ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 18, פרוטוקול מספר 208, 2011-11-10 10:00

דני דנון: בוקר טוב, אנחנו פותחים את ישיבת ועדת עלייה, קליטה ותפוצות באשקלון, בבית ספר נווה דקלים.

דני דנון: הייתי מבקש שהמטרה של הישיבה היא באמת להתמקד בנושא של המיגון של תלמידי בית הספר, מערכות החינוך, בקשר לעולים.

דני דנון: אנחנו קיבלנו פניות מסגנית ראש העיר, סופיה ביילין, מנציגים רבים אחרים מאשקלון, בייחוד על השכונה הזאת שיש בעיות מיגון קשות ואם היינו צריכים לבוא ולומר איפה לשים את האצבע, אז נווה דקלים זה במקום הראשון.

דני דנון: העמדה האישית שלי והיא לא נושא לדיון היום, שאנחנו צריכים לתקוף ולא להתגונן, זאת אומרת לא לשפוך בטון על הגגות, אלא לשפוך דברים אחרים במקומות אחרים, אבל את זה, חברים, לא נפתח פה בדיון הזה, אנחנו רוצים לדון רק בנושא שקשור לנושא של המיגון של בית הספר, מוסדות חינוך, ההשפעה על הילדים, המצב הפסיכולוגי של הילדים וילדי עולים.

דני דנון: סופיה הציגה את האינטגרציה אבל בית הספר ידוע כריכוז גדול של עולים חדשים, למרות שאני חייב לומר לכם, כאב לשלושה ילדים, כשנכנסתי לבית הספר, לראות את הילדים המקסימים, אין, כבר אי אפשר להבדיל בין ילדים של עולים ולא של עולים, כולם ילדים ואני שמח שזה כך.

דני דנון: זאת אומרת שאין פה שום דבר שמאפיין.

מרינה סולודקין: הם נולדו כאן, זה דור שני שלנו.

דני דנון: נכון, חברת הכנסת סולודקין, והייתי מבקש, כמי שהתחנך בבית ספר לפחות 12 שנות לימוד ואחרי זה אוניברסיטה, קודם כל לתת למנהלת בית הספר להציג בקצרה את הדברים ואני מבקש להתמקד בנושא המיגון, זה הדגש, בשביל זה אנחנו פה ולא בבתי ספר אחרים.

דני דנון: בהרבה בתי ספר יש עולים, יש פעילויות יפות כמו שאתם עושים, אבל הקטע של המיגון הוא קטע ייחודי ולזה יש נציגי פיקוד העורף וזה הדגש בדיון פה היום.

שרה אילן: אני אדבר על המיגון, אבל אני חייבת להציג קצת את בית הספר, כי אנחנו מדברים על מיגון פיזי, אבל לא פחות מזה, על מיגון פנימי, על מיגון חברתי, על מיגון תרבותי, על לתת למשפחות של העולים את אותו חוסן שהם זקוקים לו כדי להשתלב ולהיטמע בחברה הישראלית.

שרה אילן: קראנו השבת את פרשת לך לך ובחרתי לפתוח דווקא בפסוק מתוך הפרשה, ויאמר ה' אל אברם, לך לך מארצך וממולדתך ומבית אביך אל הארץ אשר אראך ואעשך לגוי גדול ו אברכך ואגדלה שמך והיה ברכה.

שרה אילן: רוב התלמידים בבית הספר שלנו מגיעים ממשפחות עולים, בית הספר הוא המוסד המרכזי בתהליך הקליטה וההשתלבות של המשפחות בחברה הישראלית.

שרה אילן: המשפחות שלנו הגיעו לבית הספר מאור כשדים, שהיתה בזמנו מרכז תרבות ועברו לארץ כנען בחיפוש אחר זהות חדשה במקום הזהות הסובייטית שהם עזבו.

שרה אילן: אנחנו רואים את תפקידנו כבית ספר לעזור להם לגבש את הזהות החדשה שלהם, לעזור להם לראות את ארץ ישראל כארץ המובטחת, כארץ שהם רוצים להיות בה, ואת התפקיד שלנו לדאוג, כפי שאמרתי, למיגון הפנימי שלהם, לחוסן התרבותי והחברתי.

שרה אילן: בית הספר נוסד ב-1992, עם גלי העלייה הגדולים לארץ.

שרה אילן: מאז היווסדו אוכלוסיית בית הספר עתירת עולים, בהתחלה היינו 95%, אנחנו פתחנו את בית הספר עם 185 ילדים בשנה ראשונה וסיימנו אותו עם 485 תלמידים.

שרה אילן: היתה לי הרגשה שנמל התעופה בן גוריון עבר לחצר בית הספר, כי כל יום הגיעו עולים חדשים וכל יום פתחנו עוד כיתות ועוד כיתות וקלטנו מורים עולים ומורים ותיקים וממש הרגשנו כמו חלוצים.

שרה אילן: כיום בית הספר מונה 418 תלמידים, בגלל שחילקו את בית הספר לשתיים, אנחנו היינו מאוד גדולים, חילקו את בית הספר לשתיים, עד היום אנחנו מונים 418 תלמידים, 12 כיתות רגילות ו-3 כיתות חינוך מיוחד.

שרה אילן: המצב הסוציו אקונומי של המשפחות בבית הספר הוא בינוני נמוך.

שרה אילן: חלק גדול מהמשפחות, אני רואה את זה כמי שנמצאות במצב של הישרדות, הישרדות כלכלית והישרדות חברתית ותרבותית.

שרה אילן: אופיו של בית הספר עוצב במידה רבה בזכות אותה אוכלוסייה שהגיעה בשנות ה-90.

שרה אילן: כל מה שעשינו וכל מה שאנחנו עושים עד היום, אם כהצהרה ואם כאורח חיים, הוא פועל יוצא של אותן שנים ראשונות של בית הספר.

שרה אילן: מה שאני רוצה לומר, שההתחלה של בית הספר הפכה להיות חלק מהפילוסופיה החינוכית שלנו.

שרה אילן: קצת על הפילוסופיה החינוכית שלנו ועל המטרות שלנו - חיזוק מעגלי השייכות של התלמידים, של המשפחות, של המורים.

שרה אילן: חיזוק כל מעגלי השייכות שלהם זאת מטרה שאנחנו שמים אותה לנגד עינינו, כל הזמן, כל יום.

שרה אילן: היא משפיעה לא רק על הפעילויות שאנחנו מקיימים בבית הספר, אלא גם על מסגרות ההשתייכות של בית הספר.

שרה אילן: בית הספר, בצד המטרה הגדולה הזאת של חיזוק מעגלי השייכות, הוא גם פועל כמובן לקידום ההישגים הלימודיים, החינוכיים והערכיים.

שרה אילן: בשביל זה אנחנו פה, בשביל זה זה בית ספר.

שרה אילן: אנחנו שואפים להוביל את התלמידים שלנו למצוינות אישית וחברתית, לטפח את תחושת השייכות שלהם, כפי שאמרתי, לבית הספר לעיר, לעם ולארץ, לפתח מנהיגות חינוכית ולהיות כל הזמן בשיפור מתמיד של תהליכי ההוראה שלנו, בהתמקצעות של הצוות החינוכי וטיפוחו.

שרה אילן: איך אנחנו עושים את זה?

שרה אילן: אני חושבת שאנחנו פיתחנו מודל כאן בבית הספר, אמנם לא כתבתי אותו כי אני לא מספיק מתפנה לזה, אבל אולי כשאני אצא לפנסיה אני אכתוב את המודל הזה, בינתיים אני מוכנה לספר עליו, איך אנחנו עושים את זה, איך אנחנו מחזקים את החוסן הפנימי של הילדים ושל המשפחות.

שרה אילן: לוח השנה מזמן לנו הרבה מאוד אירועים, הרבה מאוד חגים וימי זיכרון שבהם אנחנו מקנים לילדים את אותם ערכים, אותם דברים שקשורים בזהות היהודית הישראלית החדשה שלהם.

שרה אילן: אנחנו כל הזמן מחפשים את נקודות החיבור.

שרה אילן: אם פתחתי את הדברים שלי בפסוק מפרשת לך לךָ, זאת היתה אחת הפעולות הראשונות שעשינו בבית הספר, קראנו לה, אברהם העברי, היהודי הראשון, העולה הראשון, והשווינו בין המעבר מתרבות לתרבות אצל אברהם אבינו למעבר שעשו המשפחות שלנו כשהם עברו מחבר העמים לישראל.

שרה אילן: כך גם עשינו בהרבה מאוד חגים, חיפשנו כל הזמן את הנקודות הרלוונטיות, כי אמרנו שאם ילד מגיע אלינו וזאת הפעם הראשונה שהוא לומד על החג הזה ואולי גם בפעם האחרונה, אם הוא בכיתה גבוהה, אז איזה טביעת אצבע נשים על אותה דיונה חלקה שהם הגיעו איתה אלינו בכל מה שקשור בזהות יהודית וישראלית.

