ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 18, פרוטוקול מספר 555, 2011-11-07 11:30

חיים כץ: בוקר טוב.

חיים כץ: יום שני בשבוע, י' בחשוון, ה-7 בנובמבר 2011, ואני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

חיים כץ: על סדר היום תקנות שירות התעסוקה (תשלומים ממבקש עבודה בקשר לתיווך עבודה) (תיקון), התשע"א-2011.

חיים כץ: לצערי אמרו לי שמדברים כאן רק על נושאים חקלאיים אבל הזמינו אנשים שעוסקים בסיעוד.

חיים כץ: אנחנו לא מתכוונים לדון היום בנושא סיעוד ולא הולכים לדבר בנושא הסיעוד.

חיים כץ: כל מי שנמצא כאן לדיון בנושא הסיעוד, אתו הסליחה והוא יכול ללכת.

חיים כץ: אני מתנצל.

חיים כץ: אם אתם רוצים, אתם יכולים להישאר אבל אני מבקש מכם להיות מעורבים בדיון.

חיים כץ: בישיבה האחרונה שקיימנו פנינו למשרד התעשייה ושאלנו מהיכן הוא שלף את המספר 3,479.

חיים כץ: עכשיו אני חוזר אליכם ושואל אם יש לכם חידושים.

נטע ברנר נאור: בעקבות שאלת יושב ראש הוועדה, עלה שהסכום הזה הוא סכום שכר נטו שהעובד הזר מקבל בחודש.

נטע ברנר נאור: כיום שכר המינימום עומד על 4,100 שקלים.

חיים כץ: 3,479 שקלים מקבל העובד הזר לחודש.

נטע ברנר נאור: נטו, לאחר הניכויים.

נטע ברנר נאור: יש תקנות עובדים זרים שמותר לנכות ממשכורתם בגין מגורים.

חיים כץ: אנחנו לא הולכים לדבר על הסיעוד אבל בחקלאות משלמים פחות מאשר משלמים בסיעוד?

נטע ברנר נאור: לא.

נטע ברנר נאור: אמורים לשלם אותו הדבר.

חיים כץ: הסבא שלי מעסיק עובד זר והוא מקבל נטו הרבה יותר, בלי שום פרופורציה למה שאת אומרת כאן.

נטע ברנר נאור: כמה הוא מקבל?

חיים כץ: לפחות 4,100 שקלים וזה לפי החוק.

נטע ברנר נאור: אולי הוא עושה שעות נוספות.

חיים כץ: לא.

חיים כץ: הוא מקבל לפי החוק ואני משלם עליו את ההתאגדות, ביטוח לאומי וכל מה שצריך.

נטע ברנר נאור: נכון.

נטע ברנר נאור: אתה צריך לשלם.

חיים כץ: אז מה זה נטו?

נטע ברנר נאור: מה שהוא מקבל בחודש ביד.

חיים כץ: 3,479 שקלים?

נטע ברנר נאור: משהו כזה, כן.

נטע ברנר נאור: ברור שהוא צריך לשלם לו פנסיה, ביטוח לאומי וכל התשלומים הסוציאליים, אבל מה שהוא צריך לקבל, זה השכר פחות ניכויים ופחות כמה שאפשר לנכות עבור אוכל וכל מיני דברים כאלה.

נטע ברנר נאור: זה סכום הנטו שהעובד מקבל.

נטע ברנר נאור: זה החישוב שעשינו ובינתיים ראיתי בפרוטוקול הקודם שאתה אישרת ב-2005 את התקנות המקוריות, זה בערך היה הסכום.

חיים כץ: אני לא אישרתי ב-2005 שום דבר.

חיים כץ: בשנת 2005 אני לא ישבתי כאן.

חיים כץ: לא הייתי יושב ראש הוועדה ב-2006.

נטע ברנר נאור: אז בשנת 2006.

חיים כץ: גם אז לא הייתי כאן.

נטע ברנר נאור: מישהו אישר.

חיים כץ: כשאת עובדת, אני לא רוצה לומר משהו, אבל תעשי שיעורי בית מסודרים.

חיים כץ: אם את מחליטה, תיכנסי ותראי.

נטע ברנר נאור: אתה אישרת את הוראת השעה ב-2008.

