ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 18, פרוטוקול מספר 492, 2011-11-15 11:00

אלכס מילר: בוקר טוב לכולם, נפתח את ישיבת ועדת החינוך, 15.11.2011, י"ח בחשוון תשע"ב.

אלכס מילר: הנושא – הצעה לסדר היום (דיון מהיר), הארכת יום לימודים לילדים עם פיגור שכלי של חברת הכנסת וילף, של חבר הכנסת ברכה ושל חבר הכנסת מקלב.

אלכס מילר: אנחנו בפרוטוקול 492.

אלכס מילר: גברתי, אני אתן לך לפתוח, הבנתי שיש מחקר שהוכן על-ידי מרכז המחקר והמידע של הכנסת, אז אחרי דברייך, אנחנו ניתן לנציג.

עינת וילף: האמת היא שאני אשמח אם נתחיל עם המחקר.

עינת וילף: אם זה בסדר מבחינתך.

אלכס מילר: בסדר גמור.

אלכס מילר: בבקשה רק תשתדל לעשות את זה קצר, כי בסך-הכל יש לנו שעה לדיון.

אורי פנסירר: שלום רב.

אורי פנסירר: כתבתי מחקר שעוסק בשירותים במערכת החינוך, לילדים בעלי פיגור שכלי.

אורי פנסירר: ילדים בעלי פיגור שכלי מוגדרים כילדים בעלי צרכים מיוחדים.

אורי פנסירר: יש בסך-הכל 146,000 ילדים כאלה במערכת החינוך.

אורי פנסירר: ילדים בעלי צרכים מיוחדים מסווגים ב- 16 לקויות שונות, במשרד החינוך קוראים לזה חריגויות.

אורי פנסירר: הפיגור השכלי נחשב כלקות מורכבת, במשרד החינוך.

אורי פנסירר: זאת קבוצה של לקויות, יחד עם אוטיזם ונכויות רב-בעייתיות.

אורי פנסירר: הלקות המורכבת היא לקות שדורשת צרכים מיוחדים וטיפול מיוחד.

אורי פנסירר: הפיגור מוגדר על-ידי חמישה סיווגים שונים של לקויות, פיגור קשה, פיגור בינוני מורכב, פיגור בינוני רב בעייתי, פיגור קל וחשד לפיגור.

אורי פנסירר: סך-הכל יש 11,000 ילדים כאלה.

אורי פנסירר: יש עוד 6,000, קרוב ל- 6,000 ילדים בעלי אוטיזם ועוד בסביבות 2,000 או 3,000, קרוב ל- 3,000 בעלי שיתוק שהם גם נחשבים כילדים בעלי לקויות מורכבות.

אורי פנסירר: המסמך הוא בעצם השוואה של השירותים שמוענקים לילדים בעלי פיגור שכלי בין קבוצות הסיווג השונות ובהשוואה לאוטיזם, שזאת הקבוצה הגדולה יותר, של הלקויות המורכבות, של ילדים בעלי לקויות מורכבות.

אורי פנסירר: המסקנה הראשית מהמחקר היא שקיימים הבדלים בכל הפרמטרים בשירותים שמקבלים ילדים בעלי פיגור שכלי, לעומת בעלי לקויות מורכבות אחרות, אבל המסקנה העוד יותר משמעותית היא שבעלי פיגור קל מקבלים בפירוש פחות משאבים ושירותים מופחתים לעומת ילדים בעלי פיגור קשה ופיגור בינוני.

אורי פנסירר: אני רוצה לעבור על הפרמטרים בקצרה.

אורי פנסירר: נעשתה בעצם השוואה מול חוזרי המנכ"ל של משרד החינוך, בפרמטרים השונים – אורך יום לימודים, זאת אומרת יום לימודים ארוך, ילדים בעלי אוטיזם מסיימים ב- 4:45 את יום הלימודים.

אורי פנסירר: בעלי פיגור קשה ובינוני – 14:30, פיגור קל – 12:45, לכל היותר.

אורי פנסירר: לכל המאוחר.

אורי פנסירר: שעות תקן, שזה בעצם נגזרת של, זה די דומה לאורך יום הלימודים.

אורי פנסירר: ילדים בעלי אוטיזם מקבלים 57 שעות בכל הגילאים.

אורי פנסירר: אגב, נקודה חשובה, אוטיזם שהוא ספקטרום, יש ילדים בעלי אוטיזם קשה וילדים בעלי אוטיזם קל, יש בעצם הגדרת סיווג אחת – אוטיזם.

אורי פנסירר: כל ילד אוטיסט, לא משנה אם מוגדר כקשה או קל, מקבל את אותו סל שירותים.

אורי פנסירר: פיגור קל, מקבלים מקסימום 37 שעות תקן, כשבעצם זה רלוונטי רק לחטיבת הביניים, בדרך-כלל זה פחות.

אורי פנסירר: מספר התלמידים בכיתה.

אורי פנסירר: חוזר מנכ"ל של משרד החינוך קובע את הרף המינימאלי לפתיחת כיתה של חינוך מיוחד.

אורי פנסירר: אם לא מגיעים למספר הזה באזור נתון, לא יכולים לפתוח כיתה.

אורי פנסירר: המספר הזה, לגבי פתיחת כיתה של ילדים בעלי פיגור קל או בינוני רב בעייתי, היא שמונה ילדים.

אורי פנסירר: בינוני, מורכב וקשה, שישה ילדים, ואוטיזם – חמישה ילדים.

אורי פנסירר: ילדים בעלי אוטיזם.

אורי פנסירר: זאת נקודה משמעותית כי בסך-הכל יש בסביבות 2,000 ילדים בעלי פיגור קל בכל הארץ, 2,000 וקצת פיגור קשה, זה די מתחלק די שווה, למעט חשד לפיגור קל שזאת קבוצה קטנה ושונה.

אורי פנסירר: במהלך המחקר דיברתי עם הורים.

אורי פנסירר: לדוגמה, יש מקרים של הורה לילד בטבריה, לא תיפתח עבורו כיתה באזור, הוא יצטרך לנסוע עד חיפה.

אורי פנסירר: יש מקרים כאלו.

אלכס מילר: מי מממן את ההסעות ודברים כאלו, במידה וקורה מצב כזה?

אורי פנסירר: יש נוהל הסעות שבעצם משרד החינוך מתקצב את הנושאים האלו.

אורי פנסירר: ההסעות, יש גם סעיף לגבי ההסעות, נגיע לזה.

אורי פנסירר: שירותי הזנה.

אורי פנסירר: ההזנה ניתנת לפי אורך יום הלימודים.

אורי פנסירר: אם לילד לא מוגדר יום לימודים ארוך, שירותי ההזנה לא רלוונטיים לגביו.

אורי פנסירר: שוב פעם, נושא של פיגור קל – הוא לא רלוונטי כאן, הם לא מקבלים.

אורי פנסירר: חופשות, נושא משמעותי.

אורי פנסירר: נוהל חופשות.

אורי פנסירר: ילדים בעלי פיגור קשה ובינוני, לומדים עד 15 באוגוסט.

אורי פנסירר: ילדים בעלי פיגור קל, עד סוף יולי.

אורי פנסירר: כך גם בפסח, אם אני לא טועה בסוכות ובחנוכה גם.

אורי פנסירר: הילדים בעלי פיגור קשה ובינוני מגיעים, ילדים בעלי פיגור קל לא אמורים להגיע.

אורי פנסירר: יש עוד כמה פרמטרים.

אורי פנסירר: טיפולים פרא-רפואיים.

אורי פנסירר: מספר שעות ממוצע שמגיעים לילדים בעלי פיגור קל, נמוך מאשר ילדים בעלי פיגור קשה ובינוני.

אורי פנסירר: סייעות.

אורי פנסירר: מפתח ההקצאה לסייעות נותן העדפה ללקויות כמו אוטיזם ופיגור קשה ופיגור בינוני.

אורי פנסירר: הסעות, זה נושא קריטי כי הקריטריונים לקבלת הסעה אינם זהים לכל סוגי הפיגור.

אורי פנסירר: פיגור קל, בעצם, זה כתוב במסמך, הקריטריונים לקבלת הסעה די דומים לקריטריונים של ילדים רגילים במערכת החינוך.

אורי פנסירר: בנוסף למשרד החינוך, יש את משרד הרווחה שמטפל ביום לימודים ארוך, לאחר שעות הלימודים והם מעניקים מספר שירותים, יום שהות ארוך סיעודי, יום שהות ארוך טיפולי ומועדונית אימונית.

אורי פנסירר: יש כ- 3,000 ילדים בעלי פיגור שכלי שמקבלים את השירות הזה.

אורי פנסירר: 1,000 מתוכם, בעלי פיגור.

קריאה: לא, אוטיזם מקבלים, הפיגור לא מקבלים.

אורי פנסירר: מקבלים.

קריאה: מעל 4,000 ילדים.

קריאה: 3,000 פלוס 1,000.

אורי פנסירר: יש, מקבלים לא את כל הפרמטרים.

אורי פנסירר: יום שירות ארוך, סיעודי – כן.

אורי פנסירר: הפעילות הזאת תלויה במימון ההורים.

אורי פנסירר: ההורים משתתפים.

אורי פנסירר: לא תלויה כולה, אבל יש השתתפות של ההורים בפעילות הזאת.

אורי פנסירר: הנושא הזה הוא משמעותי, כי כשמסתכלים על הפרופיל הסוציו-דמוגרפי של ילדים בעלי פיגור שכלי לעומת ילדים בעלי אוטיזם, אנחנו נמצא יותר ילדים בעלי פיגור, בקרב אוכלוסיות חלשות.

אורי פנסירר: שיעור הילדים בעלי פיגור בקרב אוכלוסייה ערבית הוא יותר גבוה, בקרב אוכלוסיות חלשות, זה מאוד משמעותי.

אורי פנסירר: אצל האוטיזם זה קצת שונה.

אורי פנסירר: ככל שבעצם המסה הסוציו אקונומית יותר גבוהה, אנחנו נגלה שיעור אוטיזם יותר גבוה.

אורי פנסירר: אני חוזר אחורה, לנושא של המספרים שדיברנו.

אורי פנסירר: במערכת החינוך יש 11,000 ילדים, בעלי פיגור.

אורי פנסירר: יש את תוכנית השילוב.

