגזר, התמונה שהצטיירה כאן, אדוני, והתיאורים שנשמעו כאן, הם בעצם תיאורים ותמונה מדויקת של פניות אחרות שקיבלנו גם ממקומות אחרים ובתי-ספר אחרים של המגזר וכשפנינו למשרד החינוך בעניינם, קיבלנו תשובה, שוב, תשובה זהה גם לתשובות שנשמעו כאן.

אביבית ברקאי: משרד החינוך מפנה את העניין לרשות המקומית, כפי שנאמר לנו כאן על-ידי מנהלת מחוז חיפה, למשל במקום אחר, האחריות לנושא הבטיחות במוסדות החינוך ולתיקון ליקויי בטיחות חלה על הרשות המקומית וכמובן כשפונים לרשות המקומית, אז היא מפנה בחזרה למשרד החינוך, בין אם בהיעדר תקציב ובין אם מטעמים אחרים.

אביבית ברקאי: אנחנו סבורים שצריכה להיות כתובת אחת ברורה שתיתן מענה לאותם מפגעים בטיחותיים ותברואתיים, באמת מאוד מאוד חמורים, שהתגלו בבית-הספר הזה ובבתי-ספר אחרים ולא ייתכן שבינתיים, בגלל הפינג-פונג הזה בין הרשויות השונות, הילדים הם אלו שנופלים בין הכיסאות, לפעמים גם תרתי משמע.

אלכס מילר: תודה, גברתי.

אלכס מילר: עוד מישהו?

אלכס מילר: בבקשה, אדוני.

יוסף אלעזזמה: קודם כל, תודה לוועדת החינוך, ותודה לחבר הכנסת.

יוסף אלעזזמה: אני מוועד ההורים ו-ועד המקום.

יוסף אלעזזמה: אנחנו מאשימים את משרד החינוך בבעיה של הילדים.

יוסף אלעזזמה: בית-הספר שלנו, זה באחריות משרד החינוך.

יוסף אלעזזמה: אנחנו לא מכירים אבו באסמה, אנחנו מכירים משרד החינוך והוא האשם בכל זה.

יוסף אלעזזמה: משרד החינוך צריך לתקן.

יוסף אלעזזמה: מהיום יגיד – אני צריך לתקן כמו שצריך.

יוסף אלעזזמה: לא נחזור לבעיה עוד פעם, נלך לאבו באסמה, נלך ככה.

יוסף אלעזזמה: ועכשיו המצב לא בסדר כאן.

יוסף אלעזזמה: בבית-הספר עדיין הקבלן עובד, אבל יש הרבה חסרים.

יוסף אלעזזמה: אנחנו מבקשים, מבקשים מוועדת הכנסת, סיור לבית הספר של עזאזמה, א' ו- ב'.

יוסף אלעזזמה: יש לנו הרבה בעיות שם בבית-הספר, הרבה הרבה בעיות.

אלכס מילר: מה שחבר אלסאנע אמר, על העניין של החומה, מה זה הסיפור הזה?

חנן אפוטה: בית-הספר הזה, בזמנו, היה עם מספר תלמידים רב ואז קיבלו החלטה לפצל את בית-הספר.

חנן אפוטה: אנחנו פנינו בזמנו לרשות להתיישבות הבדואים לקבלת אזור, להקמת בית-ספר נוסף, הם לא נתנו לנו אזור והפיתרון היה פיתרון גרוע, דרך אגב, ואני מקבל פה כל דבר מה שנאמר, פיצלו את בית-הספר, כאשר על אותו שטח, על אותו שטח.

אלכס מילר: מי זה?

חנן אפוטה: משרד החינוך, מינהלת ההתיישבות לבדואים, נתנו את השטח, פיצלו את בית-הספר לשניים, כאשר יש מנהל א' ומנהל ב'.

חנן אפוטה: בפועל, על אותו שטח, היום, הצפיפות היא איומה שם.

יהודית גידלי: מה זה עוזר שזה מפוצל?

טלב אלסאנע: חתכו אותו באמצע.

חנן אפוטה: זה בהחלט צפוף שם.

חנן אפוטה: אפילו שאני ארצה לשים שם מבנים יבילים נוספים, הם לא נותנים לי להוציא, לפרוץ את הגדר, מה שנקרא.