שרה אילן: חלק מהמפגשים האלה היו עם הורים וילדים, לא רק מה שאנחנו עושים עם הילדים בכיתה, כי אנחנו ראינו שנוצר פער בין הילדים וההורים במשפחה והמעמד של ההורים נחלש כתוצאה מזה שהילדים נטמעו מהר יותר בחברה הישראלית וההורים נשארו מאחור.

שרה אילן: לכן בנינו סדרה של מפגשים של הורים וילדים, חלקם היו חווייתיים בצורה של סדר ראש השנה, סדר ט"ו בשבט, סדר פסח, אבל זה תמיד לווה בקריאה של טקסטים ממקורות יהודיים.

שרה אילן: תחרויות ותערוכות משפחתיות בנושאים שקשורים לחגי ישראל - תמיד מלווים בלמידה מקדימה, תחרויות של בניית דגם בית המקדש, של סוכה, תחרויות אפילו של תקיעה בשופר.

שרה אילן: לימדנו את הילדים איך לתקוע בשופר ועשינו תחרות ביניהם, תחרות חנוכיות, דברים שאולי עושים אותם גם בבתי ספר אחרים, אני מניחה, אבל כאן זה מקבל משמעות חזקה יותר בגלל שזאת היתה הפעם הראשונה שהם חוו את החוויה הזאת.

שרה אילן: לפעמים הנושאים לקוחים מתכנית הלימודים, לא רק מחגים, כמו למשל בנייה של תיבות נוח בכיתות ב'.

שרה אילן: דרך נוספת לחבר את הילדים לתרבות הישראלית והיהודית זה דרך ספרים.

שרה אילן: אנחנו עושים הרבה מאוד פעילויות לעידוד קריאה, מפגשים עם סופרים מדי שנה, מופעי תרבות שאנחנו לפעמים אפילו כתבנו מופעים מקוריים משלנו.

שרה אילן: כשכתבנו מחזמר למלכת השלג, לקחנו פלייבקים משירים ברוסית שההורים הכירו וכתבנו להם מלים חדשות על פי הסיפור, בנינו מחזמר שהעלינו אותו על הבמה.

שרה אילן: ההורים שישבו בקהל אולי לא הבינו את כל הטקסט, אבל הם שמעו את המוזיקה שהיתה מוכרת להם וזה כבר חיבר אותם לילדים שלהם, חיבר אותם לבית הספר וחיזק את מעגלי השייכות שלהם לבית הספר.

שרה אילן: ימי שיא בעקבות ספרים, השתתפות במצעד הספרים, חידונים, פסטיבל מספרי סיפורים, דברים שיש להם אפקט מצטבר.

שרה אילן: שוב, עושים את זה גם במקומות אחרים, אבל כשעושים את הכל ביחד, אז יש לזה אפקט מצטבר.

שרה אילן: האוכלוסייה שמגיעה מארצות חבר העמים, יש לה תחומים שהיא בולטת בהם, שהיא חזקה בהם, כמו למשל מחול, דרמה ומוזיקה וזאת היתה ההזדמנות שלנו להביא לידי ביטוי את נקודות החוזק של הילדים ולהביא אותם לקדמת הבמה.

שרה אילן: להעצים אותם ובכך גם לחזק את גאוות היחידה שלנו, גם המשפחות שהן ותיקות וגם המורים שהם ותיקים, ולא רק העולים, גאוות היחידה שלנו הולכת ומתגברת כשאנחנו רואים כאלה דברים יפים והישגים בולטים.

רותי אהרוני: שרה, את יכולה גם להדגיש את הקשר למרכז המחוננים.

שרה אילן: נכון.

שרה אילן: בשנתיים האחרונות נפתח כאן מרכז למחוננים, שהילדים לומדים מקצועות כמו פיזיקה ואסטרונומיה וקבוצה גדולה מבית הספר לומדת במרכז למצוינות, בהמשך ליום הלימודים, פעם בשבוע, בתקווה שהם ימשיכו עם זה גם בחטיבות הביניים.

דני דנון: של בית הספר?

שרה אילן: של בית הספר.

שרה אילן: יש לנו קבוצה שלנו פה, 25 ילדים מכיתות ה'-ו'.

דני דנון: מי מאתר אותם?

רותי אהרוני: יש קריטריונים לאיתור המחוננים והמצטיינים והם מגיעים לאיזה שהיא פעילות בסוף יום הלימודים.

רותי אהרוני: פשוט זה אחד המבנים היפים ביותר.

שרה אילן: הילדים שממוצע הציונים שלהם במתמטיקה, אנגלית, כישורי שפה ומדעים הוא מעל 90.

לב ברדני: דרך אגב, כבוד היושב ראש, משרד הקליטה נתן תקציב מיוחד לעידוד מצוינות, השנה הראשונה 30,000 שקל ועל סמך זה קיבלנו גם את המכסה של העולים ילדים, מצוינות דרך משרד הקליטה.

דני דנון: שרה, אני רוצה לחתוך אותך, ברשותך, אם עכשיו חס ושלום יש התראה ונופל טיל, מה קורה כרגע בבית הספר?

שרה אילן: אם עכשיו יש, הילדים רובם ייכנסו מתחת לשולחנות.

דני דנון: ומה אנחנו אמורים לעשות?

שרה אילן: להיכנס מתחת לשולחנות פה או לצאת למרחב המוגן שנמצא כאן קרוב.

דני דנון: והילדים מתחת לשולחן, זה הנוהל כרגע?

שרה אילן: רובם, מי שקרוב למרחב המוגן מגיע למרחב המוגן.

שרה אילן: העיקרון הוא להגיע למרחב מוגן הכי קרוב שיש בטווח של 30 שניות.

שרה אילן: הם לא יכולים להספיק להגיע ב-30 שניות למקלטים, בדקנו את זה הרבה פעמים, זה לא הצליח ולכן זה הכי טוב שיש.

שרה אילן: ב-2008 נפל טיל בחצר בית הספר.

שרה אילן: תיכף תראו את התמונה.

דני דנון: זה היה בשבת, אני חושב.

שרה אילן: זה היה בחופשת חנוכה, זה היה ב-22:00 בלילה, יש כאן תמונות מאותו טיל שנפל בחצר בית הספר ועשה נזקים אפילו בתוך הכיתות.

שרה אילן: הרסיסים חדרו את החלונות, חדרו את הקירות.

שרה אילן: זה נפל בחול, כלומר תארו לעצמכם אם זה היה נופל בפגיעה ישירה בבית הספר, אני לא רוצה לחשוב על זה.

שרה אילן: אבל זה עשה מספיק נזק גם כשזה נפל בתוך החול.

שרה אילן: טיל אחר נפל ב'עופרת יצוקה' בקצה הרחוב, ברחוב אקסודוס, בכיכר השנייה, נפל שם טיל.

שרה אילן: לאחרונה, כשנהרג תושב העיר, לצערנו, זה היה כאן, ליד הכיכר הזאת של בית הספר.

שרה אילן: יש לי הרגשה שהזווית שלהם מכוונת לפה.

שרה אילן: אז אנחנו יכולים לדאוג למיגון הפנימי של הילדים, למיגון החיצוני---

דני דנון: מה מוגן במרחב?

דני דנון: אלה קירות בטון?

שרה אילן: שיש תקרה שנייה, כלומר זה לא בקומה עליונה, הילדים מלמעלה יורדים למטה, אז יש תקרה אחת שהוא צריך לעבור ועוד תקרה, ואין חלונות ליד.

קריאה: זה לא מרחב מוגן, זה הכי מוגן שיש.

דני דנון: כן, ההגדרה היא לא---

שרה אילן: זה לא מוגן בכלל.

שרה אילן: הבאתי כמה ציטוטים ממה שילדים אמרו בעקבות הטיל שנפל בחצר בית הספר.

שרה אילן: 'הבית שלי קרוב לבית הספר, כשהטיל נפל בחצר בית הספר, כל החלונות התנפצו, הבית רעד, זה היה ממש מפחיד.

שרה אילן: אחותי בכתה המון, רציתי לבכות, אבל לא יכולתי'.

שרה אילן: 'אני לא רוצה להתחבא במקלט, בבקשה, אלוהים, תעשה שלא ינחתו עלינו טילים'.

שרה אילן: 'טיל נפל בחצר שלנו, כל החלונות נשברו, יש חורים בקירות של הכיתה, אני פוחד להסתכל עליהם'.

שרה אילן: 'אמא שלי לקחה אותי לרופא שדיבר איתי וסיפרתי לו כל מה שראיתי.