אורי פנסירר: רק קרוב ל- 1,000 ילדים, מבין ילדי הפיגור, משולבים במערכת החינוך הרגילה.

אורי פנסירר: רובם בעלי חשד לפיגור קל.

אורי פנסירר: כשנוהל הכנסת הילדים לתוכנית השילוב הוא דווקא להעדיף את הילדים בעלי פיגור קל.

אורי פנסירר: בפועל, זה כמעט לא קורה.

אורי פנסירר: בגדול, אלו ממצאי המחקר.

אורי פנסירר: את המחקר הזמינה חברת הכנסת עינת וילף.

אורי פנסירר: אם יש לכם עוד שאלות.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: גברתי, בבקשה.

עינת וילף: קודם כל, תודה רבה למרכז המחקר והמידע, אני מאוד שמחה על המחקר הזה.

עינת וילף: בעצם, את המחקר ביקשתי להזמין בעקבות פנייה שהיתה אלי, שהעלתה את הנושא הזה.

עינת וילף: אני מאוד שמחה על המחקר, וזה שהוא מאפשר לנו לקיים את הדיון על בסיס הנתונים.

עינת וילף: ממה שאני רואה על בסיס מה שאתה מציג כאן, בעצם צריך לפעול בשני כיוונים.

עינת וילף: אני מאוד אשמח אם הוועדה כולה, אם יושב-ראש הוועדה, אם בעקבות הדיון, תהיה החלטה גם לקדם הצעת חוק בשם כל הוועדה כולה, שאומרת בעצם בשני שלבים – שלב ראשון, שגם בנושא הפיגור השכלי, ההתייחסות תהיה דומה לאוטיזם, כלומר לספקטרום ושלא יהיה הבדל בין הילדים עם פיגור שכלי קל לבין אלה שיש להם את המצב הקשה, מבחינת ימי הלימודים ומבחינת השעות בבית-הספר.

עינת וילף: אז אני חושבת שזה השלב הראשון, כל הפרמטרים.

עינת וילף: והשלב השני, הוא להשוות את זה בכלל למצב של האוטיזם, מבחינת יום לימודים ארוך, אפילו עד רבע לחמש.

עינת וילף: אני חושבת, יש כאן גם אני מניחה שייאמרו במהלך הדיון הערכות שונות לגבי העלויות התקציביות, אבל מדובר כאן בדברים שהם בסך-הכל, בגלל שהמספרים, לשמחתנו, הם לא גדולים, מדובר בעלויות שהן לא דרמטיות ואני בהחלט הייתי מבקשת לבחון את האפשרות שכוועדה, נתמודד עם הוועד הזה ונגיש הצעת חוק של כל הוועדה, בנושא זה.

אלכס מילר: תודה, גברתי.

אלכס מילר: משרד החינוך, מה תשובת

אלכס מילר: כם על הממצאים ועל מה שבעצם אתם מתכוונים לעשות?

רעיה לוי גודמן: בוקר טוב, אני מנהלת אגף חינוך מיוחד במשרד החינוך.

רעיה לוי גודמן: ברשותכם, חשוב לי להתחיל בזה שמשרד החינוך בוודאי יתמוך בכל מה שיסייע לתלמידיו ובוודאי תלמידים בעלי צרכים מיוחדים וכמובן לא אתנגד לשום תוספת תקציב, שתוכל לעזור לו לבצע את מלאכתו נאמנה.

רעיה לוי גודמן: חשוב לזכור שחוק החינוך המיוחד מאפשר תוספת תקציבית שנבחנת כל שנה מחדש, בהתאם להרחבת יישום החוק הקיים וחשוב לנו לפעול על-פי תעדוף של אוכלוסיות קשות ולאחר מכן האוכלוסיות הקלות ובתפקוד הקל יותר.

רעיה לוי גודמן: מבחינה מקצועית, אי-אפשר להשוות את הצורך של תלמיד בעל צרכים מיוחדים מורכבים לצורך של תלמיד בעל צרכים מיוחדים קלים, בתפקוד קל.

רעיה לוי גודמן: יש הבדלים גדולים מאוד בצרכים, יש הבדלים גדולים מאוד במה שהילד צריך על כל ההיבטים – הטיפוליים, החינוכיים, התפקודיים ולכן צריך בכל-זאת להסתכל על זה בעיניים של תפקוד ולא בעיניים של אורך יום הלימודים.

עינת וילף: אבל יש גם, נכון שיש הבדל ברור בצרכים, אבל גם יש הבדל גדול בפוטנציאל.

עינת וילף: כלומר, אפשר לטעון שאלה שלכאורה הצרכים שלהם קטנים יותר, הפוטנציאל שלהם לחברה, לאורך זמן, שישרתו בצה"ל ויעבדו ויהיו בעצם גורמים עצמאיים בחברה, אולי גדול יותר ואז צריך להסתכל על זה לא רק בהיבט הצרכים, אלא גם בהיבט ההשקעה לטווח ארוך.

רעיה לוי גודמן: אין לנו ויכוח על כך.

רעיה לוי גודמן: אני רוצה רק לחדד ולהוסיף כמה דברים וגם לתקן כמה עובדות מהדברים שניתנו ולהוסיף נתונים נוספים.

רעיה לוי גודמן: ראשית, יש חקיקה בתחום הפיגור, שמחייבת גם את משרד הרווחה ולא רק את משרד החינוך ולכן רצף השירותים בפיגור לא מבוסס רק על תפקידו של משרד החינוך, אלא מתוך תפישה שנקבעה בכנסת, יש את החוק שמחייב את הרווחה לעשות דברים ואנשי הרווחה ידווחו על תפקידם ומעשיהם לגבי אוכלוסיית הפיגור ואני מציעה שאנחנו בכל-זאת נעשה אבחנה בין פיגור בינוני, מורכב ועמוק, לבין פיגור קל.

רעיה לוי גודמן: ואני רוצה פה, ככה, מבחינת הנתונים קצת לתקן כמה דברים.

רעיה לוי גודמן: תלמידים עם פיגור בינוני ומורכב, לא מסיימים את יום הלימודים שלהם ברבע לאחת, הם מסיימים את יום הלימודים שלהם בשתיים וחצי ולאחר מכן הם עוברים לאחריות הרווחה שמפעילה מועדוניות והם ידווחו על כך.

רעיה לוי גודמן: תקן הכיתות בלקויות הקשות, הוא בין חמישה לשמונה באוטיסטים ובין שישה לשמונה בפיגור, כך שההבדל הוא לא כל-כך גדול, יש פה טווח שהוא טווח תפקודי וטווח שנועד להבטיח שגם במקומות שבאופן יחסי יש מעט ילדים, אפשר יהיה להרכיב כיתות.

רעיה לוי גודמן: בנוסף על כך, חשוב להגיד שמשרד החינוך במצבים שבהם יש מקומות שאין שישה תלמידים עם פיגור, גם מאשר תקן חסר אם יש צורך, על-מנת לתת מענה מיטבי לנושא הזה.

עינת וילף: רק לפני, תוכלי להסביר למה בתחום הפיגור לא הלכו על ספקטרום ובתחום האוטיזם כן הלכו על ספקטרום?

רעיה לוי גודמן: גם בפיגור, בפיגור הלכו על ספקטרום של תפקוד ולכן יש לנו פיגור קל, פיגור בינוני ופיגור מורכב.

רעיה לוי גודמן: החלוקה של האוטיסטים בנפרד היתה תהליך ארוך של הרבה שנים.

רעיה לוי גודמן: אני לא חשבתי שאני צריכה להתכונן פה להרצאה על אוטיזם, אבל אם יש צורך, אפשר גם את זה להוסיף לכם מבחינת מידע, לצורך הוועדה, לפעם הבאה.

רעיה לוי גודמן: אבל הספקטרום של האוטיזם נבחן על-ידי חוקרים ועל-ידי ועדות והוחלט שהאוטיסטים הם אוטיסטים ורמת התפקוד שלהם היא כזאת שמחייבת התייחסות אחרת.

רעיה לוי גודמן: הרבה לפני כניסתי לתפקיד.

רעיה לוי גודמן: יחד עם זאת, חשוב לי לציין, שגם בעניין של האוטיסטים, אנחנו נכנסים עכשיו לתהליך של בחינה של רמות התפקוד, דרך אגב, לאור המלצות ועדת דורנר, שצריך להתייחס לתפקוד של הילד, ולא רק לכותרת של הלקות שלו.

רעיה לוי גודמן: והדבר הזה משליך, בין היתר, על הנושא של הארכת שנת הלימודים והחופשות.

רעיה לוי גודמן: אנחנו בעצם נתקלים במצב שלקויות קשות, אכן אורך שנת הלימודים שלהם, קצר יותר מאוכלוסיות אחרות, לאו דווקא בגלל התפקוד והנושא הזה עכשיו נמצא בבדיקה, על-פי בקשת השר, כדי לבחון אפשרות להאריך את שנת הלימודים של אוכלוסיות מסוימות שהן בתפקוד קשה ומורכב.

רעיה לוי גודמן: ולקצר את אורך שנת הלימודים לאוכלוסיות שהן בתפקוד קל יותר.

רעיה לוי גודמן: אבל הדבר הזה בבחינה של ועדה מצומצמת, שתגיש לשר את המלצותיה.

רעיה לוי גודמן: חשוב לי לתת קצת נתונים שאנחנו מדברים על הארכה של אורך יום הלימודים, קודם כל לתקן ולהגיד, וזה גם כתוב בדו"ח ולכן מאוד חשוב לי לתקן, כיתות לקויי למידה ופיגור קל, לומדות בבתי-הספר הרגילים, כפי שלומדת הכיתה הרגילה, לא פחות.

רעיה לוי גודמן: זאת אומרת, בית-ספר לא גומר ברבע לאחת וגם הם לא מסיימים ברבע לאחת.

רעיה לוי גודמן: אם בית-הספר מסיים באחת ו- 30 הם מסיימים באחת ו- 30.

רעיה לוי גודמן: אם הגן מסיים בשתיים, הם מסיימים בשעה שתיים ולא דקה אחת לפני כן.

רעיה לוי גודמן: זאת אומרת, בהשוואה באמת בפיגור הקל ובלקויות הלמידה, לחינוך הרגיל, כשבמשך היום הם מקבלים את התוספות שניתנות על-ידי השירותים הנלווים – טיפולים פרא-רפואיים והעשרות.