נטע ברנר נאור: זה אני יכולה לומר בוודאות כי אני זוכרת את זה.

חיים כץ: אני גם לא הייתי כאן ב-2008.

נטע ברנר נאור: אתה אישרת את זה.

נטע ברנר נאור: אני יכולה להראות לך את הפרוטוקול.

חיים כץ: תראי לי את הפרוטוקול.

נטע ברנר נאור: בסדר.

נטע ברנר נאור: אתה רוצה שאני אלך למחשב?

חיים כץ: כן.

חיים כץ: תלכי ותביאי אחר כך.

נטע ברנר נאור: בסדר.

חיים כץ: אחר כך תלכי ותביאי לי.

חיים כץ: אני לא הייתי כאן

חיים כץ: ב-2008.

נטע ברנר נאור: אולי אני טועה בתאריכים, אבל אתה אישרת.

חיים כץ: בסדר גמור.

חיים כץ: אולי את טועה בתאריכים.

נטע ברנר נאור: את הוראת השעה אתה אישרת.

חיים כץ: זה כמו בגשש.

חיים כץ: זה היה לפני 25 שנים, אבל הוא אומר שזה היה אתמול בבוקר.

חיים כץ: זה בערך אותו הדבר.

חיים כץ: בסדר.

חיים כץ: אתם באים ואומרים 3,479 שקלים זה שכר העובד לחודש.

חיים כץ: יפה.

חיים כץ: מה אומרים נציגי החקלאים שצריך לגבות?

חיים כץ: נציגי משרדי התיווך שמביאים את העובדים לארץ, כמה הם צריכים לגבות?

גבי בורנשטיין: שמי גבי בורנשטיין ואני מאיגוד לשכות המסחר.

גבי בורנשטיין: אנחנו טוענים, בהתאם לחוות דעת שהגשנו גם ליושב ראש, גם לאנשי משרד התמ"ת שיושבים כאן וגם לאנשי משרד הפנים שיושבים כאן, שהסכום שצריך להיות הוא סכום שמדבר על משכורת חודש בשנה כפול מספר שנות החוזה כאשר זה גם החוק בתאילנד.

גבי בורנשטיין: יש לנו תחשיב מסודר איך הגיעו לזה.

חיים כץ: כמה זה?

אילן גילאון: כמה זה בצרפת?

אילן גילאון: כמה זה במדינה שהיא לא תאילנד?

קריאה: אפס.

גבי בורנשטיין: אני לא יודע, אבל אני חושב שאת טועה.

חיים כץ: גברת, אני לא זוכר שקיבלת את רשות הדיבור.

גבי בורנשטיין: אני רוצה לומר עוד מילה.

חיים כץ: בדרך כלל כמה שנים זה חוזה?

גבי בורנשטיין: 63 חודשים לפי החוק מותר לעובד זר בחקלאות להיות בארץ.

גבי בורנשטיין: חמש שנים וקצת.

גבי בורנשטיין: אני רוצה לומר שאני מחזיק כאן את הפרוטוקול משנת 2005 וכן, אתה היית היושב ראש.

חיים כץ: למשך חודש.

נטע ברנר נאור: זה היה בדיוק בתקופה הזאת.

גבי בורנשטיין: בהתאם לשאלה שלך איך נקבעו הסכומים, תומר מוסקוביץ עונה.

אילן גילאון: כבודו יכול להסביר לנו מה עלות התשומות?

חיים כץ: רגע.

חיים כץ: עוד מעט.

גבי בורנשטיין: שאלת את השאלה איך נקבעו הסכומים, תומר מוסקוביץ שהיה היועץ המשפטי של משרד התעשייה אמר: עושים תחשיבים ובסוף עושים מחיר, עושים סחר סוסים וסוגרים.

גבי בורנשטיין: משנת 2005 ועד היום כל ישיבה אתה מעלה את השאלה הזאת ושואל איך הגיעו לסכום אבל פשוט לא מתמודדים עם זה.

חיים כץ: איך אתם הגעתם לסכום של חודש לשנה?

גבי בורנשטיין: על סמך חוות דעת שנמצאת אצלך עם כל העלויות.

חיים כץ: עזוב את חוות הדעת.

חיים כץ: איך הגעת לסכום?

גבי בורנשטיין: אני צריך לתת שירות לעובד במשך חמש שנים.