שרה אילן: אני לא רוצה יותר לישון בחדר שלי'.

שרה אילן: אלה רק נגיעות קטנות ממה שילדים אומרים בעקבות החוויות שלהם כאן.

שרה אילן: 'הטיל נפל ליד הבית שלי למסך המחשב נשרף, לא יכולתי להשתמש בו ולא יכולתי להיות בקשר עם החברים או עם המורה שלי.

שרה אילן: לאמא שלי אין כסף לתקן אותי, כך שעכשיו אין לי מחשב'.

שרה אילן: 'אמא שלי דואגת לנו כל הזמן וכל פעם שיש אזעקה היא מתקשרת מהעבודה ועוזרת לנו להיכנס לממ"ד.

שרה אילן: אחד הטילים נפל ליד העבודה שלה', והילד דואג שמא יקרה לאמא שלו משהו.

שרה אילן: כלומר הם בחרדה כל הזמן.

שרה אילן: יש לא מעט ילדים שאנחנו טיפלנו בהם בשנה שעברה במסגרת פרויקט טראומה שהיה לנו כאן בבית הספר, היה לנו כאן פסיכולוג שהגיע למשהו כמו 8 שעות שבועיות והוא טיפל בלא מעט ילדים שעברו חוויות לא נעימות כתוצאה ממבצע 'עופרת יצוקה'.

שרה אילן: בשלושה ימים שלא היו לימודים לאחרונה, הרבה ילדים שהו במקלטים הציבוריים, כי הבתים שלהם לא ממוגנים.

שרה אילן: יש כאן הרבה בתים שנבנו בבנייה קלה ולהרבה ילדים אין ממ"ד בבית, אז הם שהו במקלט השכונתי מהבוקר עד הערב.

שרה אילן: במבצע 'עופרת יצוקה' היו ילדים ששהו במקלט שלושה שבועות.

שרה אילן: גם ההורים שלהם, רובם נמצאים בעבודה מהבוקר עד הערב, כמו שאמרתי, הרבה משפחות נמצאות כאן במצב של הישרדות כלכלית, אין להם הרבה בררות, אז יש הרבה מאוד ילדים שצריכים להשגיח על עצמם או להשגיח על האחים הקטנים שלהם וזה משאיר אותם עוד יותר חשופים, אז הם מעדיפים להיות במקלט השכונתי.

שרה אילן: אנחנו בבית הספר ערוכים ללמידה מרחוק בעיתות חירום.

שרה אילן: גם בעיתות שגרה אנחנו משתמשים בלמידה מרחוק כדי שבעתות חירום זה לא יהיה לילדים זר, אבל אם יש לנו כ-420 תלמידים בבית הספר, אני בדקתי אחרי השלושה ימים שהיינו בבית, כמה ילדים נכנסו לאתר הבית ספרי והשתתפו בלמידה מרחוק, היו כ-120 תלמידים בלבד, שאולי זה יפה, אני לא יודעת, ש-120 ילדים למדו, אני הייתי רוצה שיותר ילדים ישתתפו בלמידה מרחוק.

שרה אילן: יכול להיות שיש מקום לשים מחשבים במקלטים, אם הילדים לא נמצאים בבית אולי יש מקום למחשב את המקלטים השכונתיים.

שרה אילן: יש הרבה ילדים שאין להם אינטרנט בבית, תרמו להם מחשב ישן אבל אין להם אינטרנט בבית ויש ילדים קטנים שאולי לא כל כך יודעים עדיין איך להיכנס לאתר ולענות על המשימות, אנחנו נצטרך את העזרה של ההורים שלהם לצורך זה וההורים שלהם עובדים, אז הם לא בבית.

דני דנון: תודה, שרה, אני רוצה להסתפק בזה ולפנות לפיקוד העורף.

שרה אילן: אתם תוכלו לקרוא בחוברת את כל מה שלא אמרתי.

שרה אילן: נמצאות כאן גם מורות מצוות בית הספר וגם היועצת וגם הפסיכולוגית וגם יושבת ראש ועד ההורים, תרגישו חופשי לשאול אותן שאלות.

דני דנון: מאה אחוז.

דני דנון: אני רוצה לפנות לפיקוד העורף.

דני דנון: קודם כל מה התכנית שאתם נערכים כרגע למיגון מוסדות החינוך?

דני דנון: מה התכנית לבית הספר שאנחנו נמצאים בו?

שרון נוימן: ביחס לתכניות מיגון לבית הספר הספציפי הזה, נכון לעכשיו אין איזה שהיא תכנית למגן את בית הספר.

דני דנון: היתה החלטת ממשלה.

שרון נוימן: היתה החלטת ממשלה לבצע, עד היום בוצע מיגון ל-0 עד 7, עכשיו יש תכנית למגן את 7 עד 15---

דני דנון: מה זה 0 עד 7?

שרון נוימן: קילומטרים מרצועת עזה.

שרון נוימן: אשקלון נכנסת בטווח הזה.

שרון נוימן: בוצע כאן סקר ברשות, על ידי מהנדסים שעברו מבית ספר לבית ספר, סקרו את בתי הספר ואת רמת המיגון שיש בו.

שרון נוימן: באשקלון ספציפית סומנו 13 בתי ספר ועוד גני ילדים שלמעשה התכנית באה לתת להם מענה של הצבת מיגונים ושיפור המיגון בבתי הספר.

שרון נוימן: איך שהתכנית תתנהל בפועל, הביצוע והתכנון יתבצעו על ידי הרשות עצמה, כשפיקוד העורף מממש ומנהל את התקציב שהוא קיבל מהממשלה לטובת הנושא.

דני דנון: מה זה המיגון?

שרון נוימן: המיגון במקרה הזה זה השלמה של ממ"ד, כלומר יחידת מיגון לכל כיתה.

שרון נוימן: בנוסף לזה אני יודע שאתמול היתה פגישה עם ראש העיר, שהוא העלה אתרים נוספים.

שרון נוימן: אני לא יודע להגיד אם בית הספר הזה ספציפית היה שם או לא, אבל מה שסוכם זה שיבוצע סקר משלים, לראות אולי במקרה...

שרון נוימן: סך הכל התכנית בודקת את רמת המיגון שקיימת בבית הספר, כלומר אם יש עכשיו מקלט בבית הספר, שמבחינת השטח שלו נותן מענה לשהייה לילדים, אז בית הספר הזה מוגדר כמוגן.

שרון נוימן: יכול להיות מצב שלמרות שיש מיגון, יכולת ההגעה שלו היא נמוכה מאוד, ואז זה ייבחן שוב ואולי ייתן לו מענה.

שרון נוימן: אבל כרגע בית הספר הזה לא נכנס לתכנית.

שרון נוימן: התכנית באה לתת מענה על בסיס כיתות אם.

שרון נוימן: למעשה כל גן ילדים יקבל מענה מיגון של 12 מטר מרובע, סדר גודל של כיתה קטנה, כיתת בית ספר א'-י' תקבל מענה של 15 מטר מרובע והכיתות הגבוהות י' עד י"ב, יקבלו מענה לפי 7.5 מטר מרובע לכיתה.

שרון נוימן: המענה שיינתן – תיבנה תכנית הנדסית על ידי---

דני דנון: במספרים כמה בתי ספר יהיו מוגנים וכמה לא יהיו מוגנים?

שרון נוימן: הרעיון הוא להביא את כל בתי הספר לרמה של ממוגנים.

שרון נוימן: שוב, לפי הסקר שבוצע, הפער הוא 13 בתי ספר באשקלון והתכנית אמורה לכסות את זה.

שרון נוימן: כמו שציינתי, יבוצע סקר משלים, לראות אולי באמת יש באמת יש איזה שהוא בית ספר נוסף, אל מול הטענות שהעלתה הרשות, שיבואו וישלימו את הפערים האלה.

דני דנון: לפני שאני אבקש מסגנית ראש העיר וממר לב ברדני ומחברי הכנסת, רציתי לשמוע מנציגות ועד ההורים ואחרי זה נשמע את הילדים.

דני דנון: אתם פעלתם בנושא כוועד הורים, או מה התחושות, מה הפעילות בנושא של המיגון של בית הספר?

עינת בורשטיין: בינתיים לא פעלנו ועשינו משהו, אבל---

סופיה ביילין: ראש העיר פועל, כל יום.

עינת בורשטיין: יש לנו מפגשים בעירייה, גם עם פיקוד העורף, גם עם בני וקנין, דנים במה ניתן לעשות כדי שנחליט אם נעשה משהו.

שרה אילן: בית הספר הזה לא מתאפיין בהרבה רעש.

שרה אילן: אנחנו עושים מה שאנחנו יכולים במסגרת שלנו, אז זה הגיע לבתי ספר שוועדי ההורים הם כאלה שיוצאים בכותרות לעיתונים בכל סוף שבוע, וזה עושה את שלו, אני חושבת.