רעיה לוי גודמן: אם אנחנו נסתכל היום על סך הכיתות שיש במערכת שהן לקויות למידה ופיגור קל, אנחנו מדברים על 4,865 כיתות ברחבי מדינת ישראל, של ילדים עם פיגור קל ולקויי למידה, כמו שאנחנו מכניסים לסל הלקויות הקלות.

רעיה לוי גודמן: אם אנחנו נוסיף את השעתיים פחות או יותר ביום שעליהם מדובר, אנחנו מדברים על תוספת של 48,650 שעות, שהן תוספת של 268 מיליון שקלים, לא כולל סייעות.

עינת וילף: רק כדי שנהיה ברורים על זה.

עינת וילף: כדי לאפשר לילדים עם פיגור שכלי קל להיות עד שתיים וחצי בצהריים, את אומרת שהעלות היא 268 מיליון שקלים?

רעיה לוי גודמן: ללא התוספת שתעלינה הסייעות, אם הן תצטרכנה להישאר גם כן.

עינת וילף: אני מניחה שיהיו גם מספרים אחרים, אבל איך הגעתם ל- 268 מיליון?

רעיה לוי גודמן: 4,865 כיתות, כפול עשר שעות שבועיות, כפול 5,500 שקל לשעת הוראה שנתית, זה הסכום.

עינת וילף: את הולכת על כיתות והמספר של הילדים שאתה מגדיל אותם מרבע לאחת לשתיים וחצי.

סיגל פרץ יהלומי: סך כל הילדים הוא כ- 10,000 ילדים, עם פיגור, כולל כל הספקטרום, אז מאיפה יש לנו 4,800 כיתות?

רעיה לוי גודמן: אמרתי בתחילת דבריי, אנחנו מחלקים את הלקויות ללקויות קלות, ללקויות בינוניות וללקויות הקשות.

רעיה לוי גודמן: הפיגור הקל, מעוכבי ההתפתחות, מעוכבי השפה ולקויי הלמידה, הם באשכול של הלקויות הקלות.

רעיה לוי גודמן: אם רוצים לגזור מזה רק את הפיגור הקל, להערכתי אנחנו נכנסים כאן לפלונטר לא פשוט, כי כיתות פיגור קל, כפיגור קל, הן לא נפרדות.

רעיה לוי גודמן: הרבה מאוד פעמים ההרכב הוא הרכב משותף.

רעיה לוי גודמן: יש תלמידים לקויי למידה ברמת תפקוד נמוכה יחד עם ילדים עם פיגור קל.

אלכס מילר: מה שאת אומרת, סליחה, שיש לך כיתה שמורכבת מילדים עם סוג כזה או אחר של פיגור, ואת לא יכולה להבדיל אותם מהילדים האחרים ואם את נותנת שעות, את צריכה לתת לכל הכיתה שהם נמצאים.

רעיה לוי גודמן: קודם כל, אם אני נותנת לכיתה, אכן אני צריכה לתת לכל הכיתה.

רעיה לוי גודמן: אני יכולה כמובן לאבחן את מי הילדים בפיגור קל, אני חושבת שלא יהיה נכון מקצועית, להוציא אותם בהכרח לכיתת פיגור.

אלכס מילר: מתי, לאחרונה, עשיתם את הבדיקה במשרד החינוך, מבחינת התוספות לסוגיות שונות של לקויי הלמידה, של האוטיזם, של פיגור קל, איפה כן צריך ואיפה לא צריך.

אלכס מילר: כי אם את אומרת לי היום שאת לא חושבת מקצועית, מתי מקצועית הנושא הזה נבדק, ששם צריך ופה לא.

רעיה לוי גודמן: אני אגיד שאנחנו נדרשנו עד כה לעשות בדיקה רק לגבי הלקויות הקשות, בעקבות בקשות של גם מהכנסת וגם מהשר עבור הלקויות הקשות לבחון את השוואת השירותים ללקויות קשות, בהשוואה לאוטיזם ולא נדרשנו עד כה לעשות בדיקות לגבי לקויי הלמידה והפיגור הקל.

אלכס מילר: אז איך את קובעת מקצועית שזה יהיה מקצועית לא נכון להבדיל אותם?

רעיה לוי גודמן: סליחה, אני לא אמרתי לא נכון ואמרתי שמשרד החינוך ישמח לכל תוספת שתאפשר לו לסייע.

רעיה לוי גודמן: אמרתי שמשרד החינוך צריך לעשות תעדוף מקצועי, הוא יעשה תעדוף מקצועי ללקויות השנות.

אלכס מילר: בואי נחזור קצת אחורה.

אלכס מילר: תראו, יש כרגע ארבע, כמה אמרת, אלף כיתות?

רעיה לוי גודמן: 4,865 כיתות.

אלכס מילר: בתוך 4,800 כיתות, יש 10,000 ילדים עם פיגור קל.

רעיה לוי גודמן: OK.

אלכס מילר: הטענה שכרגע מעלים אותה, זה טענה שיש צורך בהשוואה של כמה הטעות, איך שתקראו לזה, לאותם הילדים, לילדים שיש להם פיגור קשה יותר.

אלכס מילר: השאלה שנשאלה על-ידי חברת הכנסת וילף, כמה זה יעלה לאותם 10,000.

אלכס מילר: השאלה שנשאלה על-ידי יושב-ראש הוועדה, מתי היתה בדיקה מקצועית, עד כמה בעצם יש צורך, בהשוואה של אותם התנאים לילדים עם פיגור קל לילדים עם פיגור קשה יותר, והאם בעצם ניתנת אפשרות היום, וכמה זה יעלה.

אלכס מילר: כי כשאת מתייחסת לכלל הכיתות, כמובן שהמספרים הם בשמיים.

אלכס מילר: כשאת מתייחסת ולוקחת בעצם את העניין הזה, לפי מה שאני הבנתי שלא היתה איזה שהיא ועדה שבחנה את זה בצורה יותר מקצועית, כי התעסקתם באוטיזם ולא בפיגור קל.

אלכס מילר: אז השאלה באמת, כמה בסופו של דבר זה יעלה.

אלכס מילר: אז אנחנו לוקחים את 10,000..

סיגל פרץ יהלומי: אדוני היושב-ראש, אני יכולה משפט?

סיגל פרץ יהלומי: כי זה לא 10,000 אפילו.

סיגל פרץ יהלומי: אם אפשר לדייק את זה?

אלכס מילר: פלוס-מינוס.

סיגל פרץ יהלומי: זה מאוד משמעותי לסכומים.

אלכס מילר: אני רוצה קודם כל שיבינו במשרד החינוך על מה אנחנו מדברים כאן ואת המספרים אתם תקבלו זכות דיבור, אל תדאגי.

אלכס מילר: את הבנת?

רעיה לוי גודמן: אני הבנתי.

רעיה לוי גודמן: אני חושבת שאנחנו יכולים כולנו, אנחנו מדברים על 10,000 תלמידים בכיתות למידה בממוצע, בממוצע, בין שמונה לעשרה, 12 תלמידים בכיתה, נאמר ממוצע של עשרה תלמידים לכיתה, אנחנו יכולים לדבר על 1,000 כיתות, 1,000 כיתות כפול 5,500 פלוס עלות סייעת.

רעיה לוי גודמן: אבל חשוב לי כן להדגיש את הצד המקצועי והצד המקצועי אומר שהכיתות האלה הן כיתות שאינן מזוהות באופן מובהק עם תלמידים עם פיגור קל בלב ולכן, אני חושבת שלפרק את הכיתות האלה, כתפישה מקצועית, בין הפיגור הקל ללקויי הלמידה, זה פגיעה בתלמידים עם הפיגור הקל.

עפו אגבאריה: אני לא מבין מה הפגיעה.

עפו אגבאריה: אולי נשים את כולם באותו סל ואז להעלות את המחיר בצורה כזו, כדי להגן על העניין?

עפו אגבאריה: לא רלוונטי.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: השאלה שנשאלת, כאשר אתם עשיתם את הבדיקה עם אותם הילדים שמקבלים בעצם את התוספות בגלל אוטיזם, אתם עשיתם בדיקה והמשרד, על-ידי בדיקה מקצועית, קבע שהם צריכים לקבל א', ב', ג', ד'.

אלכס מילר: מקבלים.

אלכס מילר: באותן הכיתות יש ילדים עם פיגור קל.

אלכס מילר: הם מקבלים בדיוק מה שמקבלים אותם הילדים האוטיסטים.

אלכס מילר: אם את אומרת שאת לא רוצה לפרק את הכיתה, שבתוך 4,000 אז זה מקבלים אותו דבר.

אלכס מילר: אם אני עכשיו בא ואני אומר שאני מוסיף עוד כמה שעות לכל תלמיד עם פיגור קל, אז את תצטרכי עכשיו לחשוב איך את לוקחת חמישה תלמידים בתוך כיתה של 12 תלמידים ומוסיפה להם עוד שעות לימודים.

אלכס מילר: זה בעצם מה שקורה, כי בעצם יש היום כיתה אחת שיש כמה ילדים מכל מיני סוגים שנמצאים שם ומה שהם נותנים זה מה שהם מקבלים.

אלכס מילר: מה שאתם נותנים, זה מה שהם מקבלים.

אלכס מילר: בעצם, השאלה שנשאלת, עד כמה היתה בדיקה, עד כמה היתה בדיקה בכל מה שקשור לפיגור קל, מבחינת מה הם צריכים לקבל ולא הכנסה אוטומאטית לכיתות של ילדים אוטיסטים, ממול מה שהם מקבלים לפי הוועדה שקבעה אצלכם מה הם צריכים לקבל ושם גם נמצאים ילדים עם פיגור קל.

רעיה לוי גודמן: סליחה, אני מוכרחה לעשות סדר.

רעיה לוי גודמן: ילדים אוטיסטים לא נמצאים בכיתות של פיגור קל.

רעיה לוי גודמן: ילדים של פיגור קל נמשכים כלפי מעלה לכיתות לקויי למידה, לצורך אפשרות.

קריאה: אבל יש ילדים עם פיגור קל שהם בבית-ספר רגיל.

רעיה לוי גודמן: אני לא מצליחה לענות וחבל.

קריאה: את אומרת דברים לא נכונים.

אלכס מילר: סליחה, סליחה.

אלכס מילר: בבקשה.

אלכס מילר: עוד פעם.