חנן אפוטה: מינהלת הבדואים לא נותנת לי לפרוץ את הגדר, אני מכניס אותם לתוך בית-הספר והצפיפות היא איומה.

חנן אפוטה: אני אומר, היא איומה, כי יש שם כמעט 800, 900 תלמיד, ועוד 13 גנים במקום אחד, ליבי ליבי אתם, אבל אם היה אפשר לבוא ולשבת עם מינהלת הבדואים שייתנו לי לפרוץ את הגדר, עוד , עוד , אני רק פורץ את הגדר, ומחר אתה מקבל תביעה.

חנן אפוטה: לכן, יש פה בעיה מאוד רצינית.

חנן אפוטה: בתי-הספר האלה, חייבים לעבור מהמקום ודרך אגב, יש היום דיון להעביר את שני בתי-הספר האלה לאזור, מקום אחר יותר פתוח.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: שאלה למשרד החינוך והמועצה.

אלכס מילר: כמה זמן ייקח לכם לתקן את הדברים שהם דברים הדחופים ביותר, שעליהם הצביעו.

חנן אפוטה: היום בעצם כבר יש שם קבלן שמתקן את כל הדברים הבסיסיים.

אלכס מילר: כמה זמן?

חנן אפוטה: הוא עובד.

חנן אפוטה: זה לדעתי בתוך כמה ימים צריך לסיים, הוא כבר עשה את הריצוף, הוא עשה את החלפת החלונות.

חנן אפוטה: אבל יש שם בעיות.

חנן אפוטה: תראו, היבילים שם מאוד ישנים, זה בית-ספר מעל 20, 30 שנה.

אלכס מילר: אבל אם משרד החינוך נותן אישור בטיחות, מה עושים עם זה?

חנן אפוטה: לא, מה זה נותן?

חנן אפוטה: צריך לתת תקציב בשביל לשפץ אותם.

חנן אפוטה: חלק מהיבילים שם צריך להחליף.

אלכס מילר: עד כמה שאני יודע, השנה, לדעתי, לא הוצא תקציב לשיפוצים בכלל בכל הארץ.

חנן אפוטה: לא, אנחנו קיבלנו.

חנן אפוטה: דרך אגב, המועצה האזורית אבו באסמה, השקיעה מיליון וחצי שקל בשיפוצי קיץ בבתי-ספר.

אלכס מילר: כמה נתתם?

חנן אפוטה: מיליון וחצי, אנחנו קיבלנו.

סלימאן אלעמור: אנחנו, עשרה מיליון שקל נותנים לכל המגזר, רק לשיפוצים.

אלכס מילר: המגזר הוא לא קטן.

סלימאן אלעמור: בסדר.

סלימאן אלעמור: אבל כל בית-ספר כמעט 100,000 שקל או 60,000, 70,000 שקל, לשיפוץ, בשנה.

חנן אפוטה: זה לא מספיק.

אלכס מילר: אני אסכם.

אלכס מילר: אתה רוצה להוסיף?

חנא סוייד: אני רוצה להגיד משהו, לפני שאתה מסכם.

חנא סוייד: תראה, אדוני היושב ראש, נשמעו כאן תיאורים לגבי הסבל של התלמידים.

חנא סוייד: זה מה שמעניין אותי, בסופו של דבר.

חנא סוייד: אנחנו אמונים על כך שאנחנו נאפשר ונספק לתלמידים סביבה ואווירה חינוכית סבירה.

חנא סוייד: אני חושב שאנחנו, אם אנחנו נתעלם מהצורך הזה ומהמחויבות והאחריות הזו שלנו, אנחנו לא רק טובים בלכתוב חוקים על זכויות התלמיד וזכויות הסטודנט.

חנא סוייד: אנחנו צריכים להיות אמונים על כך שרשויות המדינה אכן יבצעו את האחריות שלהם כלפי התלמידים.

חנא סוייד: נשמעו כאן התיאורים לגבי השירותים.

חנא סוייד: כל אחד מאיתנו, שיחשוב קצת מה המצב הזה ואיך הוא היה מתמודד עם מצב כזה.