חיים כץ: מה זה שירות?

חיים כץ: מה אתה עושה?

גבי בורנשטיין: אני מלווה אותו בצפון ובדרום, מימין ומשמאל.

חיים כץ: מה זה מלווה אותו?

גבי בורנשטיין: מגיע אליו בכל מקרה שהוא צריך.

חיים כץ: לשם מה?

גבי בורנשטיין: אם זה מתורגמן, אם הוא צריך להגיע לבית חולים, אם צריך לחדש לו את הדרכון, אם צריך לקחת אותו לבדיקה רפואית כזאת או אחרת.

גבי בורנשטיין: אני יכול לתת לך דוגמה.

חיים כץ: למה אתה לא גובה את זה מהמעסיק?

אילן גילאון: הוא גובה את זה גם מהמעסיק.

גבי בורנשטיין: תחליטו, תקבעו סכום.

גבי בורנשטיין: אני לא גובה מהמעסיק.

חיים כץ: למה אתה לא גובה מהמעסיק?

חיים כץ: יותר נוח לגבות מהעובד הזר?

גבי בורנשטיין: לא.

חיים כץ: אין לו מה להגיד.

גבי בורנשטיין: לא נכון.

חיים כץ: אז למה אתה לא גובה מהמעסיק?

גבי בורנשטיין: אין תקנה שצריך לגבות מהמעסיק.

גבי בורנשטיין: בסיעוד קבעתם תקנה אבל לא בחקלאות.

קריאה: בסיעוד קבענו מקסימום.

חיים כץ: לא קיבלת רשות דיבור.

גבי בורנשטיין: אנחנו נותנים את השירות כל השנה, בכל יום, ביום שישי, בשבת, בלילה, וכשנופלים קסאמים בעוטף עזה, המתורגמנים שלנו נמצאים בשטח ולשכות מת"ש ולשכות מנ"ע סגורות כי אי אפשר לפתוח אותן בזמן כזה.

חיים כץ: על כל עובד אתם עובדים בערך חודש.

חיים כץ: האיש שלך עובד חודש על כל עובד?

גבי בורנשטיין: מה זאת אומרת?

חיים כץ: כמה זמן אתם מקדישים לעובד בשנה?

גבי בורנשטיין: יש עובדים שאנחנו מקדישים להם הרבה יותר ויש עובדים שמקדישים להם פחות.

חיים כץ: אני לא יודע מה זה הרבה יותר ומה זה פחות.

גבי בורנשטיין: אנחנו מטפלים בעובד.

חיים כץ: כמה זמן לוקח למשרד שלך?

גבי בורנשטיין: אני לא יודע לתמחר את זה.

חיים כץ: אז למה לקחת סכום כזה לחודש?

חיים כץ: אתה לא יודע למה אתה לוקח.

חיים כץ: עשית ככה, כמו שהתמ"ת.

גבי בורנשטיין: לא.

חיים כץ: כמה זמן אתה מקדיש, מה העלויות שלך לחודש כשאתה רוצה חודש עבודה מעובד זר.

גבי בורנשטיין: חוות הדעת מונחת גם לפניך והדברים נאמרים בה.

גבי בורנשטיין: הגענו למספרים האלה על סמך הדרישות שהמדינה דורשת מאתנו והעלויות שיש לנו.

חיים כץ: אתם כמו התמ"ת.

גבי בורנשטיין: ממש לא.

חיים כץ: אתם בדיוק כמו התמ"ת.

חיים כץ: במקום לענות לי ישירות ולהגיד שאתם מקדישים שבוע, עשרה ימים, שלושים שעות, אתה אומר לי ככה וככה.

חיים כץ: ככה וככה, לא עובד.

חיים כץ: אני רוצה לדעת כמה אתה משקיע בעובד זר שעובד בחקלאות.

חיים כץ: יום בחודש?

חיים כץ: חצי יום בחודש?

חיים כץ: חמישה ימים בחודש?

גבי בורנשטיין: אני לא יודע להגיד לך.

חיים כץ: אז למה אתה יודע להגיד שאתה צריך לקחת לו חודש בשנה?

גבי בורנשטיין: מכיוון שאני יודע מה העלויות שלי.

חיים כץ: מה העלויות?