רעיה לוי גודמן: אני אחזור ואמשיך.

רעיה לוי גודמן: ילדים אוטיסטים שזקוקים לכיתות קטנות לתלמידים אוטיסטים, נמצאים בכיתות לאוטיסטים.

רעיה לוי גודמן: מקבלים סל שירותים כפי שנקבע עבור תלמידים אוטיסטים.

רעיה לוי גודמן: תלמידים עם פיגור קל נמצאים, חלקם, בכיתות של פיגור קל, וחלקם בכיתות עם לקויי למידה.

רעיה לוי גודמן: מה שאני אומרת ואני מבקשת לומר, באחריות מלאה, זה שההחלטה לשים את התלמידים עם הפיגור הקל בכיתת לקויי למידה בתוך בתי-ספר רגילים, היא מתוך תפישה של מסוגלות ושל יכולת להשתלב בקהילה וזאת משאת נפשנו, ולכן שם אנחנו משקיעים.

רעיה לוי גודמן: לא נערכה ועדה ולא נעשתה בדיקה לגבי צרכים נוספים של הפיגור הקל, כי לא נדרשנו לזה כרגע.

רעיה לוי גודמן: נדרשנו לעשות בדיקה לגבי הפיגור הבינוני המורכב, ולגבי האוטיסטים בתפקוד הגבוה.

אלכס מילר: הבדיקה לנושא של פיגור בינוני, מתי היא מסתיימת?

רעיה לוי גודמן: להערכתי – בשבועות הקרובים.

אלכס מילר: תנו לי להבין אני פשוט בא מתחום קצת אחר בחיים.

אלכס מילר: אבל אותם אנשים שנותנים את המסקנות שלהם בכל הנושא של פיגור בינוני, יש אנשים אחרים שהמומחיות שלהם בפיגור קל או שזה אותם אנשים?

רעיה לוי גודמן: לא, לא בהכרח.

רעיה לוי גודמן: היום באגף לחינוך מיוחד יש שתי מפקחות שונות, מפקחת אחת שאחראית על אוכלוסיית הפיגור, מפקחת אחרת שאחראית על אוכלוסיית האוטיזם, זה לא אותה מפקחת, אבל אנחנו עובדים בצוות.

אלכס מילר: תראו, רבותיי – המפקחות, עם כל הכבוד, הן לא בעצם היחידים שנמצאים בוועדה.

אלכס מילר: בוועדה נמצאים אנשים שקשורים לרפואה, אנשים שקשורים לכל התחומים שאמורים לתת מסקנות.

אלכס מילר: אם אנחנו עכשיו נבקש מכם לעשות גם אבחנה, גם של עניין של פיגור קל.

אלכס מילר: האם לוועדה שמתעסקת, שבאה לתת מסקנות לפיגור בינוני, יכולה לתת את המסקנות גם בנושא הזה?

רעיה לוי גודמן: אנחנו יכולים להקים ועדה שתבדוק.

אלכס מילר: לא צריך להקים ועדות.

רעיה לוי גודמן: ספציפית, לעניין הזה.

אלכס מילר: לא צריך להקים ועדה.

אלכס מילר: אותה ועדה.

רעיה לוי גודמן: הוועדה שקמה אד הוק היא ועדה שנועדה לבדוק את אורך יום הלימודים ללקויות הקשות.

רעיה לוי גודמן: לא ללקויות הקלות.

רעיה לוי גודמן: מה שאני שומעת מכבודו, שיש ציפייה או בקשה, שאנחנו נקים ועדה שנבדוק גם את הלקויות הקלות.

אלכס מילר: כמות הוועדות שיש לכם היא פשוט, מה שאני מבקש, כמו שעשיתם.

עפו אגבאריה: כאשר רוצים לקבור משהו, אז ממנים ועדה.

אלכס מילר: חבר הכנסת אגבאריה, תן לי.

אלכס מילר: כמו שאתם עשיתם בדיקה מקיפה בכל מה שקשור לילדים אוטיסטים, אנחנו אומרים, מהדברים שעלו כאן גם על-ידי המחקר, גם על-ידי חברי כנסת וגם בעצם מהמצב שנוצר, שחלק מהילדים עם פיגור קל נמצאים בכיתות לפיגור קל, חלק מהילדים נמצאים בכיתות עם לקויי הלמידה.

אלכס מילר: הצרכים, יכול להיות שהם אותם צרכים, יכול להיות שהם צרכים שונים.

אלכס מילר: אני רוצה פשוט לדעת, עד כמה נעשתה בדיקה בכל מה שקשור לצרכים.

אלכס מילר: אם נעשתה בדיקה והבדיקה מקצועית, אנחנו יכולים לקבל מסקנות ולראות שאותם צרכים וזה מה שמשרד החינוך תקצב לכל העניין הזה ועם זה נצטרך לחיות.

אלכס מילר: אבל אם לא נעשתה הבדיקה ואם יוצאים פה מנקודת הנחה שכנראה שזה זהה, אז בסופו של דבר אנחנו מגיעים למצב שיש פה שלושה חברי כנסת שמגישים הצעות לדיון מהיר, שיש לנו פה מחקר, שיש לנו פה אורחים מכובדים שמגיעים עם הטענות ובסופו של דבר אנחנו נכנסים למשהו שבעצם נמצא במסגרת של אי-ודאות.

אלכס מילר: אז קודם כל, אני כן, אנחנו, אמנם אנחנו עשינו את הישיבה הזאת במסגרת תקנון הכנסת, והקצינו כך איזה שעה, אז אני כן אעשה פה ישיבה הרבה יותר מסודרת ונקצה לזה זמן יותר ארוך.

אלכס מילר: אבל אני כבר אומר לכם, אי-אפשר לעשות את זה בצורה כזאת.

אלכס מילר: אי-אפשר לצאת מנקודת הנחה שיכול להיות שהצרכים הם אותם צרכים.

אלכס מילר: אז צריך לבדוק את זה בצורה מקצועית.

אלכס מילר: ואם יש ועדה שכבר מתעסקת ויושבת, לא צריך להרכיב עכשיו מישהו חדש.

אלכס מילר: ואני יכול להתערב אתך שבסופו של דבר, אם תרצו להרכיב ועדה לבחינה של כל נושא של פיגור קל, זה יהיו אותם אנשים.

אלכס מילר: אותם אנשים.

אלכס מילר: אז פשוט לבוא ולתת להם את הפרמטר הנוסף, מהבדיקה, שייתנו את המסקנות ותאמינו לי שזה גם יגבה אתכם, אבל יכול להיות שזה גם ייתן איזו שהיא ראייה חדשה לכל מה שקורה בתחום הזה.

אלכס מילר: לפי מה שאני שמעתי ממך, אתם התעסקתם בסוגיה מסוימת, סיימתם עם הסוגיה הזאת, הלכתם בתקצוב, הלכתם בהשקעה, הארכתם, קיצרתם, זה בסדר.

אלכס מילר: התחלתם להתעסק בסוגיה השנייה.

אלכס מילר: אבל למה להפריד?

אלכס מילר: כאשר אתם הקמתם ועדה, אז תעשו ועדה לבדיקה לכל מה שקשור לפיגור, ולא משנה אם זה קל, בינוני או קשה, לעשות דו"ח שהוא מפורט, לכל אותם הנושאים ופשוט לצאת לדרך.

אלכס מילר: ואם יש צורך בתקצוב נוסף, אם יש צורך בהשקעה – אז בבקשה.

אלכס מילר: יש לכם את כנסת ישראל, תבואו ותגידו – רבותיי, יש לנו פה חוסר, אחרי בדיקה מקצועית שנעשתה במשרד החינוך, אנחנו פונים גם אליכם.

אלכס מילר: כמובן שגם שר החינוך לוקח על עצמו להוביל את העניין הזה וגם אתם כחברי כנסת.

אלכס מילר: אבל אנחנו לא יכולים להתייחס לטענות, כי הטענות שעולות כאן, הן חלק, הגדול מהן, הן עולות מהלב של ההורים ואנחנו מכירים את זה.

אלכס מילר: חלק עולה מהכתבות שאנחנו רואים בתקשורת.

אלכס מילר: כמובן חברי הכנסת.

אלכס מילר: אבל אנחנו בסופו של דבר צריכים גם עמדה מקצועית סופית בכל הנושא הזה.

אלכס מילר: ועדה, אני לא רואה את זה בצורה מפורטת.

אלכס מילר: יש לנו את סיגל פרץ יהלומי, מנכ"לית אקי"ם.

אלכס מילר: בבקשה.

סיגל פרץ יהלומי: תודה.

סיגל פרץ יהלומי: אדוני היושב-ראש, חברת הכנסת עינת וילף, חברי הכנסת, ועדת החינוך.

סיגל פרץ יהלומי: אקי"ם בזמנו פנתה, לפני כמה וכמה חודשים, לחברת הכנסת עינת וילף לבקש את המחקר של מכון המחקר של הכנסת, כאשר ידענו ושמענו המון המון תלונות מההורים שזרמו לאקי"ם, כי ארגון הורים לאנשים עם פיגור שכלי, בעצם על אפליה לרעה של ילדיהם.

סיגל פרץ יהלומי: לא רק אפליה של ילדים עם פיגור קל ובינוני לעומת ילדים עם פיגור קשה, אלא כל הספקטרום של הפיגור, לעומת ילדים עם מוגבלות אחרת.

סיגל פרץ יהלומי: אנחנו רוצים באמת בהזדמנות הזו להגיד תודה רבה לחברת הכנסת עינת וילף שבאמת מלווה אותנו בחודשים הללו יחד עם מכון המחקר המצוין, עם הנתונים.

סיגל פרץ יהלומי: לא ידענו עד כמה עומק האפליה.

סיגל פרץ יהלומי: לפני שניכנס פנימה למספרים ובאמת לחדד ולדייק אותם, אני רוצה להפנות את תשומת לבנו למדינות המפותחות בעולם, אנחנו חברים ב- OECD והגיע הזמן שננהג בהתאם.

סיגל פרץ יהלומי: בכל העולם המתקדם, אין אבחנה, אדוני היושב-ראש, אין אבחנה בין פיגור קל, בינוני וקשה.

סיגל פרץ יהלומי: אין אבחנה בין פיגור לאוטיזם.

סיגל פרץ יהלומי: אין אבחנה הזו.