חנא סוייד: אנחנו נמעל בתפקידנו, אם אנחנו לא נדאג ולא נוציא מתחת ידינו וכסיכום של הישיבה הזו, פתרונות והנחיות אמיתיות, לביצוע איך לפתור באופן יסודי את הבעיות האלו ושאנחנו נבנה איזה שהוא מכניזם שאנחנו נבדוק שאכן הדברים האלו בוצעו ושאנחנו לא נסתפק, עם כל הכבוד, בפינג-פונג הזה, בין משרד החינוך לאבו באסמה.

חנא סוייד: משרד החינוך ואבו-באסמה, שניהם בעניין הזה, אחד רוצה לכסות על השני ולזרוק על השני.

חנא סוייד: זה מה שאני מתרשם ממה שאני ראיתי כאן.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: טוב, אני רוצה לסכם.

אלכס מילר: ראשית, חבר הכנסת טלב אלסאנע, אני חושב שחומה אחת הצלחת להוריד בחיים ורבותיי, תורידו את הדבר הזה, כי זה נשמע באמת הזוי.

אלכס מילר: אז בעניין ההפרדה שם, לדעתי, לפי מה שאנחנו שמענו, אלא אם זה גורם לאיזה שהוא עניין בטיחותי או זה, אחרת לדעתי זה דבר מיותר.

אלכס מילר: אפשר לנהל שתי מערכות וקיימים במערכת החינוך בישראל מערכות שונות של חטיבת ביניים בתוך בתי-הספר, שמנוהלים על-ידי שני מנהלים זה קיים ולא צריך להיות חומה והפרדה.

סלימאן אלעמור: כי זה בתי-ספר יסודיים.

אלכס מילר: אז אפשר לעשות קומה אחת ליסודי, קומה אחת, מה העניין?

סלימאן אלעמור: אין קומות, זה קרקע.

סלימאן אלעמור: זה מבנים יבילים.

אלכס מילר: בסדר, רבותיי.

טלב אלסאנע: היושב-ראש, אמרת משקף את האבסורד שבדבר.

טלב אלסאנע: אתה מדבר על בית-ספר ועל קומות.

אלכס מילר: הבנתי, זה קרוואנים.

טלב אלסאנע: שם מבנים יבילים, שמתפרקים על היעדר חלונות והיעדר דלתות.

יהודית גידלי: אז מה תורמת החומה?

טלב אלסאנע: שום דבר.

טלב אלסאנע: כולנו באותה דעה.

טלב אלסאנע: אני חושב, גם הציגו את הבעיה וצריך לשים את הלב לנקודה, לסוגיה שהם העלו.

טלב אלסאנע: יש גורם שצריך לפנות אליו, שהוא לדעתי מעכב.

טלב אלסאנע: עניין של רשות הסדר התיישבות הבדואים.

טלב אלסאנע: צריך שהוועדה ממליצה להכשיר, לאפשר למועצה וגם למשרד החינוך, להקים בית-ספר, כדי לתת מענה לצורך המיידי של הקמת בית-ספר, זה דבר חשוב, המלצה עתידית, לטווח ארוך.

טלב אלסאנע: אבל מייד הדברים שהועלו על-ידי חברי, חבר הכנסת סוייד, צריך לפתור אותם.

טלב אלסאנע: לטווח ארוך, צריך ששם תגיד להם, המצב הזה לא מקובל עלינו.

אלכס מילר: חבר הכנסת אלסאנע, אני אגיד לך, לפני שאני שמעתי את הגורמים הרלוונטיים למשרד הפנים, אני לא יכול להמליץ להם לאפשר לתת שטח כזה או אחר.

אלכס מילר: אז אנחנו נעשה את זה בשלבים.

אלכס מילר: קודם כל, העניין של החומה.

אלכס מילר: תבדקו שוב את הצורך, גם משרד החינוך, לדעתי אפשר להוריד, אנחנו רשמנו לפנינו הודעה על כך שבתוך כמה ימים, כל העניין שבעצם אותם תלמידים זקוקים לכך, אם השיפוצים הדחופים ביותר יסתיימו, אני מבקש ממשרד החינוך ועם הגורמים הרלוונטיים במועצה, לערוך סיבוב עם כל מי שאחראי במשרד החינוך על העניין של תקציב השיפוצים לעשות סיבוב באזור ולבדוק את הצרכים המיידיים של בית-הספר.