גבי בורנשטיין: לכל עובד, גם אם הוא במטולה וגם הוא בפארן.

חיים כץ: אם אתה יודע, תגיד לי מה העלויות שלך.

גבי בורנשטיין: לכן העברנו את חוות הדעת.

חיים כץ: לא קראתי.

חיים כץ: העברת ולא קראתי.

חיים כץ: אני שואל אותך עכשיו בוועדה מה העלויות שלך.

דוד זהבי: אנחנו עשינו תחשיב.

חיים כץ: אני לא זוכר שקיבלת רשות דיבור.

גבי בורנשטיין: אומדן העלויות שלנו, ללשכה שמטפלת בסדר גודל של אלפיים עובדים בשנה, זה סדר גודל של ארבעים אלף שקלים לחודש מבחינת הוצאות ישירות ויש הוצאות משכורת של עוד מאה אלף שקלים בחודש.

חיים כץ: תגיד שוב.

אילן גילאון: משכורות בסכום של מאה אלף שקלים.

חיים כץ: אתה מטפל באלפיים עובדים.

גבי בורנשטיין: סדר גודל.

חיים כץ: זאת אומרת, אתה לוקח אלפיים כפול 3,479 שקלים?

חיים כץ: מה המשכורת שאתה רוצה לקחת לחודש מהעובד?

חיים כץ: אתה רוצה חמישה חודשי משכורת.

חיים כץ: לפי איזו משכורת?

גבי בורנשטיין: לא.

גבי בורנשטיין: אני מדבר על העובדים שלנו ולא על העובדים הזרים.

חיים כץ: אתה רוצה מעובד זר חודש עבודה בשנה.

חיים כץ: נכון?

חיים כץ: הוא בא עם חוזה לחמש שנים ואתה רוצה ממנו חמש משכורות.

גבי בורנשטיין: כן.

חיים כץ: נכון?

גבי בורנשטיין: כולל כרטיסי טיסה.

חיים כץ: עזוב אותי מכרטיסי הטיסה.

חיים כץ: זה בסדר.

חיים כץ: כרטיסי טיסה, זה מוגדר בסדר.

חיים כץ: אתה רוצה חודש בשנה.

חיים כץ: יש לך אלפיים עובדים ואתה רוצה אלפיים חודשי משכורת בשנה.

חיים כץ: זה מה שאתה מבקש.

חיים כץ: אתה אומר שאת זה אתה רוצה לקחת מהעובדים הזרים.

חיים כץ: זה בסדר.

חיים כץ: אני רוצה לדעת עכשיו מה העלויות שלך.

חיים כץ: כמה עובדים יש לך?

חיים כץ: אם אני לא ארד לפרטים, אני לא אבין אף פעם מה אתם עושים.

חיים כץ: תגיד לי מה העלויות שלך.

גבי בורנשטיין: העלויות שלנו הן סדר גודל של כארבעים אלף שקלים בשנה הוצאות למשרדים, טלפונים וכולי.

אילן גילאון: כמה עובדים מטפלים באלפיים העובדים הזרים?

חיים כץ: עזוב.

חיים כץ: בוא נראה את המספרים.

חיים כץ: לא צריך את זה.

חיים כץ: אילן, דקה.

חיים כץ: בוא נשמע.

חיים כץ: ארבעים אלף בשנה הוצאות משרד.

גבי בורנשטיין: לחודש.

חיים כץ: לחודש.

גבי בורנשטיין: הוצאות משכורת של מנהלים, פקידות, מתורגמנים, רכבים, הנהלת חשבונות – עוד כמאה אלף שקלים.

חיים כץ: לחודש.

גבי בורנשטיין: כן.

גבי בורנשטיין: סדר גודל של עלויות חודשיות, כולל הכול, בסביבות מאתיים אלף שקלים.

חיים כץ: איך?

גבי בורנשטיין: הנה.

חיים כץ: ממה יש לך עוד שישים אלף שקלים?

גבי בורנשטיין: רכבים, דלק, עלויות של ערבות בנקאית.

חיים כץ: כמה עובדים יש לך במשרדים?

גבי בורנשטיין: בין עשרה ל-15, 18, תלוי בגודל של המשרד, תלוי בפיזור האזורים, תלוי בפיזור החקלאים מולם אנחנו עובדים.