סיגל פרץ יהלומי: המשמעות היא שילדים במדינות מפותחות, אני אפילו לא מדברת על ההכלה.

אלכס מילר: השאלה כמה הם מקבלים, בסופו של דבר.

סיגל פרץ יהלומי: אני אומר.

אלכס מילר: יש הבדל בין להגיד שכולם שווים ולתת את המינימום, לבין להגיד שיש פה דרג מסוים שצריך להשקיע יותר, ואז להשקיע ואז אחר-כך לבוא ולהגיד – הנה, בבקשה.

סיגל פרץ יהלומי: אני מדברת על כיתות של 25 ילדים, בבתי-ספר, בחינוך נגיד בגרמניה, כאשר חמישה מהם הם ילדים עם מוגבלויות, כשהם ב- Inclusion מלא עם סייעת צמודה לחמישה שיוצאים בחלק מהשיעורים לשתי כיתות נפרדות.

סיגל פרץ יהלומי: אני מדברת על קדמה, אני מדברת על חברה שלא עושה הפרדה בין מערכת חינוך מיוחד למערכת חינוך רגילה אלא מאחדת אותם ומקציבה מה שקוראים בעולם Don’t dump them, include them.

סיגל פרץ יהלומי: אתה לא זורק אותם.

אלכס מילר: במחקר נעשתה השוואה למדינות אחרות בעולם?

קריאה: יש פה שני נציגים שהיו בשבוע שעבר בגרמניה, שישמחו לספר.

קריאה: אני חושבת שכדאי שתספרו.

אלכס מילר: רבותיי, אפשר תמיד לקחת בפינצטה.

אלכס מילר: אני גם יכול לנסוע לסינגפור ולהראות איך מלמדים שם מתמטיקה.

אלכס מילר: אני אשמח שלישיבה הבאה נעשה כאן, תעשו איזו שהיא השוואה מבחינת ההשקעה, באחוזים, מתלמיד רגיל במערכת החינוך, אל מול תלמיד עם צרכים מיוחדים, באחוזים, כמה יש השקעה ואם קיימת חלוקה כמו שקיימת אצלנו בארץ, גם במדינות, לקחת מדגם של כמה מדינות מפותחות ב- OECD שאנחנו כל-כך אוהבים להשוות את עצמנו למדינות אחרות ולעשות את זה בישיבה הבאה.

אלכס מילר: בבקשה.

סיגל פרץ יהלומי: לא בכל אנחנו רוצים לדמות להם, אבל בדברים הטובים.

סיגל פרץ יהלומי: שני המאבקים המרכזיים של אקי"ם במסגרת, בנושא החינוך, הם באמת הנושא של העלאת השירותים, רמת השירותים שתכף אני אתייחס ונושא של ה- Inclusion, של ההכלה של מערכת החינוך המיוחד לחינוך הרגיל, שלשם אנחנו עוד רחוקים, ואפילו את זה, את הנושא הזה, אני לא מעלה על השולחן כרגע.

סיגל פרץ יהלומי: אבל אם אנחנו נכנסים לנושא השוואת השירותים.

סיגל פרץ יהלומי: אנחנו מדברים, ואני רוצה לדייק במספרים.

סיגל פרץ יהלומי: אנחנו מדברים על 9,900 ילדים עם פיגור שכלי במערכת החינוך, בחלוקה הבאה, ואני רוצה לעשות את ההבחנה, רעיה, עם לקויי הלמידה, כי הם לא רלוונטיים לדיון הזה.

סיגל פרץ יהלומי: אנחנו מדברים כך: על 2,794 ילדים עם פיגור בינוני, 2,386 עם פיגור קל, 2,347 פיגור בינוני מורכב ו- 2,195 עם פיגור קשה.

סיגל פרץ יהלומי: 9,900 סך-הכל, כאשר הם, אני מדברת רק על ילדים שנמצאים במערכות חינוך מיוחד, אקסקלוסיביות, לא האינקלודיות, לא אלה שמעורבבות עם עוד לקויות אחרות ועם לקויות למידה, לא, לא.

סיגל פרץ יהלומי: רק על כיתות פיגור קל.

סיגל פרץ יהלומי: הן אלה שאנחנו מדברים על האפליה שלהן.

סיגל פרץ יהלומי: אדוני היושב-ראש מילר, חשוב לי לציין, אקי"ם לא תרצה לראות פגיעה באוטיזם, חד משמעי לא.

סיגל פרץ יהלומי: אסור את זה שהפיגור חולק לקל, בינוני וקשה, אז בגלל שאצלנו לחלק לאוטיזם.

אלכס מילר: אני אגיד לך, גברתי, מה החשש שלי.

אלכס מילר: כמו שאני מכיר את המערכות.

אלכס מילר: בסופו של דבר, יש איזה שהוא סל, יש איזו שהיא קופה.

אלכס מילר: יש תקנה שמתוקצבת ב- X כסף.

אלכס מילר: ואז יכול להיווצר מצב שחברי הכנסת כאן המכובדים, יקדמו הצעת חוק והחוק יקבע שבעצם יש רק התייחסות אחת ולא כמו שציינת, מחולקת לארבע, נכון?

אלכס מילר: ואז ייקחו את התקנה הזאת ויחלקו אותה פשוט, לכולם אותו דבר.

אלכס מילר: תראו, אנחנו לא חיים באיזה שהוא עולם מנותק מהמציאות.

אלכס מילר: המציאות שלנו היא אמנם קשה, אבל זו המציאות וצריך ללמוד איך לחיות אתה.

אלכס מילר: המציאות אומרת דבר כזה – יש תקציב של מדינה.

אלכס מילר: התקציב נקבע פעם בשנה, פעם בשנתיים עכשיו, וזה מה שיש.

אלכס מילר: אם תהיה כוונה וצריך להיות מאוד זהירים עם הנושאים האלו, ולא לקפוץ ישר.

אלכס מילר: אם תהיה כוונה ואנחנו נדבר עם השר גם על הנושא הזה, של יכולת לתוספת תקציבית, תאמיני לי, אני מסכים אתך שהתוספת תקציבית שיגיע ולאחר הבדיקה שתעשו ויהיה שיהיה צורך, התוספת התקציבית אנחנו נזרים בדיוק לאותם המקומות איפה שיש את האפליה שאת מתכוונת.

אלכס מילר: אבל שחס וחלילה לא ייווצר מצב שיגידו לנו – מה אתם רוצים מאיתנו?

אלכס מילר: ביקשתם להשוות – השווינו, הכסף, זה מה שיש.

אלכס מילר: אבל זה מה שיש.

סיגל פרץ יהלומי: זה אנחנו לא נסכים.

סיגל פרץ יהלומי: אם אני רוצה לדייק במספרים, המספרים הם כל-כך, כל-כך קטנים יותר.

עפו אגבאריה: על זה צריך להילחם.

אלכס מילר: בסדר, אם חבר הכנסת עפו אגבאריה מכיר איזה שהוא מקור תקציבי חדש.

סיגל פרץ יהלומי: היושב-ראש מילר, אנחנו מדברים על תקציבים קטנים.

עפו אגבאריה: בשביל זה יש ועדה.

אלכס מילר: הוועדה לא מחזיקה בתקציבים.

סיגל פרץ יהלומי: היושב-ראש מילר, אנחנו מדברים על תקציבים קטנים מאוד.

אורי מקלב: עדיין אין תקציב.

אורי מקלב: צריך להיות מחולק בשוויוניות.

אלכס מילר: אז בגלל זה אני אומר.

אלכס מילר: אתה לא יכול, תקשיב, חבר הכנסת מקלב.

אורי מקלב: ההורים מרגישים שזה מפריע.

אלכס מילר: אתה, ברגע שאתה עכשיו תיקח את אותו תקציב ותשווה, אתה תוריד מלמעלה.

אלכס מילר: כי אין מה לעשות, כי בסופו של דבר מישהו יצטרך לוותר על משהו.

אלכס מילר: יהיה צמצום.

אלכס מילר: אז יהיו כיתות יותר גדולות.

אורי מקלב: אבל תמיד ימלאו יותר מהר תקציב שחסר לכולם, מאשר לסקטור אחד יותר ולסקטור אחד פחות.

אלכס מילר: כרגע, העלות של העניין הזה, רק של העניין הזה, זה קרוב ל- 80, 90 מיליון שקל.

סיגל פרץ יהלומי: לא לא לא, סליחה, סליחה, בבקשה תתנו לי להציג את המספרים, הם אחרים.

אלכס מילר: בבקשה.

סיגל פרץ יהלומי: הם אחרים.

סיגל פרץ יהלומי: כאשר אנחנו מדברים על 9,900 התלמידים הללו, הפיגור הקשה כבר מקבל את הפרא-רפואי המקסימאלי ואת יום הלימודים הארוך, הם לא צריכים.

סיגל פרץ יהלומי: אתה גורע אותם מה- 10,000.

אלכס מילר: אז גרענו 2,500 נשארו עם 7,500.

סיגל פרץ יהלומי: אני אתן את המספר.

סיגל פרץ יהלומי: אנחנו מסתכלים על הנתונים של מכון המחקר שמדבר על 98,000, עלות ילד אוטיסט בבית-ספר בחינוך מיוחד, לעומת ילד עם פיגור בינוני – 58,500, וילד עם פיגור שכלי קל – 44,820.

סיגל פרץ יהלומי: אם אנחנו רק עושים את ההשוואה של הבינוני והקל, כלפי מעלה לאוטיזם ומשווים את לקויות הלמידה, אנחנו מדברים על כ- 32 מיליון שקלים.

סיגל פרץ יהלומי: עם כל הכבוד, זה באמת, מדינת ישראל, עם כל בעיות הביטחון, אנחנו יודעים.

עפו אגבאריה: אז זה לא 240.

סיגל פרץ יהלומי: אנחנו רחוקים רחוקים רחוקים מהמספר הזה.

סיגל פרץ יהלומי: זה המקסימום ואתה יודע מה?

סיגל פרץ יהלומי: אנחנו חושבים שאפילו זה יהיה יותר קל, אחרת.

סיגל פרץ יהלומי: זה לגבי המספרים.

סיגל פרץ יהלומי: עכשיו קצת מילה על הצרכים, אדוני היושב-ראש.

סיגל פרץ יהלומי: אנחנו מדברים על צרכים.

סיגל פרץ יהלומי: אמרה חברת הכנסת וילף, שבקיאה בחינוך היטב.