דני דנון: אותם בתי ספר שעשו את הרעש קיבלו מיגון?

עינת בורשטיין: כן.

דני דנון: וגם בטווח יותר קרוב ל---

שרה אילן: אני לא יודעת את הקריטריונים האלה, אני לא מקצועית, אבל יש לי הרגשה שזה לא הגיוני שבית ספר כזה, שכבר נפל טיל בחצר בית הספר, שכבר ספג, שנפלו טילים בקרבת בית הספר, שאדם נהרג בקרבת בית הספר, שאין סיכוי שהילדים יגיעו ב-30 שניות למקלט, אין שום סיכוי שהם יספיקו, שהוא נחשב לממוגן מספיק.

שרה אילן: תמוה בעיניי.

דני דנון: חברת הכנסת סולודקין, בבקשה.

מרינה סולודקין: אז קודם כל אני רוצה סוף סוף לומר תודה למנהלת בית הספר ולסגל של המורים.

מרינה סולודקין: הבן שלי ב-95' עד 2001 היה תלמיד של בית הספר הזה, לפעמים שרה הזמינה אותי לשיחה.

מרינה סולודקין: הזמינו אותי בגלל שהבן שלי היה שובב, אבל זה לא הפריע לו להיות בוגר של בית ספר אחר בהצטיינות, אחרי צבא במודיעין, ערבית, אצלנו רק ערבית, ועכשיו באוניברסיטת תל אביב בפקולטה לכלכלה, אז אני מאוד מודה לכם, מכיוון שהכל מבית הספר היסודי.

מרינה סולודקין: דבר שני, הגעתי עם חבר הכנסת דנון לכאן כי אני חושבת שאתה, דני, כרגיל צודק.

מרינה סולודקין: בית ספר יסודי בלי מיגון זה נונסנס.

מרינה סולודקין: כש-120 רקטות נפלו על אשקלון בזמן 'עופרת יצוקה' ואני ישבתי במקלט שלי בבית, אני חשבתי מה עושים מורים בבתי ספר לא מוגנים, כי יש לנו רק כמה שניות להגיע ובטוח שאנחנו שמענו שתחת השולחן או מרחב מוגן זה לא מספיק ובטח בכל הישיבות של הוועדה לביקורת המדינה, שאני חברה, אני כל הזמן אומרת שבערים כמו אשקלון היו צריכים לקחת כדוגמה את שדרות, לפחות לבתי הספר היסודיים, שהכי קשה למורים לתת מענה בזמן אזעקה.

מרינה סולודקין: בגלל זה אני אומרת, חבר הכנסת דנון, שאני לא מרוצה ממה ששמעתי.

מרינה סולודקין: אני מאוד מוקירה שראש העיר לוחם כל הזמן למען מיגון של בתי ספר בעיר אשקלון.

מרינה סולודקין: כיפת ברזל זה דבר טוב כשהיא במקום, אבל אחרי ההתקפה האחרונה זה לא היה במקום ואני וסופיה הלכנו וליווינו בדרך האחרונה את תושב העיר שנהרג בהתקפה האחרונה.

מרינה סולודקין: בגלל זה אני חושבת שאנחנו, אני, אתה והוועדה שלנו, של עלייה וקליטה, יחד עם ועדות אחרות, חייבים לתת מענה לנושא הזה.

דני דנון: שאלה לפיקוד העורף.

דני דנון: ההחלטה על הטווח, הרי לטילים של היום אין בעיה של טווחים, לא שקלתם את העניין של הגיל?

דני דנון: של ילדים ביסודי לפני תיכון?

יאיר אדרי: קודם כל מבחינת הטווח אשקלון כולה מוגדרת כ---

דני דנון: בדיוק, אין הבדל בין דרום לצפון.

יאיר אדרי: ממש לא, המרחק של 11 קילומטרים כולל את כל אשקלון.

יאיר אדרי: דבר שני, התהליך הוגדר קודם כל ברמה של גני ילדים, כיתות א' עד ו', ז' עד ט' ו-י' עד י"ב, זאת אומרת השלבים האלה מתוך הבנה שהילדים בכיתות הקטנות והגנים יזדקקו ראשונים למענה הזה של להיכנס למרחבים מוגנים והתכנית נבנתה---

דני דנון: אז כרגע מוגנו רק א' עד ו', אם כך.

יאיר אדרי: לא, התכנית פרושה, לצורך העניין, לכל בתי הספר לפי המדרגים האלה.

יאיר אדרי: הכוונה בעבודה אל מול הרשות, ובאמת יש פה עבודה מאוד משותפת עם הרשות, בתי הספר לא נבדקו על ידי פיקוד העורף, זה בשילוב, זה סקר משותף, זה ללכת בית ספר-בית ספר, ואם יש פערים, ובדיון אתמול, אם יעלו פערים, הדברים ייכנסו לתכנית והמטרה היא בסוף שהרשות תבצע את התכנית הזאת עם מספר קבלנים במקביל, כאשר הכיתות הקטנות יקבלו עדיפות, בדגש על גני ילדים ו-א' עד ו'.

דני דנון: תודה.

דני דנון: זה צלצול, נכון, שרה?

דני דנון: זה לא מתחת לשולחן.

שרה אילן: הצלצול הוא בשבילי, מה שנקרא.

דני דנון: אני רוצה לבקש מסגנית ראש העיר, סופיה ביילין.

דני דנון: קודם כל זה הביקור השלישי של הוועדה באשקלון.

דני דנון: היינו בכפר הנופש, היינו בעירייה בדיון מקיף והפעם אנחנו פה, ורציתי לשמוע את עמדת העירייה בנושא.

דני דנון: אני יודע שהקטע התקציבי הוא המהותי, אבל מצד שני אני שומע שיש ישיבות, יש התקדמות, אתם לא הופכים שולחנות בנושא, השאלה מה עמדת העירייה היום מול הממשלה, בקטע של מיגון מוסדות החינוך.

לב ברדני: אצלנו השולחן מפלסטיק, אז הפחד שהוא יישבר.

סופיה ביילין: זה לא סוד אם אני אגיד לכולם שבראשות ראש העיר שלנו אנחנו מקדמים את הנושא, בכל הכוח, כל הזמן, ממש מכל הכיוונים ובכל הנקודות.

סופיה ביילין: איפה שאפשר לגעת ולדון על זה ולהגיש את זה, אנחנו עושים, וראש העיר, האמת, כל הכבוד, עושה המון דברים, מוביל את הנושא וידוע לו על הבעיות של השכונה שלנו, מהתחלה הקדנציה שלו.

סופיה ביילין: לפני שלוש שנים כבר דיברנו על זה.

סופיה ביילין: זה גם ידוע לראש הממשלה, בכלל הבעיות של נווה דקלים, הבתים קלים, ואני מתעסקת בנושא הזה כבר כמה שנים.

סופיה ביילין: יש קצת התקדמות בנושא הזה, אבל אם מדובר עכשיו בנפרד רק על בית הספר, אי אפשר לקחת את בית הספר היסודי בנפרד, דווקא בשכונה הזאת.

סופיה ביילין: למה?

סופיה ביילין: מי הילדים האלה?

סופיה ביילין: אלה תושבי נווה דקלים, אז אם בבית לא מוגן ופה לא מוגן, מה הם צריכים לעשות?

סופיה ביילין: באמת זה אבסורד.

סופיה ביילין: למשל אם יש לנו ימים, על פי הניסיון שלנו זה כבר כמה שבועות שאנחנו לא למדנו, אז הם יושבים בבית ואין להם בכלל תקווה לאן לברוח.

סופיה ביילין: בסדר, אזעקה, מה הם עושים בבית?

סופיה ביילין: רק מתפללים?

סופיה ביילין: מה הם עושים כשהם לומדים?

סופיה ביילין: גם אותו דבר, עם המורים שלהם.

סופיה ביילין: אז יש בעיה בכלל בשכונה הזאת.

סופיה ביילין: אז אני יכולה להגיד שנווה דקלים, אני דווקא לא מזכירה את שכונת נווה דקלים, אני לא יודעת, אולי שומעים אותי מחמאס, אני לא יודעת את מי הם מחפשים פה, אבל כל הזמן אין התקפה בלי נווה דקלים, ממש אין התקפה בלי נווה דקלים, זה ממש כואב.

סופיה ביילין: למה אני הזמנתי אתכם לפה?

סופיה ביילין: למה הדגשתי דווקא את נווה דקלים?