חיים כץ: כל עובד משרד כזה, העלות שלו היא סדר גודל של 15 אלף שקלים בחודש?

קריאה: לא.

קריאה: יותר.

גבי בורנשטיין: בסדר.

גבי בורנשטיין: כולל הרכב, כולל הכול, כן, בין 12 ל-15 אלף שקלים.

חיים כץ: על פניו הבקשה שלך היא לא סבירה.

חיים כץ: אם ההוצאות שלך הן 2.5 מיליון שקלים לשנה, סביר שתרוויח מאה אחוזים.

חיים כץ: הרווחת מאה אחוזים, לוקח חמישה מיליון.

חיים כץ: למה אתה מבקש שבעה מיליון?

גבי בורנשטיין: לא כל הסכום הוא שלנו.

גבי בורנשטיין: הסכום מתחלק יחד עם TIC או עם חברה זרה.

גבי בורנשטיין: ה-3,400 זה 60-40.

חיים כץ: גם אין לך הוצאות של 2.5 מיליון שקלים.

חיים כץ: אתה מבקש שבעה מיליון שקלים לקחת מהעובדים ואני אומר לך בדיוק כמו שאמרתי למשרד התעשייה.

חיים כץ: אנחנו לוקחים גוף חלש שאין לו הגנה, שהוא בא לעבוד כאן בארץ והוא עובד קשה.

חיים כץ: אני ראיתי סרט על עובדים זרים והייתי מזועזע, לא מהתנאים כי התנאים היו טובים.

חיים כץ: באה אישה מדרום אמריקה לעבוד, עבדה בתל אביב בווילה, השתכרה יפה, קיבלה את התנאים, עבדה 15 שנים.

חיים כץ: כולם קיבלו אותה בשדה התעופה, כשהיא חוזרת למדינה שלה, הילדים שלה, ילדה בת 20 שהיא עזבה אותה כשהיא הייתה בת חמש וילד בן 17 שהיא עזבה אותו כשהוא היה בן שנתיים.

חיים כץ: כל המשפחה הייתה והיא באה לשם והיא רואה שבכסף שהיא הרוויחה בנו ארמון גדול שאין בו לא חלונות והוא שלד עומד.

חיים כץ: הילדים שלה אומרים לה שהיא לא גידלה אותם אלא היא עזבה אותם בשביל הכסף והם לא מכירים בה.

חיים כץ: היא מנסה להתקרב אליהם.

חיים כץ: זה היה סרט דוקומנטרי.

חיים כץ: האנשים האלה מוכרים את המשפחות שלהם ואת הילדים שלהם ומוותרים על הכול.

חיים כץ: אני יוצא מתוך הנחה שהם מקבלים תנאים אופטימאליים – משכורת הוגנת, אוכל טוב, מקום מגורים טוב והכול טוב, אבל התשלום שהם משלמים בשביל כל הטוב הזה הוא תשלום שאם אנחנו עוצמים את העיניים ואומרים שאנחנו לא נראה את הילדים שלנו במשך שנה, לא נסכים לו.

חיים כץ: אחרי הסרט הזה ניגשתי לחבר שיש לו מטפלת כזאת ושאלתי אותה מה היא עושה עם הכסף.

חיים כץ: אמרתי לה שלא תעביר אותו לאבא שלה.

חיים כץ: היא אמרה לי שאביה שומר על הכסף.

חיים כץ: אמרתי לה שתפתח כאן חשבון בדואר ושלא תעביר את כל הכסף אלא שתשמור לה חלק ממנו.

חיים כץ: היא אמרה שאם היא לא תעביר את הכסף, האבא שלה לא ישמור על הילדים.

חיים כץ: אמרתי לה שהוא לוקח לה את הכסף.

חיים כץ: הבת שלה התחתנה והיא לא נסעה לחתונה כי היא פחדה שלא ייתנו לה לחזור.

חיים כץ: האנשים האלה לא מקבלים הכרת תודה.

חיים כץ: הם לא מקבלים הכרת תודה מהמשפחה שלהם ואנחנו רואים בהם באר שואבת לכסף.

חיים כץ: לא יכול להיות כמו שמשרד התעשייה אמר - 3,500, שיכול להיות שזה מעט ויכול להיות שזה הרבה.

חיים כץ: אני אומר שכל מי שעוסק בעסק, חייב להרוויח.