אלכס מילר: כרגע ה- 32 זה להעלות את שני התחתונים לאמצע, נכון?

סיגל פרץ יהלומי: לא, להשוות.

ויויאן אזרן: איך למעלה, סיגל?

ויויאן אזרן: את טועה.

סיגל פרץ יהלומי: אני לא טועה, עשינו את החישוב.

ויויאן אזרן: לא למעלה.

ויויאן אזרן: את עוד לא משווה את הפיגור הבינוני לחמש.

ויויאן אזרן: אז את רוצה להשוות את הפיגור הקל?

סיגל פרץ יהלומי: אני כן רוצה להשוות את זה לחמש.

סיגל פרץ יהלומי: למה לא? זה מה שאני רוצה להשוות.

סיגל פרץ יהלומי: אני לא רוצה שכמו הפיגור הקשה, הם יהיו עד שש או שבע.

סיגל פרץ יהלומי: אני רוצה להשוות לאוטיזם, להכי גבוה מבחינת הלקויות האחרות.

סיגל פרץ יהלומי: הפיגור הקשה נשאר בשלו, לא נוגעת בו.

סיגל פרץ יהלומי: זה הרעיון.

סיגל פרץ יהלומי: זה בעצם הרעיון.

רעיה לוי גודמן: ומתי תלמיד עם פיגור קל ישתלב בקהילה, אם תחזיקי אותו בבית-ספר עד חמש?

סיגל פרץ יהלומי: אז בואו נדבר על השעות האלה.

סיגל פרץ יהלומי: מבחינתנו, זה כאן אני מדברת על נושא הצרכים.

סיגל פרץ יהלומי: כאן הגענו לנושא הצרכים.

יהודית גידלי: כמה תלמידים את מדברת על קל ובינוני?

סיגל פרץ יהלומי: יש לנו את זה כאן במחקר של הכנסת, גם אצלנו נמצאים המספרים.

סיגל פרץ יהלומי: 2,794 בבינוני, בקל – 2,386 ובבינוני מורכב, 2,347, שחלקם אגב מקבלים כמו הקשה וחלקם לא.

סיגל פרץ יהלומי: צריך אותם לפצל, את הרובריקה השלישית.

סיגל פרץ יהלומי: הצרכים.

סיגל פרץ יהלומי: אנחנו מדברים על פיגור קל, שאנחנו יודעים, אנחנו מדברים הרי על שלוש אפליות מרכזיות – על שעות פרא-רפואיות, וכולנו יודעים מה שעה פרא-רפואית עושה לילד עם פיגור קל.

סיגל פרץ יהלומי: היא יכולה להפוך אותו לאזרח עובד בשוק העבודה החופשי, אם אנחנו משקיעים בו את שעות הפרא-רפואיות הראויות בשעות, כשהוא ילד צעיר ורך, כשהוא בגיל הרך שלו.

סיגל פרץ יהלומי: יש לנו את יום הלימודים הארוך, שאמרה נכון רעיה, לגבי שילובו בקהילה, אז מתי אני משלמת ולכן שעות התוספת האלה צריכות להיות עם החשיבה של שעות שילוב בקהילה ויש לנו את נושא ההסעות והנושא האחרון – המטפחים, שלא הזכרנו על זה מילה כאן.

סיגל פרץ יהלומי: וזה לא תקציב חינוך, זה תקציב רווחה, אבל הוא חלק, הוא היינו-הך מהוועדה, מבחינתנו.

סיגל פרץ יהלומי: 3,000 ילדים עם מוגבלויות אחרות קיבלו שעות טיפוח.

סיגל פרץ יהלומי: כלומר, מטפחת מגיעה הביתה, עוזרת לו יום בשבוע אחר-הצהריים, מפנה את האימא להתעסק עם יתר הילדים הנורמטיביים שלה ועוזרת מאוד למשפחה.

סיגל פרץ יהלומי: 3,000 ילדים אוטיסטים על-פי המחקר קיבלו, ורק 400 ילדים עם פיגור קיבלו את זה השנה.

סיגל פרץ יהלומי: גם זה מאוד משמעותי להכניס לסל, זה ארבע נקודות האפליה המרכזיות שהמחקר מציג.

סיגל פרץ יהלומי: כשאנחנו מדברים על הצרכים, אנחנו אומרים כך: אנחנו אומרים – לא רק שהמדינה, עזוב את הרמה המוסרית שוודאי ובוודאי שכולנו צריכים לטפח אותם ולמצות את הפוטנציאל שלהם, שהוא מאוד מאוד גבוה ורק אם נשקיע נצליח לעשות את זה.

סיגל פרץ יהלומי: מבחינה כלכלית הדבר ישתלם למדינה כי אנחנו נצליח להצמיח ממערכת החינוך המיוחד אנשים עצמאיים יותר, שיוכלו להשתלב בשוק העבודה החופשי ולאו דווקא במעשים ובמפעלים מוגנים, שהמדינה צריכה לסבסד ולממן.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: בבקשה, חבר הכנסת.

סיגל פרץ יהלומי: משפט אחד על המגזר הערבי והחרדי.

סיגל פרץ יהלומי: אקי"ם, שמפעילה 76 יישובים, 60 סניפים, כאשר עשרה מהם במגזר הערבי ויש לנו גם נציג במגזר החרדי, רואה את הצורך האקוטי הזה, בעיקר ולא רק, כמובן, בכל הארץ, אבל הרבה מאוד במגזר הערבי והחרדי, מכיוון שהתוספות האלה מאוד יסייעו למשפחות.

סיגל פרץ יהלומי: בדיוק אותן משפחות שסובלות ממה שנקרא גם ממצב סוציו אקונומי נמוך, ומבחינתנו זה מאוד מאוד משמעותי שתעזרו לאוכלוסייה שאתם מייצגים.

אלכס מילר: תודה.

עפו אגבאריה: קודם כל, אני מתנצל שחבר הכנסת ברכה מהמציעים לא הגיע.

יהודית גידלי: יש לו בעיה אישית, הוא הודיע לי והודעתי ליושב-הראש.

עפו אגבאריה: אני לא בא מתחום החינוך אבל אני מסכים מאוד עם חברת הכנסת עינת וילף, אני בא מהצד השני, אני רופא.

עפו אגבאריה: אז אני מכיר את הצד השני של האנשים שזקוקים לשוויון הזה ולתת להם אולי קצת יותר תשומת לב.

עפו אגבאריה: בהמשך לדברים של עמותת אקי"ם, אני לא מזמן ביקרתי באיזה בית-ספר אצלנו באום אל פחם וזה בית-הספר היחיד בכל אזור המשולש, שמשרת כ- 150,000 תושבים, שיש שם איזה 80, 90 תלמידים ולצערי הרב, הם כמעט ולא מקבלים שום דבר מהדברים מה שאת מדברת.

עפו אגבאריה: זה הבניין הוא שכור, אפילו אין מגרש ואפילו אין וילונות, אין חימום, אין מיזוג וכל זה עדיין כשמשרד החינוך חנך את בית-הספר הזה לפני כשלוש שנים, ועד היום הבניין הזה קיים ובית-הספר הזה קיים.

עפו אגבאריה: למרות שהוא אוסף תלמידים מכל האזור.

עפו אגבאריה: אז אני מניח שמקרים כאלה יש בכל המקומות ולא רק באזור המשולש ואזור ואדי ערה.

עפו אגבאריה: לכן, אני חושב, שכאשר באים ומדברים ואני קודם כל, המחקר הציג את הדברים טוב מאוד, ומצד שני, הגברת רעיה ניפחה את המספרים בצורה כזו, בשביל כאילו לא לתת הפחדה לכולם, שהנה, אנחנו חורגים מהמסגרת ואנחנו לא יכולים לתת ויש כל-כך הרבה הוצאות.

עפו אגבאריה: אני חושב שזה סוג של טקטיקה מסוימת, שנוהג בדרך-כלל משרד האוצר ולא משרד החינוך.

עפו אגבאריה: אז באמת, חבל שאנחנו מסתכלים דווקא על האוכלוסייה הזו, מנקודת מבט כספית ובצורת הפחדה, בצורה כזו.

עפו אגבאריה: אני מאוד אשמח גם להצטרף להצעתה של חברת הכנסת עינת וילף, כדי באמת לעזור לאוכלוסייה הזו והאנשים האלה אולי הכי זקוקים לעזרה הזו, מכל הבחינות – גם מבחינה אנושית וגם, ככל שמשקיעים בהם בגיל הזה, במצב הזה, ככה פחות נשקיע בהם כשהם יהיו יותר גדולים.

עפו אגבאריה: תודה.

אלכס מילר: חבר הכנסת מקלב, בבקשה.

אורי מקלב: תודה רבה לך, אדוני היושב-ראש.

אורי מקלב: אני מודה לך על קיום הדיון.

אורי מקלב: אני לא חבר בוועדת החינוך, אבל בדיונים שאני משתתף אתך, בוועדת החינוך, כמה שאתה מגיע, לדבריך, מתחום אחר, אתה משקיע הרבה בנושא החינוך המיוחד.

אורי מקלב: רק לאחרונה ישבנו בנושא הסעות לילדי החינוך המיוחד, ילדים בעלי לקויות קלות מאוד, בין אם גני ילדים ובין אם זה בבתי-ספר, נאלצים ללכת קילומטרים ברגל, או באוטובוס, אם הם גרים במרחק שני קילומטר מבית-הספר או מגן הילדים, אז לא מגיעה להם כל הסעה ואתה באמת מנסה לקדם ועוד דברים של סייעות.

אורי מקלב: אבל אין ספק שהושקעו משאבים בסכומים, התקציב של החינוך המיוחד הוא תקציב לא קטן.

אורי מקלב: אבל אני כן חושב מה שיוצא מהדיון הזה, ואני רוצה באמת להודות לחברת הכנסת עינת וילף שביקשה את הדיון ואני הצטרפתי לדיון ואני מבין שארגונים אחרים, כמו אקי"ם, שיוזמים, ועוד ארגונים, מוסדות שנמצאים ופועלים כל הזמן בחינוך המיוחד והם נדרשים והם עומדים בין הצרכים, בין ההורים לבין מה שהתקציבים שיש להם ואנחנו עדים לכך, אנחנו עדים שכל הזמן יש לנו פניות של הורים שכאן הם במסגרת כזאת והמסגרות, גם אם יש היום התקדמות מול הילדים ומול החינוך המיוחד, מול ההורים ודאי שיש היום, יש חסר גדול מאוד.