סופיה ביילין: למרות שיש פה, אנחנו נראה עוד מעט בסיור, שאי אפשר להגיד שבכלל לא מוגן, יש לנו מספר בתי ספר בכלל לא מוגנים, עם גג רופף בכלל, אז פה המצב קצת אחר, אבל אני לא חושבת שהמצב קצת יותר טוב מכמה בתי ספר, שבית הספר נווה דקלים לא ייכנס בתכנית הקרובה לגבי מיגונים.

סופיה ביילין: אז אני חושבת שכדאי לנו לראות וכדאי לשנות גם את המצב של נווה דקלים, שיהיה לפחות פה עתיד, גם לבית הספר וגם לדיירים פה.

סופיה ביילין: ממש חבל איתם.

סופיה ביילין: בנוסף, אני תושבת נווה דקלים ואני ללא מיגון, ואני אגיד לך, ההרגשה, ואני לא חלשה, אני לא שמפחדת, היה לא כל כך נעים לעמוד וממש להתפלל שלראש העיר תמשיך להיות סגנית.

דני דנון: מה את עושה בבית כשיש אזעקה?

סופיה ביילין: מה אני עושה?

סופיה ביילין: מתפללת שראש העיר לא יישאר בלי סגנית.

סופיה ביילין: האמת היא שאין מה לעשות.

סופיה ביילין: לא בשביל שאני לא יכולה.

סופיה ביילין: ..

סופיה ביילין: זה משהו אחר, אבל אני מדברת על ההרגשה.

סופיה ביילין: אם אני מרגישה מה שאני הרגשתי, אז אני מבינה מה מרגישים ילדים, הורים של ילדים קטנים.

סופיה ביילין: הילדה שלי בתל אביב, אבל הילדים הקטנים, מה הם מרגישים, איך הם דואגים.

סופיה ביילין: אז אני חושבת שבוא נתחיל בסיור, אני חושבת שצריך לראות, כדאי לראות בשביל אחר כך לקבל את ההחלטות.

סופיה ביילין: אם, שרה, תתני לנו פה מקום, אז אנחנו פה נקבל את ההחלטות אחרי סיום הוועדה, בשביל לא לנסוע.

סופיה ביילין: ראש העיר מסר ד"ש והוא איתנו, הוא באמת עסוק והוא אמר, 'את מכירה את כל הבעיות, אז אני מבקש במקומי גם לדבר'.

דני דנון: מצוין, תודה.

דני דנון: מר לב ברדני, מנהל מחלקת עלייה וקליטה, חבר מועצת העיר.

לב ברדני: אני לא חבר מועצת העיר, בינתיים לא הגעתי, תודה לאל, לדברים האלה.

לב ברדני: אני רציתי קודם כל לתת לכם תמונה איפה אנחנו נמצאים.

לב ברדני: זה אזור שהוא קצת שמאלה, זה כמו העיר קרית מלאכי, כמות התושבים, האוכלוסייה, זה כמו מקרו של העיר קרית מלאכי.

לב ברדני: קודם כל האוכלוסייה פה למעשה, כמעט עד 70%, כל האוכלוסייה באזור הזה היא מבוגרים עולים מחבר העמים, 65%-70%.

לב ברדני: יש לנו שני דברים מאפיינים מאוד---

מרינה סולודקין: אתה מתכוון לנווה דקלים, נווה הדרים?

סופיה ביילין: אין לנו נווה הדרים.

לב ברדני: רוב האוכלוסיות גרים בבתים עם הסבים והסבתות, אלה אוכלוסיות שההורים גרים עם הילדים.

לב ברדני: דבר שלישי, בכל המרחב הזה כמעט אין מקום שאתה יכול, לצערנו הרב, באיזה שהוא מקום, חוץ מהעצים, להיכנס לאיזה שהוא.

לב ברדני: ..

לב ברדני: כי כל הבתים האלה פה למעשה הם בתים מאוד מאוד קלים.

לב ברדני: אני לא נכנס לפן המקצועי או הניהולי, רק אני אומר שאני זוכר שבתקופת 'עופרת יצוקה' היינו מאוד פעילים עם מטה הקליטה ביחד, כל האזור, כל המרחב, והיו מקרים גם, רבותיי, שהתושבים עזבו את הבתים ונסעו לקרובים שלהם בראשון, במקומות כאלה, לקחו את הילדים שלהם מפה.

לב ברדני: דווקא באזורים האלה אנשים כן יצאו מאשקלון, כי לא היתה להם בררה, לא היה מענה אובייקטיבי מבחינת ההגנה.

דני דנון: אני אספר לך סיפור אישי.

דני דנון: לנו יש משפחה מאשקלון, לא מהשכונה, הם ישנו אצלי בבית שבועיים.

דני דנון: פינינו את הילדים מהחדרים ונתנו לכל משפחה חדר, אבל הבת האמצעית שלי שישנה איתנו במיטה, מאז היא לא מוכנה לחזור לחדר שלה.

דני דנון: אז כל פעם שהיא באה בלילה, אני חושב על אשקלון.

לב ברדני: מה שכן חשוב, החוויה שהם עוברים זאת חוויה קצת אחרת מאשר ילדים ישראליים.

לב ברדני: ילדים ישראלים שנמצאים בתוך המערכת החינוכית קצת שונים, ההורים שלהם היו בצבא, היו פה, היו שם, אצלם זה קצת יותר קהילתי והחוויה הפסיכולוגית בשבילם היא יותר קשה.

לב ברדני: יש מקרים שגם התהליכים האלה כנראה יותר קלים, גם לוקח הרבה זמן---

מרינה סולודקין: הם גם הגיעו ממעצמת על, שאף פעם מישהו קטן לא יכול לאיים.

מרינה סולודקין: זה גם מצב אחר לגמרי.

מרינה סולודקין: שם היתה מטרייה גרעינית על כל המדינה.

חנניה מרמור: גם אנחנו מעצמת על.

מרינה סולודקין: אזורית.

חנניה מרמור: מרוב שאנחנו מעצמת על, אנחנו מבליגים על הדברים הקטנים האלה.

לב ברדני: למה אני אומר את הדברים האלה?

לב ברדני: לפני שבועיים החלטנו שפותחים את מרכז החירום פה, ודווקא המודעות של ההורים, שמגיעה איזה שהיא אזעקה, אצלנו במרכז החירום בעירייה, הפניות באחוזים הכי גבוהים זה של ההורים.

לב ברדני: בשתיים, בשלוש, 'מה קורה?

לב ברדני: מה אני עושה?

לב ברדני: אני גר בנווה דקלים, בנווה כוכב צפון', קשה מאוד שאתה לא יכול להגיד לו, תראה, אין לך תשובה אבסולוטית.

לב ברדני: אז קודם כל תודה לך שהקדשת מזמנך כיושב ראש ועדת הקליטה ואתה כבר בפעם השלישית באשקלון וזה מראה את האחריות והמודעות שלך כלפי התושבים, תודה לך על זה, ואני רוצה להגיד משפט אחד לגב' שרה אילן.

לב ברדני: כשחזרתי ארצה ב-96' התחלתי לעבוד בעיריית אשקלון, פתאום טלפון, 'תיגש לנווה דקלים', באתי אליה, נפתחו השערים וצד אחד בטיסה פה ערמה של רוסים, גם הצרפתים נדמה לי שהתחילו אז לעלות, ישבתי איתה והיא אומרת, תשמע, יש לי פה דבר, אם תרצה לעזור, זה יהיה מדהים.

לב ברדני: זה באמת דוגמה, אני אומר לך את זה, דני, הגשמה של ציונות של המאה ה-20 והמאה ה-21, מה שעשה פה בית הספר הזה.

לב ברדני: תודה, שרה.

דני דנון: תודה, לב.

דני דנון: בבקשה, נחמיה חתוכה, מנהל מחוז דרום בירושלים, משרד הקליטה.

נחמיה חתוכה: אני רוצה כמה התייחסויות, למרות שעניין המיגון---

דני דנון: המיגון הוא לא אליכם.

נחמיה חתוכה: אני אומר, עניין המיגון לא קשור אלינו.

נחמיה חתוכה: קודם כל, מחמם את הלב ההצגה.

נחמיה חתוכה: ..

נחמיה חתוכה: רק להוסיף לך, כשאת מתארת, אתם הופכים את אברם לאברהם בבית הספר, תרשמי לך את ההערה הזו.

נחמיה חתוכה: ראיתי את הפעילות והחיבור למסורת וזה פשוט מחמם את הלב.

נחמיה חתוכה: אנחנו פה כמובן בגלל היקף העולים שגרים בשכונה הזאת ונמצאים בבית הספר.

נחמיה חתוכה: אני מניח, אני לא מדבר בשם הוועדה, שהוועדה אמנם מתארחת בבית הספר, אבל הראייה היא ראייה על כלל אשקלון וההסתכלות על כלל אשקלון.