קריאה: זה כבר נעשה, ביולי.

סלימאן אלעמור: הכל נעשה.

סלימאן אלעמור: הקבלן עובד.

אלכס מילר: אני לא שומע שיש, תראו, יש הבדל בין זה שאתם עושים סיבוב ומקבלים החלטות לבין מה שאני שומע פה מההורים.

קריאה: נעשה סיור ונקבע סיור.

אלכס מילר: אז למה זה לא מתבצע?

תמיר כהן: הסיור נעשה ביולי עם כל הגורמים במשרד החינוך, וכל הגורמים במועצה, אחרי סדרת דיונים וסדרת בקשות, המועצה הגישה בקשות על מעל שמונה מיליון שיפוצים בבתי-ספר, צריך לזכור שאנחנו מדברים על מעל 30 בתי-ספר ו- 140 גני ילדים.

תמיר כהן: תקציב זעום לכל היותר וצנוע, למה שאנחנו צריכים.

תמיר כהן: עד היום, ניתן אחרי לחצים אלו ואחרים, מיליון שקל והמיליון האלה כבר מזמן נעשו.

אלכס מילר: רבותיי.

אלכס מילר: אני אומר לכם, יש דברים שהם מיידיים ויש דברים שאין מה לעשות, כמו שאנחנו מכירים גם את המערכת, לא הכל מושלם.

אלכס מילר: הדברים המיידיים, שבעצם כוונתם בעניין הבטיחות, ועדת החינוך דורשת לטפל בהם מייד.

אלכס מילר: ובזה אנחנו מבקשים לעשות כמו שאני ציינתי.

אלכס מילר: אנחנו עכשיו בתקופה של חורף, אנחנו בתקופה של גשמים, דברים שראיתם ביוני, לא יכולתם לראות אותם עכשיו.

אלכס מילר: אני מבקש לעבור על אותם הדברים ולטפל בהם במיידית.

אלכס מילר: אנחנו מבחינתנו, נקבל דיווח גם מבחינת חברי הכנסת, על מה שמתרחש בחודש-חודשיים הקרובים בעניין זה ובמידה ויהיה צורך, במידה וימשיכו לקבל כאן את הפניות והתלונות, אנחנו נקיים כאן ישיבה נוספת, אבל שוב אני אומר, לא יעלה על הדעת שילדים נמצאים במצב שבאמת, כמו שנאמר כאן, יש פה גשם שיורד עליהם, דרך התקרות.

אלכס מילר: יש פה מצב של בטיחות בעייתית ויש פה את העניין הזה של פינג-פונג בין השלטון המקומי לבין משרד החינוך.

אלכס מילר: תקבעו לעצמכם מי אחראי על מה בצורה מסודרת ובהסכמה יחד עם השלטון המקומי ושכל אחד יבצע את תפקידו.

אלכס מילר: בזה סיימנו.

מסעוד גנאים: ברשותך, היושב-ראש, שהם ידווחו לוועדה על התקדמות, גם מבקשים לקבל, שהוועדה תקבל.

אלכס מילר: בסדר, יש לנו חברי כנסת, הם נמצאים.

אלכס מילר: אתם נמצאים שם.

מסעוד גנאים: חלק מהסיכום, שיודיע לוועדה, מה התקדם, מה נעשה.

אלכס מילר: בסופו של דבר, יש הבדל.

מסעוד גנאים: מעקב זה דבר חשוב.

אלכס מילר: אין לי בעיה, רבותיי.

מסעוד גנאים: שידווחו.

אלכס מילר: אנחנו נודה לכם אם תעבירו לנו התקדמות בכל מה שקשור לתקופה הקרובה בעניין של השיפוצים והכל, גם מבחינת חברי הכנסת, אני מבקש מכם.

מסעוד גנאים: רציתי לדעת, הרי המועצה אמרו בקשה לשמונה מיליון שקל לשיפוצים.

מסעוד גנאים: קיבלו רק מיליון שקל.

מסעוד גנאים: אפשר לקבל את הדרישה הזו?

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: הישיבה נעולה.