אורי מקלב: אנשים היום, קשה להם להשתלב, עוד לפני הילד, להורים, בעבודה ובמקומות אחרים, כשיש להם ילד בחינוך מיוחד.

אורי מקלב: אנחנו עדיין לא עושים מספיק, אנחנו רואים את זה בכל הנושאים שאנחנו העלינו את זה, בין אם בחופשות, בין אם ביום לימודים ארוך.

אורי מקלב: אבל מה שמיוחד זה בולט, כשאנחנו היום משקיעים הרבה יותר בחינוך הרגיל, אנחנו מאריכים את יום הלימודים הארוך, אנחנו נותנים תוכנית אופק, כשמצד אחד, אם אנחנו רואים שבחינוך הרגיל אנחנו היום מתקדמים ואנחנו היום משאירים מאחור את החינוך המיוחד וזה, אני חושב שחשוב הדיון שאתה עושה כאן היום, באופן כללי, הגם שיש כאן דברים פרטיים.

אורי מקלב: עם הקידום ועם ההשקעות הרבות שאנחנו עושים היום בחינוך הרגיל, אסור לנו לשכוח, לגבי כל המגזרים וכל הלקויות שחסר, בחינוך המיוחד, וזה בולט היום מאוד.

אורי מקלב: אני לא אאריך למה זה נקרא הר סיני.

אורי מקלב: הר סיני שהשם שהוריד סיני בעולם, מה הוא עשה, הוא לא עשה שום דבר, בסך-הכל התורה.

אורי מקלב: בגלל שהוא הוריד, כשבונים בניין גבוה, כשיש בניין גבוה, כולם קוראים לו הבניין הגבוה.

אורי מקלב: ברגע שבונים על-ידו בניין יותר גבוה, מתחילים לקרוא להוא הבניין הנמוך.

אורי מקלב: הוא לא עשה שום דבר, מה, לא קרה שום דבר, אבל הוא נהפך.

אורי מקלב: מספיק שאתה עכשיו בונה בניין גבוה, אתה מתחיל לקרוא לבניין שעד עכשיו קראו לו הבניין הגבוה, אתה מתחיל לקרוא לו בניין נמוך ואנחנו לא רוצים שהחינוך המיוחד, זה מה שעכשיו הולך לקרות, לאור ההשקעות הרבות.

אורי מקלב: יש תקציבים, אבל עדיין, אין ביטחון.

אורי מקלב: ולכן כן צריכה להיות ועדה שתבדוק את זה.

אורי מקלב: החלוקה בתוך החינוך המיוחד, בתוך כל סוגי הלקויות, בתוך הפיגור, בתוך האוטיזם, לעשות איזה חלוקה יותר שוויונית.

אורי מקלב: יש הורים שמרגישים, מסתובבים בהרגשה, שמקפחים אותם לעומת סקטורים אחרים או לקויות אחרות בתוך החינוך המיוחד.

אורי מקלב: וזה הרגשה שמסתובבת ורק מתעצמת בתקופה, מתעצמת יותר ויותר וזה, אני חושב שאם אנחנו נגיע למסקנה הזאת ולהחלטה עוד לפני החוק, לעשות קצת סדר בדבר הזה, אני חושב שעשינו הרבה.

אורי מקלב: תודה.

אלכס מילר: תודה רבה, בית-ספר יובלים, בבקשה, גברתי.

עילית שמואלי: אני יושבת ראש ועד הורים בית-ספר יובלים.

עילית שמואלי: יש לנו 120 ילדים בעפולה עילית, של ילדי CP, מרותקים לכיסאות גלגלים, סיעודיים, הרבה מהם מאוד מאוד חכמים, מאוד חכמים.

עילית שמואלי: מבינים, לעתים מדברים, לעתים מדברים עם העיניים.

עילית שמואלי: קודם כל, אני חייבת להגיד משהו על בית-הספר.

עילית שמואלי: בתי-הספר של החינוך המיוחד עברו למצב שמבית-ספר למרכז תרומות עולמי.

עילית שמואלי: אני ממש, אני יודעת שוועדת החינוך של הכנסת, ככה קצת עקבתי, אתם מגיעים למועצה האזורית גלבוע מחר?

אלכס מילר: ביום ראשון.

עילית שמואלי: בעפולה עילית יש בית-ספר שגם המועצה האזורית גלבוע שולחת לשם ילדים נכים, זה כלל צפוני.

עילית שמואלי: כדאי מאוד להבין איך מתמודד מנהל, בחור מבריק.

עילית שמואלי: התפקיד שלו זה כמעט זהה לתפקיד של קשרי חוץ בתרומות במשרדי ממשלה.

עילית שמואלי: הוא כל היום בתרומות, בתרומות, בתרומות, כי אין לו כסף – לא לקנות, לא לתקן, לא להביא פרא רפואיים, לא להביא שום דבר.

עילית שמואלי: אני, כאימא, מרגישה כל-כך, כל-כך מושפלת, כי יש לי בת אחת בת 17, שלומדת בבית-ספר כדורי, היא מקבלת יום לימודים ארוך, עד ארבע.

עפו אגבאריה: ארוחה.

עילית שמואלי: עזוב את הארוחה, אתה יודע מה?

עילית שמואלי: אני אבשל לה.

עילית שמואלי: אבל אופק חדש ומורים משקיעים בה וחוג תקשורת והיא מצלמת ומה היא לא עושה, וזה מושקע והילדה השנייה שלי, שזה קטן, קטן לעומת, יש לה יכולות מדהימות.

עילית שמואלי: אבל מה?

עילית שמואלי: אין מה לתת לה.

עילית שמואלי: היא מגיעה לבית-הספר בשמונה ובשתיים ורבע כבר לתוך המסדרון, כי ההסעות מגיעות.

עילית שמואלי: בין זה לזה, שעה ארוחת בוקר, שעה ארוחת צהריים, תיקחו עוד את פעמיים ביום להחליף טיטולים, כשיש שתי סייעות על כל הכיתה של תשעה ילדים, מה הם הצליחו ללמוד?

עילית שמואלי: כלום.

עילית שמואלי: אתם יודעים מה זכינו?

עילית שמואלי: זכינו למשהו מדהים ממשרד החינוך.

עילית שמואלי: בית-ספר יובלים נכנס לאופק חדש.

עילית שמואלי: אני מאושרת.

עילית שמואלי: אתם יודעים במה זה עזר לי?

עילית שמואלי: בכלום.

עילית שמואלי: כי זה נשאר עד שתיים וחצי.

עילית שמואלי: אף אחד לא מכיר בחינוך המיוחד הזה.

עילית שמואלי: הילדים האלה בכלל, אף אחד לא דיבר, כולו מדובר בעוד 500 ילדים שאני מברכת את אקי"ם על הדיון הזה, אבל אנחנו פנינו למנכ"ל משרד החינוך ופנינו לשר החינוך – תדברו על הילדים שלנו.

עילית שמואלי: תדברו על ה- CP.

עילית שמואלי: הילדים האלה חכמים, עם כיסאות גלגלים, הם יכולים גם לצאת לעבוד מחר, בגיל 18 או 21.

עילית שמואלי: אבל אף אחד לא מדבר עליהם בכלל.

עילית שמואלי: אלה – תזרקו אותם.

עילית שמואלי: ואני, אני, מה שאני עושה, קודם כל, מהבוקר עד הלילה, אוספת תרומות למשעה שלוש שהיא מגיעה הביתה, עד עשר בלילה, איך אני נותנת לה בריכה, רכיבה, פיסיותרפיה, הליכון, אופניים, כל הדברים שאני יודעת שהם יקדמו אותה.

עילית שמואלי: אבל אתם יודעים מה היום הכי קשה של הבת שלי?

עילית שמואלי: כשמגיע ה- 8.8.

עילית שמואלי: ה- 10.8.

עילית שמואלי: הם יוצאים לשבועיים, של החופש הגדול.

עילית שמואלי: ואחרי שלושה ימים, היא משתגעת.

עילית שמואלי: היא מתחילה לחפש את המורה ומתחילה להגיד – איפה הילדים?

עילית שמואלי: איפה הילדים?

עילית שמואלי: איפה המורה?

עילית שמואלי: ואין לי מה להגיד.

עילית שמואלי: בשעה שלוש כשהיא באה הביתה ואחותה הגדולה באה בארבע, אז היא משלוש שואלת אותי – איפה נטלי?

עילית שמואלי: אימא, איפה נטלי?

עילית שמואלי: ומה אני אגיד לה?

עילית שמואלי: נטלי לומדת כי את יותר טיפשה והיא יותר חכמה?

עילית שמואלי: או מה, כי את פגועה ואת הבניין הנמוך, כמו שחבר הכנסת מקלב, והיא הבניין הגבוה?

עילית שמואלי: אני באמת מבקשת, מתחננת כאן בפני ועדת החינוך, חייבים לקיים דיון רציני מאוד במה שקשור לחינוך המיוחד.

עילית שמואלי: רציני מאוד.

אלכס מילר: אנחנו מקיימים דיונים על חינוך מיוחד בממוצע פעם בחודש.

עילית שמואלי: משרד החינוך לא מסכים בכלל להיפגש אתנו.

עילית שמואלי: לא מוכן לשמוע אותנו.

עילית שמואלי: CP זה מין משהו לא קיים.

עילית שמואלי: חבר הכנסת מילר, אני העברתי לך מכתב לפני יומיים.

רעיה לוי גודמן: אני רוצה להביע מחאתי לראשונה יש באגף לחינוך מיוחד מפקח שתפקידו לטפל באוכלוסייה הילדים עם הלקויות המוטוריות.

רעיה לוי גודמן: לא היתה פנייה שלא נענתה.

רעיה לוי גודמן: אני מאוד מבקשת, יש לנו הרבה דברים לעשות ועבודה רבה והזמן קצר.

אלכס מילר: סליחה, סליחה, לא אצלי.

אלכס מילר: אתם לא פותחים כאן עכשיו.

עילית שמואלי: אני לא מתייחסת לזה.

עילית שמואלי: אני העברתי גם בכתב, בנוגע להסעות, שהבת שלי בסכנת חיים בהסעה, הכל הכל, בבניין הנמוך.