נחמיה חתוכה: אם אני הצלחתי להבין מעניין המיגון, אז קודם כל תבורכי על מה שאת עושה.

נחמיה חתוכה: יש פה מקלט בבית הספר שכנראה מכיל את כל התלמידים, הבעיה היא הנגישות אל המקלט הזה בזמן התראה, בפרק זמן של 30 שניות.

נחמיה חתוכה: זאת הבעיה שמוצגת.

נחמיה חתוכה: אז יכול להיות שיש מקומות שאין להם אפילו את הזמן הזה לרוץ, אז אני מניח שהתכנית היא בסך הכל תכנית עירונית וכמו שאני מבין מהדברים, היא נעשית פה בשיתוף פעולה עם הרשות ובאמת כל הערה שווה בדיקה.

נחמיה חתוכה: לגבי השכונה עצמה, שמענו רעיונות כאלה בשכונת נחל עשן בבאר שבע, כשהיינו על מיגוניות במקום, להגן על אנשים ברחוב.

דני דנון: בבאר שבע יש דברים שונים מאשקלון?

נחמיה חתוכה: בבאר שבע הם נכנסו לאיזה שהוא תהליך, אני לא יודע איפה זה עומד, אתה היית בישיבה הזאת.

נחמיה חתוכה: יש שכונה שיש בה בנייה קלה, לפחות הציבו מיגוניות כדי שאנשים גם בתנועה בתוך השכונה יהיה להם לאן ללכת.

נחמיה חתוכה: יש להם התייחסות לעניין הזה.

נחמיה חתוכה: חשוב להתייחס לעניין.

נחמיה חתוכה: והשאלה האחרונה שלי, כשיש שלושה ימים השבתת לימודים, משתמשים במקלט הזה התלמידים של השכונה?

שרה אילן: בית הספר סגור.

נחמיה חתוכה: אפשר לפתוח אותו, זה מנעול פשוט.

שרה אילן: אני יודעת שזה מנעול פשוט, אבל לא, יש מקלטים בשכונה.

נחמיה חתוכה: גם כשיש אירוע, בשכונה כזאת, כשאין שום דבר, האם יש---

שרה אילן: יש 30 שניות.

נחמיה חתוכה: לא, לעשות את הפעילות בתוך המקלט בבית הספר, אפשר לחשוב על זה?

נחמיה חתוכה: זה מסובך?

נחמיה חתוכה: אני סתם שואל.

שרה אילן: אני לא יודעת מה יקרה בדרך שלהם להגיע לבית הספר.

נחמיה חתוכה: זה בטח פחות חמור ממה שיהיה כשהם נשארים בבית ללא מקלטים, אם אני מבין נכון.

נחמיה חתוכה: צריך לחשוב על זה, על ניצול המקלטים בבתי הספר בימים שבהם---

שרה אילן: איך הם יגיעו לבית הספר?

נחמיה חתוכה: זו נקודה למחשבה, לא יותר מזה.

דני דנון: תשובה קצרה למיגוניות.

שרון נוימן: כן.

שרון נוימן: קודם כל אני ארצה לציין כמה נקודות בתפיסה הכוללת כדי להבהיר קצת.

שרון נוימן: בית הספר נבנה בשנת 92', כמו כל השכונה, אז לא היתה דרישה לממ"דים, היתה דרישה למקלטים, אל מול האיומים שהיו דאז.

שרון נוימן: ויש פה מקלטים.

שרון נוימן: בהיבט הנוסף, יש את הנושא של מדיניות ההתגוננות שפיקוד העורף מנחה את האזרחים שלכאורה זה לא להישאר בבית ולהתפלל, גם אם אין מקלט, זה למצוא את החדר הטוב ביותר, ואם אין חדר, אפילו לשכב על הרצפה.

שרון נוימן: אז אולי יש כאן את העניין שצריכים האזרחים קצת יותר הנחיות.

שרון נוימן: בהיבט של השכונות, אנחנו התחלנו לפני יותר מחצי שנה פעילות עם משרד השיכון לגבי שכונות, מה שאנחנו קוראים להם שכונות עם בנייה קלה.

שרון נוימן: מרבית השכונות האלה נבנו ב-92', כשהיתה העלייה הגדולה לארץ.

שרון נוימן: חלק גדול מהשכונות שהוקמו, הוקמו באזור הדרום, יש באופקים, באר שבע, נתיבות, אשקלון, ערד, דימונה.

שרון נוימן: כל השכונות האלה נבנו בסוג של וד"ל, כלומר אישור מהיר של התכניות, הם נבנו עם פטור ממיגון של ממ"ד, שכבר אז החוק התחיל הלכינס, והם נבנו עם מקלטים ציבוריים.

שרון נוימן: כלומר בכל שכונה יש מקלטים ציבוריים שנותנים מענה לאותה אוכלוסייה.

שרון נוימן: נכון, האיום השתנה עם הזמן ומה שפעם היה לאזרח שלוש דקות לרוץ למקלט הציבורי, היום זה קצת פחות זמין לו, כי אל מול איום הרקטות הוא צריך תוך דקה או חצי דקה, תלוי במרחק.

שרון נוימן: לאור זה קיבלנו פירוט על שמונה שכונות, אני חייב לציין שנווה דקלים לא היתה אחת מהן, אבל עכשיו למדנו להכיר, נשלים את הסקר.

שרון נוימן: בוצע סקר בטווח של ה-0-40 קילומטר, בשכונות עצמן, לכל שכונה נבנתה איזה שהיא תכנית של מתן מענה לחירום על ידי פיזור של המיגוניות.

שרון נוימן: לא מדובר כאן על מתן מענה לאזרח עצמו, כלומר אנחנו לא באים ומציבים ממ"ד בכל דירה, אלא אנחנו פורשים סוג של מענה מיגוני במרחב הציבורי, שאם האזרח מסתובב או הולך בשכונה, יש לו אפשרות להגיע.

שרון נוימן: התכניות האלה מומשו עד היום, אפשר להגיב, בנתיבות ואופקי םבזמן עופרת יצוקה, ששם היו נפילות מרובות ומי שעובר היום ברחובות שם יכול לראות את המיגוניות האלה.

שרון נוימן: נכון שעם הזמן גם השתנו והתפתחות למשהו יותר נוח, יותר ויזואלי, יותר עמיד.

שרון נוימן: יש תכנית, נקרא לזה סוג של תכנית מגרה לשעת חירום, שבנינו לשכונת נחל בקע, או נחל עשן, בבאר שבע, וגם לשכונות האחרות, ותכנית נוספת אנחנו נשלים פה.

קריאה: נווה דקלים יכול להיכנס.

דני דנון: אפשר לומר היום שנווה הדקלים היא השכונה הכי פחות ממוגנת באשקלון?

שרון נוימן: אני לא כל כך מכיר ב---

דני דנון: זה מה ששמעתי מגורמים בעירייה.

סופיה ביילין: אני אגיד לך, יש לנו שכונות ישנות כמו עתיקות, יש שם בתים כמעט מגבס, המיגון ישן, חלק לא זה---

מרינה סולודקין: דרום אשקלון.

סופיה ביילין: זו שכונה חלשה וגם זקוקה ל---

שרון נוימן: אגב, אם יש חדר מדרגות, זה כבר חצי נחמה.

סופיה ביילין: קודם כל אני אגיד לך מספרים, 620 משפחות גרות בבתים קלים, חלק, מי שיותר חזק, כבר בנויים כתוספת, אבל אנשים חלשים לא יכולים לבנות, לא מיגון, לא שום כלום אחר.

סופיה ביילין: הבתים האלה זה שלד, מדי פעם ברזל, מדי פעם אבן וגבס.

סופיה ביילין: זהו.

סופיה ביילין: אין שום כלום, זה כאילו אתה עומד מתחת השמים.

מרינה סולודקין: אני רוצה לנזוף בפיקוד העורף.

מרינה סולודקין: בסדר העדיפויות.

מרינה סולודקין: איך אתם לא רואים שהבנייה הקלה זו הסכנה הכי גדולה.

שרון נוימן: בפועל את סדר העדיפויות כתבה הממשלה, היא קובעת את המדיניות, אנחנו גוף מבצע בהיבט הזה.

שרון נוימן: אבל לפני כן אני רוצה לציין עוד נקודה אחת---

מרינה סולודקין: אתה יודע למה הקודם שלכם היה צריך להתפטר?

מרינה סולודקין: ראש קטן בפיקוד העורף זה דבר פסול.

שרון נוימן: אנחנו התחלנו לסקור ולתת פתרונות, לבנות מענה לשכונות של בנייה קלה לפני שמישהו פנה אלינו מתוך ראייה רחבה והגדלת ראש, נקרא לזה.

דני דנון: המיגוניות?

שרון נוימן: אני אענה גם על המיגוניות.