חיים כץ: גם אתם כמשרדים צריכים להרוויח.

חיים כץ: אף אחד לא עובד לשם שמים אבל יחד עם זאת צריך לבוא מסודר עם המספרים ולדעתי אתם לוקחים יותר מדיי.

חיים כץ: מבקשים יותר מדיי.

גבי בורנשטיין: אנחנו לא לוקחים כלום.

חיים כץ: אתם מבקשים חודש בשנה על אלפיים עובדים.

חיים כץ: זה אומר שבעה מיליון שקלים.

חיים כץ: אין לך הוצאות בסכום הזה.

גבי בורנשטיין: אלפיים עובדים נמצאים כאן בארץ, אבל אתה לא מכניס אלפיים עובדים בשנה.

חיים כץ: אבל אתה רוצה מהם משכורת של חודש בשנה כל שנה.

חיים כץ: אתה רוצה את זה מכל אלה שנמצאים בארץ.

גבי בורנשטיין: זה מה שהחוק התאילנדי מאשר.

לא מכל אלה שנמצאים בארץ.

מכל מי שנכנס לארץ.

גבי בורנשטיין: ממי שנכנס והוא חדש.

חיים כץ: ואם תביא אלפיים?

לא יכולים להביא אלפיים.

חיים כץ: אני אומר לכם שאתם רוצים הרבה כסף.

חיים כץ: יכול להיות שמשרד התעשייה רוצה לתת לכם הרבה פחות, יכול להיות, אבל אתם רוצים הרבה יותר מדיי.

חיים כץ: זה צריך להיות אי שם באמצע הדרך.

חיים כץ: אתם צריכים להבין שבתיקון התקנות האלה אתם צריכים לשתף את המעסיק בתשלומים.

חיים כץ: אותו מעסיק שמקבל את העובד, צריך לשלם כסף.

חיים כץ: אותו חקלאי שמביא עובדים זרים, צריך לשלם כסף ולא לקחת הכול מהעובד הזר.

גבי בורנשטיין: הוא משלם.

חיים כץ: אני יודע.

חיים כץ: אני מעסיק בסיעוד ואני משלם התאגדות סכום של שבעים שקלים בחודש.

חיים כץ: אני משלם את מס הבריאות והכול.

אילן גילאון: כשאתה מקבל עובד מחברת כוח אדם, אתה לא משלם לו גם סכום גלובאלי?

עידית לבוביץ: אני מקו לעובד.

עידית לבוביץ: הנתונים שאני מכירה לצערי הם מאוד שונים מהנתונים שמציגים כאן.

חיים כץ: תגידי נתונים.

עידית לבוביץ: אפילו לפני כן אני רוצה לשאול ברמה הכי בסיסית.

עידית לבוביץ: אתה מדבר על לקחת מהעובד מראש.

חיים כץ: את לא מדברת אליו אלא את מדברת אל הוועדה.

עידית לבוביץ: מדברים כאן על לקחת מהעובד מראש, כשהוא מגיע לארץ, משכורת אחת לחמש שנים.

עידית לבוביץ: מה קורה אם הוא מסיים לעבוד אחרי שנתיים?

חיים כץ: לא, את התבלבלת.

חיים כץ: משכורת אחת לשנה.

עידית לבוביץ: נכון.

עידית לבוביץ: אחת כפול חמש.

חיים כץ: לא, אחת לשנה.

חיים כץ: אחת לשנה למשך חמש שנים.

עידית לבוביץ: אני עושה חשבון ואני מגיעה לפלוס-מינוס 17-18 אלף שקלים.

חיים כץ: אבל השאלה שלך אם הוא עובד שנתיים, כבר לא טובה.

חיים כץ: משכת אותה.

עידית לבוביץ: משכתי.

עידית לבוביץ: חשבתי שמדובר על תשלום מראש.

חיים כץ: לא.

חיים כץ: משכת את השאלה.

עידית לבוביץ: לפי ההצעה שלהם מדובר על 17-18 אלף שקלים בסך הכול, פלוס-מינוס, שגובים מהעובד.

חיים כץ: כן.

עידית לבוביץ: עד היום, במיוחד בשנתיים האחרונות, כל עובד שהגיע מתאילנד שילם דמי תיווך בגובה של 11 אלף דולר.