עילית שמואלי: תרשו לנו.

עילית שמואלי: אני רק מבקשת, אל"ף, חבר הכנסת, בקשה אחת.

עילית שמואלי: גם ממך, עינת.

עילית שמואלי: תכניסו את ה- 500 ילדים של ה- CP לדיון הזה.

עילית שמואלי: אנחנו לא נמצאים פה.

אלכס מילר: גברתי, תהיי אתי רגע.

עילית שמואלי: אני אתך, אלכס.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: אנחנו נעבור על המכתב שלך, אנחנו נבדוק עם משרד החינוך מה נעשה בעניין.

אלכס מילר: אם יהיה צורך לעשות ישיבה מיוחדת בנושא הזה, אנחנו נבדוק את האפשרות ונעשה.

אלכס מילר: אם יכול לקבל תשובות לפני זה, אז אנחנו גם נעשה את זה.

אלכס מילר: תודה.

רעיה לוי גודמן: יש פה הורים שהגיעו מטבריה, שרשמנו אותם.

אלכס מילר: אני מצטער, אבל אנחנו ב- 12 צריכים לפתוח דיון.

אלכס מילר: משפט אחד, בקצרה.

רעיה לוי גודמן: כדי להדגיש את נושא הצרכים.

אלכס מילר: אתם רוצים שאנחנו גם נסכם, נכון?

אלכס מילר: קצר ולעניין, בבקשה.

אירית צרחי: אני מטבריה, אימא לשבעה ילדים, יש לי ילד בן עשר שלומד בחינוך מיוחד.

אירית צרחי: הילד שלי סובל מאפילפסיה ומפיגור.

אירית צרחי: הילד שלי מגיע הביתה בשעות הצהריים, ביחד עם האחים שלו.

אירית צרחי: מאז שהוא מגיע הביתה, היום שלי פשוט נעצר, אני צריכה להתפנות רק אליו, זה ילד שלא מודע לסכנות, זה ילד שמצריך שכל הזמן יהיה מישהו אתו, הוא לא מצליח להעסיק את עצמו, הוא לא מצליח לעשות דברים לבד, אני לא יכולה להתפנות לשום עיסוק אחר.

אירית צרחי: אין שום מסגרת אחר-הצהריים שיכולה להעסיק אותו.

אירית צרחי: אין לנו שום מסגרת שמעסיקה אותו.

אירית צרחי: אם זה בחופש, בחופשים, אני צריכה להיות סביבו כל היום.

אירית צרחי: זה ילד שלא יכול לצאת לטיולים, בגלל המצב הרפואי שלו.

אירית צרחי: כל פעם שקורה משהו, מזעיקים אותי לבית-הספר.

אירית צרחי: לפני כשבוע היה איזה שהוא אירוע וממש, אני עוזבת הכל ורצה אליו.

אירית צרחי: אין שום סייעת בבית-הספר שיכולה לתת לו מענה וכל היום שלנו, גם שלי וגם של בעלי, בעצם כל החיים, כל המשפחה סובבת סביב הילד הזה.

קריאה: כולל אי-יכולת לצאת לעבודה.

אירית צרחי: אי-יכולת לעבוד, המצב הכלכלי בבית הוא לא מצב שמזהיר פנים, בעל מפרנס יחיד הקשיים של אליה זה משהו שהפך להיות, זה פשוט, כאילו עצר לנו את החיים.

אירית צרחי: אנחנו לא יכולים להמשיך הלאה.

אירית צרחי: זה ילד שכאילו תקוע בתוך הבית, לא מצליחים להרים אותו.

אירית צרחי: לא מצליחים להזיז אותו מהמצב.

קריאה: זה ילד שאובחן פיגור בינוני עד שתיים וחצי.

קריאה: חשוב, בהמשך למה שדיברנו קודם.

אלכס מילר: רבותיי, תודה.

אריאל לינקר: אני רוצה רק לבקש בקשה אחת קצרה ובזה לסיים, סליחה.

אריאל לינקר: יש לי בן עם תסמונת דאון, הוא לומד בכיתה בבית-ספר שהוא מוגדר בית-ספר על פיגור קל, רב בעייתי, שסותר לגמרי את כל הנתונים שהועלו לצערי על-ידי משרד החינוך.

אריאל לינקר: אתה ביקשת ואני מאוד תומך בזה, בכך שמשרד החינוך יערוך עכשיו איזה שהוא מחקר לגבי הנושא של המסוגלות, באמת שהם באים לבדוק מה הצרכים של ילדים כאלה, ילדים כאלה וילדים כאלה.

אריאל לינקר: אם אפשר להנחות את משרד החינוך.

אריאל לינקר: יש כאן בעיה, כל אותם אנשים שקובעים את המדיניות, בין אם מדובר על הפסיכולוגים הראשיים בעיריות או במועצות או אנשי משרד החינוך, לצערי, לא בילו שתי דקות עם הילד שלי או עם הילד שלה או עם הילד שלה, עם אף אחד מאיתנו.

אריאל לינקר: הם ניזונים מתיאוריות שלמדו לפני 20 שנה באוניברסיטה, שלא פוגשות את המציאות בשטח.

אריאל לינקר: בבקשה, כשאתם עושים את הצעד הזה, תזמינו בבקשה הורים או תכריחו את האנשים האלה לצאת אל השטח, לפגוש את הילדים.

אריאל לינקר: אקי"ם תשמח לסייע, אני אשמח לסייע, כל מי שפה ישמח לסייע.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: רבותיי, ברשותכם.

אלכס מילר: אני רוצה לסכם.

אלכס מילר: קודם כל, אני מבקש ממשרד החינוך לעשות בדיקה מקיפה בכל מה שקשור לנושא של הפיגור.

אלכס מילר: לעשות בדיקה ולהביא לנו את המסקנות מבחינת הצרכים.

אלכס מילר: זה דבר ראשון.

אלכס מילר: אנחנו מבקשים מכם לעשות את זה במהרה, אם אפשר להכניס את העניין הזה גם לוועדה שכבר יושבת עכשיו על העניין שקשור לפיגור בינוני, להכניס גם את כל הנושא של הפיגורים, גם את הרמות התחתונות יותר לבדיקה בתוך הוועדה הזאת ואם אפשר להרחיב ולתת לנו מסקנות באופן כללי, כי היו פה התייחסויות לארבעה נושאים שעלו.

אלכס מילר: אני מקווה שרשמתם אותם.

אלכס מילר: יכול להיות שאפשר להשקיע במשהו שהוא הרבה יותר דחוף, אבל מפה צריך להיות עמדה מקצועית.

אלכס מילר: אני צריך לדעת מה בעצם המנגנון שלכם, כשהוא בדק וראה שיש צורך וחשיבות להכניס את זה לתוך המנגנון של ההשקעה.

אלכס מילר: זה דבר ראשון.

אלכס מילר: חברת הכנסת וילף, את בתחילת דברייך דיברת על הצעת חוק.

אלכס מילר: אני אמרתי לך שעם הצעת חוק צריך להיות מאוד זהירים, כי בסופו של דבר עלול לקרות מצב שאנחנו נשווה ויגידו לנו זה אותה עוגה ואז מלמעלה זה ירד.

אלכס מילר: אבל מה שכן אנחנו נעשה, אנחנו נעשה את זה בצורה כזו שאנחנו גם נקבע שבעצם תהיה תוספת תקציבית ואנחנו נשב כל אחד בדרכו, יש לנו פה יושב-ראש ועדת זכויות הילד, חבר הכנסת אורלב, אותי ואת חברת הכנסת וילף ואני מקווה מאוד שגם חברי כנסת אחרים יצטרפו בלחץ כזה או אחר, אנחנו נצליח למצוא דרך להביא הקצאה תקציבית.

אלכס מילר: אבל שוב, אנחנו ממש לא רוצים לעשות את זה דרך חקיקה כי זה הליך ארוך מאוד והתערבות בחקיקה בנושא הזה תגרום להתערבות בחקיקה לכל דבר אחר גם ואני חושב שגם משרד החינוך מסוגל לעשות את זה גם לבד.

אלכס מילר: אבל תביאו לנו מסקנות מקצועיות בכל אותם ארבעה נושאים.

קריאה: תוך כמה זמן?

אלכס מילר: תראו, יש את מגבלת הזמן שקבעתם לוועדה, של הנושא של הבינוני.

אלכס מילר: מתי בעצם זה צריך להסתיים, הוועדה הזאת, של הפיגור הבינוני?

עילית שמואלי: אדוני, אפשר לבקש שהוועדה תתייחס גם לילדים עם CP?

אלכס מילר: אני התייחסתי.

עילית שמואלי: אמרת פיגור, יש הבדל.

אלכס מילר: לא לא לא, רבותיי, זה לא קשור.

אלכס מילר: תקשיבו, אני אמרתי, אנחנו נבדוק את מה שאתם כתבתם.

אלכס מילר: אנחנו נבדוק את מה שאתם כתבתם, אנחנו נבדוק עם משרד החינוך את העניין הזה ואם יהיה צורך, אנחנו נעשה.

אלכס מילר: כמה זמן אתם הקצבתם לוועדה בקשר לפיגור בינוני?

רעיה לוי גודמן: אני מניחה שלכל היותר שלושה חודשים.

אלכס מילר: שלושה חודשים, אז אנחנו מבקשים מכם שתהיה גם התייחסות לשתי הרמות התחתונות בכל מה שהוועדה הזאת מתעסקת, זה דבר ראשון.

אלכס מילר: ודבר שני, תעדכנו אותנו אם יש אפשרות לבדיקה מקיפה בכל מה שקשור לנושא של ארבע רמות פיגור, בהשקעה עם העניין של הצרכים המיוחדים, לפיגור שהוא בעצם ברמות של א' ו- ב', ובהשוואתם לבינוני ואם יש גם אפשרות להעלות את זה עד למעלה.

אלכס מילר: תביאו לנו את כל המסקנות, אנחנו עם הישיבה הזאת סיימנו, אבל כמו שציינתי, אנחנו עוד נעשה כאן ישיבות.

אלכס מילר: על העניין הזה אנחנו נעשה ישיבת מעקב, אני מאמין, בקרוב למועד סיום הוועדה, אם זה בעוד חודשיים-שלושה ותהיו אתנו בקשר על ההתקדמות לפי הבקשות שלנו.

אלכס מילר: תודה רבה.