שרון נוימן: בפועל יותר משנה פיקוד העורף פועל עם הרשויות בדבר שנקרא תכנית תמי"ר, תכנית מיגון ראשותי.

שרון נוימן: תכנית שבה אנחנו סוקרים את כל הרשות בהיבט המיגוני ותופרים מעין חליפת מענה מיגונית לכל רשות.

שרון נוימן: גם באשקלון בוצע סקר, עברו מבית לבית ובדקו, תוך גיבוי מלא של הרשות, על בסיס האוכלוסייה.

שרון נוימן: נכון היום, למיטב ידיעתי, באשקלון יש סדר גודל של 28% אוכלוסייה ללא מיגון.

דני דנון: 28%?

דני דנון: איך זה ביחס לערים אחרות?

שרון נוימן: זו פחות או יותר התמונה בכל הארץ, למעט ערים חדשות כמו אלעד או משהו כזה.

שרון נוימן: ברשות יש גם מקלוט ציבורי.

שרון נוימן: אחרי 'עופרת יצוקה' בוצע כאן שיפוץ של כל המקלטים.

שרון נוימן: כולם אמורים להיות כשירים, לא אמור להיות איזה שהוא פער, אם יש פער זה אולי עניין נקודתי של האחזקה של הרשות.

שרון נוימן: בנוסף מוגנו כאן חניונים תת קרקעיים ו---

נחמיה חתוכה: מה לגבי המיגוניות שהוצבו בבאר שבע?

שרון נוימן: בבאר שבע לא הוצבו מיגוניות.

שרון נוימן: הוצבו מיגוניות, כמו שציינתי, באופקים ונתיבות, שזה היה בזמן 'עופרת יצוקה'.

שרון נוימן: נכון להיום יש אולי השלמה קטנה שאישר אותה השר להגנת העורף, להשלים עוד כמה מיגוניות באופקים.

שרון נוימן: המיגוניות עצמן זה לא ממ"ד, זה לא משהו שמאפשר מחיה או שהייה בתוכו, זה מבנה בטון שאפשר להיכנס אליו ולשהות בתוכו בזמן הנפילה וזהו.

שרון נוימן: זה משתנה בין סוג המיגונית, זה יכול גם להשתנות אם מדובר על ילדים או מבוגרים, אבל זה סדר גודל של 15-20 איש, משהו כזה.

שרון נוימן: זה מבנה קטן.

מרינה סולודקין: אבל כבר משהו.

יאיר אדרי: אני רוצה לציין שאשקלון היא הרשות הראשונה שסיימה את תכנית המיגון הראשותית, זאת אומרת היא תהיה הרשות שאיתה התחלנו את הפיילוט.

יאיר אדרי: כלומר שהרשות עצמה גם יודעת את כל פערי המיגון שקיימים, רשמתי גם איך זה שנווה דקלים, בהיבט של שכונה בבנייה קלה, לא הוצף כאן כפער, כי אנחנו בסוף עובדים מול כל הקב"טים, ואני חייב לציין שבהיבט של העשייה גם, מכיוון שגם דיברנו על תכנית 7-15, אנחנו התחלנו יחד עם משרד החינוך סקר של כל טווח ה-40 קילומטר, מבחינת בתי הספר, בסדרי עדיפויות, איזה בתי ספר יש, כי היום זה אשקלון ומחר אנחנו יכולים להיפגש בקרית מלאכי.

דני דנון: השכונה הזאת עם הבנייה הקלה לא עלתה כפער?

יאיר אדרי: היא עלתה כפער בתכנית המיכון הראשותית ונבחן לה מענה.

יאיר אדרי: בסקר שעשינו היא לא הוצפה על ידי הרשות.

יאיר אדרי: אני לא רוצה להאשים את הרשות---

דני דנון: תודה.

דני דנון: אני רוצה לבקש מחבר הכנסת בן סימון ואנחנו רוצים ללכת לראות את הבנייה הקלה.

דני דנון: בבקשה, חבר הכנסת בן סימון.

דניאל בן-סימון: אני מכיר את דרום הארץ, אני חושב קצת יותר טוב גם מהתושבים, עקבתי אחריו כעיתונאי, כתבתי ספר אחד או שניים.

דניאל בן-סימון: אני חייב לומר, לא העליתי על דעתי שאני אשב בבוא היום ואני אדבר על המיגון של אשקלון.

דניאל בן-סימון: כל מה שעשיתי במשך כל השנים היה לעקוב אחרי ההתפתחות הכלכלית וההשתלבות של העולים, ואשקלון היתה בעיניי הפנינה של הפיתוח המואץ, מעיר פיתוח של שנות ה-50 וה-60 עד לזינוק שלה באמת לעשירייה הפותחת בארץ, ולכן זה עצוב לי באופן אישי, לשבת עם פיקוד העורף ולדון על המיגון, על בעיה שלא קשורה לאשקלון, אלא בעיה מדינית שמכסה את כל הדרום, כמה מיגוניות לשים?

דניאל בן-סימון: מיליון... לכן זו בעיה גדולה של הממשלה שלך ומה שקורה בצד השני---

קריאה: גם שלך.

דניאל בן-סימון: מה שאני אומר, דווקא בשכונת העולים, שבאמת אשקלון הצטיינה, העיר הראשונה שקלטה בצורה יוצאת דופן והתפתחה, ולכן אני אומר, מעבר לעניין הביטחוני, שאני מקווה שהוא יסתיים, אין לנו תשובה הרמטית, תשכחו מזה, בסופו של דבר יבוא פתרון מלמעלה, כשיש דיבור יש שקט, כשאין דיבור יש טילים.

דניאל בן-סימון: אין פתרון הרמטי.

דניאל בן-סימון: כתבתי ספר על הדרום ואמרתי שאשקלון שייכת לערים המבוססות של מרכז הארץ, היא כבר לא עיירת הדרום.

דניאל בן-סימון: המחשבה שתלמידים צריכים להיכנס מתחת לכיסא ולרוץ, המחשבה הזאת פשוט נראית לי כסיוט שאי אפשר לתאר אותו, שילדים בני 6-8 ירוצו.

דניאל בן-סימון: אין מדינה בעולם שילד יימצא באיום כזה, זה גם לא מוצדק ולא שום דבר, לכן ההתרגלות בלמצוא פתרון לכל ילד היא דבר כמעט...

דניאל בן-סימון: זה דמיוני, מה שאנחנו מדברים פה עכשיו, זה דמיוני, איך ילד יגיע למיגונית.

דניאל בן-סימון: אתה מעלה על דעתך ללמד ילד בן 7 איך לרוץ למיגונית?

דניאל בן-סימון: לכן מעבר לדיבורים של---

לב ברדני: סליחה, כבודו, צריך פתרון ביניים.

דניאל בן-סימון: לכן אני אומר, מעבר לבעיה שדורשת פתרון כמובן מקומי ומיידי לכל דבר, אני מאוד מקווה שנגיע לפתרון כזה שהעיסוק של אשקלון יהיה בהמשך הפיתוח שלה ושל התושבים, כפי שהיא היתה, עם כמה ראשי ערים מאוד מוצלחים, שעשו עבודה טובה והביאו אותה לעשירייה הפותחת בארץ.

דניאל בן-סימון: המצב הביטחוני הזה קצת מחזיר אותה אחורה, ואת אשדוד ואת קרית גת ובאר שבע, ואת כל היישובים האלה שצמחו.

דניאל בן-סימון: לכן אני אומר שזה מצב שהלוואי שהוא יסתיים כמה שיותר מהר.

דניאל בן-סימון: הפתרון הוא לא דווקא אצל האנשים האלה, זה גם לא בידי הרמטכ"ל, ולכן אני אומר, הלוואי ונגיע למצב כזה, אני רק אומר שבאופן אישי עצוב לי, כמי שליווה את הפיתוח של המקום הזה, לשבת כדי למצוא פתרון לילד בן 6 שרץ ממיגונית למיגונית.

דני דנון: תודה רבה.

דני דנון: משפט קצר, גב' סופיה ביילין, בבקשה.

סופיה ביילין: על המדיניות אני מסכימה, אבל כתושב אשקלון, לא סגנית אפילו, אני גרה פה, הילדים שלנו פה, אנחנו צריכים לפתור את הבעיה עכשיו, אנחנו לא יכולים לחכות עד ש...

סופיה ביילין: אז כמה אנחנו יכולים להיות סגורים?

סופיה ביילין: אז כל בן אדם חי ולממשלה, למדינה, לחברי הכנסת, צריך להיות אכפת על כל בן אדם שהוא היום נפגע.

נחמיה חתוכה: סופיה, הוא לא סתר את זה, להיפך, הוא אמר שצריך לפתור את הבעיה.

נחמיה חתוכה: כואב לו על המצב שהגענו.