חיים כץ: עכשיו אנחנו עושים לו הנחה.

עידית לבוביץ: כל העובדים שאנחנו ראיינו, ורק בשנת 2001 אנחנו ראיינו למעלה מ-800 עובדים תאילנדים, וכולם שילמו בממוצע 11 אלף דולר כדי להגיע למדינת ישראל.

עידית לבוביץ: 11 אלף דולר, זה ארבעים אלף שקלים.

עידית לבוביץ: כבר הם משלמים הרבה מעבר למה שמבקשים כאן החברים.

עידית לבוביץ: הסכום הזה שמשולם על ידם היום, זה הרי כסף שחור.

עידית לבוביץ: אף אחד לא מצהיר ואף אחד לא מודה שהוא קיבל אותו.

עידית לבוביץ: מה שיקרה זה שהם ישלמו גם דמי תיווך וגם אחר כך עוד יוכלו חוקית לגבות מהם סכומים נוספים מעבר לכסף השחור שהם משלמים מלכתחילה.

רחל אדטו: למי הם משלמים את ה-11 אלף דולר?

אילן גילאון: למייבא.

אילן גילאון: ליבואן.

עידית לבוביץ: הם משלמים את זה לחברה בתאילנד.

עידית לבוביץ: לפי נתונים של משרד התעשייה, גברת רבקה התעשייה דיברה על זה במשך שנים, בין שבעים לשמונים אחוזים מגיעים לתאגידי כוח האדם בישראל.

קריאה: אמרה.

קריאה: אז היא אמרה.

עידית לבוביץ: אלה נתונים של משרד התעשייה אחרי חקירות לגבי חברות כוח אדם בסיעוד ובחקלאות.

חיים כץ: במשך שנתיים אני לא הוצאתי מהוועדה אף בן אדם ואני לא רוצה להוציא אותך.

חיים כץ: תבקש את רשות הדיבור ותקבל.

קריאה: סליחה.

רחל אדטו: משלמים בתאילנד בכסף הזה לישראל?

חיים כץ: לא.

רחל אדטו: היא אומרת כן.

חיים כץ: זה הולך למאכער התאילנדי.

רחל אדטו: זה לא מה שהיא אומרת.

עידית לבוביץ: המאכער התאילנדי היה שמח לו הוא היה מקבל 11 אלף דולר מכל עובד.

עידית לבוביץ: הנתונים של התמ"ת ושל מבקר המדינה הם שבין שבעים לשמונים אחוזים מהסכום הזה מגיעים לחברות כוח האדם בישראל.

עידית לבוביץ: בערך עשרים עד שלושים אחוזים נשארים בארץ המוצא אצל המתווכים ואצל החברות שם.

עידית לבוביץ: זאת אומרת, כבר הרווחים כאן הם עצומים.

עידית לבוביץ: להגיד שהחברות כאן עובדות לשם שמים, לא יכולות לגבות כסף וכי מדובר באנשים שבאמת יש להם הוצאות כבדות בלי הכנסת, זה קצת מגוחך.

רחל אדטו: מישהו יודע את המציאות האמיתית?

חיים כץ: שאלת את זה שלוש פעמים רצוף.

חיים כץ: אי אפשר.

חיים כץ: לא.

חיים כץ: התמ"ת לא יודע, אלה לא יודעים, אף אחד לא יודע.

עידית לבוביץ: דבר אחרון שאני רוצה לומר, ואני אפילו לא אתחיל לדבר על תנאי העסקה של העובדים בחקלאות, של עובדים מתאילנד ואנחנו ראינו בשביתה שהייתה במשוב אחיטוב מה היו התוצאות שבאו פקחים של התמ"ת ושל משרד הפנים וראו שם עובדים שמקבלים 14 שקלים לשעה - להזכירכם, זה כבר מזמן לא שכר המינימום – ו-15 שקלים לכל שעה נוספת.

עידית לבוביץ: אמרו לנו כל המושבים בעמק חפר שכולם משלמים כך וכולם משלמים אותו דבר.

עידית לבוביץ: עובדים 16, 17 ו-18 שעות ביום, שזה גם לא חוקי למי ששכח.