סופיה ביילין: אז עכשיו אנחנו נלך לסיור.

סופיה ביילין: יש לנו בית לראות.

סופיה ביילין: איפה הנקודה האחרונה של הוועדה?

דני דנון: באחד הבית שנלך לראות עכשיו.

סופיה ביילין: אז אם ככה, ברשותכם, אני רוצה להודות לוועדת הכנסת, בראשות חבר הכנסת דני דנון, זה הסיור השלישי באשקלון ואני חושבת שההחלטות האלה, ישירות או במעקב או ככה, תמיד הן עוזרות לקבלת החלטות כלליות.

סופיה ביילין: ואני מודה מאוד למר דניאל בן סימון, שהוא פה, גב' מרינה סולודקין, גם תושבת אשקלון, אין מצב, מרינה, שאת לא תבואי, ושוב, לחבר הכנסת דנון, יושב ראש הוועדה שעושה באמת המון בשביל אשקלון, וגם לנציגי משרד הקליטה, מנהל המרחב, נחמיה וגם נציגי פיקוד העורף, הייתי מרוצה לשמוע שאתם אמרתם ש...

סופיה ביילין: הסיור טיפה כבר עזר והנוכחות של החבר'ה, שאתם אמרתם עכשיו ש'עכשיו אנחנו גם נחשוב על נווה דקלים'.

סופיה ביילין: תודה לכולם, גם למורים.

סופיה ביילין: סיור בבית של תושבת אשקלון:

סופיה ביילין: אלה שני מבוגרים שגרים, רוזה (רוסית).

דני דנון: אפשר לשאול שאלה את רוזה?

דני דנון: אם יש אזעקה עכשיו, מה את עושה?

רוזה: פה.

דני דנון: את לא יוצאת החוצה?

רוזה: לא, פה.

סופיה ביילין: (רוסית).

רוזה: (רוסית).

סופיה ביילין: (מתרגמת): מפחדים.

דני דנון: מה הפתרון לבית כזה?

שרון נוימן: הפתרון האידיאלי זה לבנות לו ממ"ד.

שרון נוימן: במקרה הזה---

דני דנון: לבנות ממ"ד?

דני דנון: למגן חדר קיים או להוסיף חדר?

יאיר אדרי: או-או, אפשר למגן חדר קיים, בתוספת שיפורי מיגון.

דני דנון: כמה זה עולה לקחת חדר כזה ולמגן אותו?

יאיר אדרי: אני לא רוצה לזרוק מחירים לאוויר, אבל זה כמה עשרות אלפי שקלים.

יאיר אדרי: זה יכול גם להגיע ל-120,000 שקל, תלוי איזה שטח, איזה גודל.

דני דנון: מי שחי בתנאים בסיסיים, רוצה לקחת חדר שינה אחד ולמגן אותו.

דני דנון: החדר הכי קטן.

יאיר אדרי: הייתי אומר אולי 60,000 שקלים, משהו כזה.

סופיה ביילין: היא אומרת: 'אנחנו לא יכולים לבנות, בגלל שאין לנו כסף'.

סופיה ביילין: היא אומרת שזה 80,000 שקלים.

סופיה ביילין: כולם חושבים על זה, אבל לא כולם יכולים.

דני דנון: ב-80,000 שקל לבנות עוד חדר או למגן חדר?

סופיה ביילין: (מתרגמת): רק ממ"ד.

דני דנון: רק להפוך חדר לממ"ד?

סופיה ביילין: (מתרגמת): לא, לבנות בנפרד.

סופיה ביילין: ויש אופציה כזאת.

סופיה ביילין: כל אחד יכול---

שרון נוימן: יש להם שטחים כאן, יש להם את היכולת להרחיב את הבניין.

דני דנון: יש עלות של השבחה, עירייה?

קריאה: לא, פטרנו את זה מהתשלום.

יאיר אדרי: אני באמת לא יודע, זה עניין של הרשות והתקנות שלה.

סופיה ביילין: לא פטרנו.

דני דנון: אין פטור לעניין?

סופיה ביילין: היא מבקשת להיכנס קצת פנימה.

דני דנון: בבקשה.

יאיר אדרי: הנושא עלה בין ראש העיר לשר לפיקוד העורף בפגישה ביום שלישי, הוא אמר שזה נושא שהוא יעלה אותו בהיבט של קודם כל הלוואות, מה שדיברה פה הסגנית, וגם בהיבט של התשלום של הוועדות וכל התשלום שצריך לנושא השבחה ו...

דני דנון: מישהו יכול לתת לנו נייר, נגיד בבית כזה להוסיף חדר, כמה עולה, מה עלות קבלן?

יאיר אדרי: השר ביקש מראש הרשות, מהמנהל הכללי, שמעון, שיכתוב לו נייר בנושא כדי שהוא יוכל להעלות את זה---

דני דנון: ואני רוצה, סופיה, אם אפשר לקבל נייר, כמה עולה להוסיף חדר 9 מטר.

דני דנון: מה המינימום לפי החוק היום?

יאיר אדרי: 9.

דני דנון: כמה עולה להוסיף חדר, ואז אם יש עלות של הרשויות, או מסי מדינה וכל זה, אפשר בחקיקה להוריד את זה, ואז זה יירד מ-80,000 ל-50,000, ואז עם ה-50,000, יש הלוואת מדינה בתנאים מועדפים או משהו, אז אפשר יהיה לדבר עם אנשים.

דני דנון: היום עם 80,000 שקל, הם בכלל לא חושבים על זה.

סופיה ביילין: לראש הממשלה הבעיה לגבי תושבי נווה דקלים ידועה מלפני הבחירות והוא הבטיח שהוא יפתור את הבעיה.

סופיה ביילין: אז חלק הוא פתר את הבעיות, למשל הוא ביטל, מישהו כן יכול לבנות ולשפר, חוץ מהממ"דים יש עוד בעיה שהבתים האלה על פי תקן הם לא קיימים, אלה היו בתים שבנויים ל-15 שנה.

דני דנון: רציתי לשאול את רוזה, אם את יכולה לתרגם, אם היום היו אומרים לה שלבנות עוד חדר היה עולה בסביבות 50,000 שקל משכנתא של המדינה בתנאים טובים, זה היה גורם לה לחשוב על זה, או שבכלל מבחינה כלכלית היום אי אפשר לחשוב על שום השתתפות.

מרינה סולודקין: אנחנו יודעים, לצערי הרב, את התשובה.

דני דנון: אבל בואו נשמע אותה.

מרינה סולודקין: 50,000 שקל זה יותר מדי.

דני דנון: אבל השאלה אם יש פה משכנתא.

מרינה סולודקין: אם יש לה ילדים שהם ייקחו את המשכנתא וייבנו, ואני אגיד לך גם---

סופיה ביילין: צריך למצוא תנאים שגם המדינה לא כל כך תיפגע, אבל לתת להם פתרון לצאת מהברוֹך הזה.

סופיה ביילין: יש כאלה שמוכנים על חשבונם לבנות, אולי הלוואה ללא ריבית, אולי בלי אישורים שמשלמים ים כסף על אישורים, למשל מולנו עכשיו יש בית שבגלל 7 מטרים בנוסף הם שילמו 70,000 שקל למינהל מקרקעי ישראל.

סופיה ביילין: אתה יכול לבדוק.

סופיה ביילין: אני ניסיתי לעזור להם ולא הצלחתי.

דני דנון: אבל ברגע שיהיה פטור גורף, העירייה לא יכולה גם.

סופיה ביילין: זה לא קשור לעירייה, זה קשור למינהל מקרקעי ישראל.

סופיה ביילין: מה ביבי כן עשה דווקא בעזרתו?

סופיה ביילין: זה ביטול האגרה על התוספת למינהל מקרקעי ישראל.

סופיה ביילין: כל בית היה צריך לשלם, זה היה קיים ארבע-חמש שנים ועכשיו זה בוטל, אבל זה לא מספיק.

דני דנון: אני רוצה שתשאלו אותה.

דני דנון: אם עכשיו להוסיף חדר היה עולה לה במקום 80,000, 40,000 שקל והיתה משכנתא בתנאים נוחים, האם היא היתה בכלל שוקלת את זה, או שזה גם לא רלוונטי?

סופיה ביילין: (רוסית ומתרגמת): לא, זה לא מספיק.

מרינה סולודקין: (מתרגמת): יש לה משכנתא על זה והיא ממשיכה לשלם.

סופיה ביילין: אבל הילדים.

סופיה ביילין: אין פתרון אחר.

דני דנון: ואת תומכת ב---

מרינה סולודקין: בטח.

מרינה סולודקין: אני תמיד אמרתי, קודם כל להוריד את המס.

דני דנון: רוזה, תודה רבה.