עידית לבוביץ: גם אם אני מורידה כרגע את תנאי העסקה שלהם מהשולחן, כמה שהם מזעזעים, מדינת ישראל הגיעה להישג בין הגדולים ביותר שנעשו כאן בשנים האחרונות וחתמה על הסכם עם ממשלת תאילנד להבאת עובדים לחקלאות.

עידית לבוביץ: זה משהו שלא נעשה.

עידית לבוביץ: מדובר כאן באמת בצעד שהוא חסר תקדים כי הקונספט הזה של הסכמים בילטראליים עם מדינות מוצא של עובדים זרים, זה משהו שהממשלה דוחפת לו כבר הרבה מאוד זמן, משרד האוצר דוחף לו, ואנחנו כמובן תומכים.

עידית לבוביץ: הממשלה עשתה כאן צעד גדול.

עידית לבוביץ: מה שקורה כאן עכשיו זאת התעוררות של אנשים שפוחדים שבעקבות הצעד הזה של הממשלה, הם הולכים לאבד את מקור ההכנסה הכי גדול שלהם.

חיים כץ: תודה רבה.

חיים כץ: כן, אדוני.

אני מלשכות המסחר.

לפי מה שהיא אומרת לגבי ההסכם, זה ההסכם.

זה מחזק את מה שאני עומד לומר.

ההסכם מדבר על שישים-ארבעים.

אנחנו אמורים לקבל 2,100 שקלים מכל עובד.

חיים כץ: אתה צריך לדבר ולהסביר כאילו אלה שמולך לא מבינים כלום.

בהסכם שמדינת ישראל חתמה, TIC, שהולכת להיות החברה הבלעדית שמביאה עובדים לישראל, הסכום שמותר לגבייה הוא 3,479 שקלים ומתוך זה שישים אחוזים ללשכות הפרטיות, כ-2,100 שקלים, וארבעים אחוזים הולכים ל-TIC.

חיים כץ: TIC.

תאילנד ישראל קורפריישן.

זה הגוף שהוקם כדי להביא את העובדים.

חיים כץ: החלק השני הולך לתאילנדים.

הולך ל-TIC.

400 דולר הולכים ל-TIC ו-600 דולר הולכים לחברות כאן.

זאת אומרת, כאשר אנחנו מבקשים, אנחנו מדברים על ה-2,100 כפול חמש שנים, שזה עשר וחצי אלף שקלים לכל התקופה מעובד.

חיים כץ: גם אם הוא נשאר שנתיים.

לא.

זה פר שנה.

אם הוא בא לשנתיים, אם הוא בא לשלוש שנים או לארבע שנים, כל שנה יורידו לו סכום.

חיים כץ: למה אתם לא מבקשים מהמעסיקים?

רק רגע.

למעסיק צריך להוציא לו באופן מסודר כמה מותר לו לשלם כי המעסיק היום אומר שהוא לא מחויב בשום דבר.

תוציאו את זה מסודר, הם ישלמו.

כשהיא טוענת שהעובדים שילמו 11 אלף דולר, גם במחקר של הכנסת קו לעובד כתב, ואחר כך השמיט, שהסרילנקים שבאו לחצי שנה שילמו אלפיים דולר.

אם אתה מכפיל את זה, זה אומר שהם שילמו עשרים אלף דולר.

גברתי מקו לעובד, הוא יכול לומר מה שהוא רוצה גם אם נדמה לך שזה לא נכון.

לאחר מכן משהו הושמט שם, אבל קו לעובד אמרו על אלפיים דולר.

אלפיים דולר לחצי שנה, כאשר העובדים יכולים לבוא עשר פעמים למדינת ישראל, זה שישה חודשים כפול עשר, זה אומר שכאילו העובדים האלה בפוטנציה היו צריכים לשלם עשרים אלף דולר פלוס כרטיסי טיסה.

חיים כץ: נראה לי שבשיטה הזאת הם באים לכאן, משלמים, עובדים וחוזרים עם אפס כסף.

אילן גילאון: אבל יש כבוד.

רחל אדטו: אני איבדתי את החשבון.

חיים כץ: את כנראה טובה ברפואה.

חיים כץ: אני טוב במספרים פשוטים.

רחל אדטו: המספר הראשון שדיברת כתשלום ל-ITC, מי משלם אותו?

זה בהסכם בין מדינת ישראל לבין מדינת המוצא.

מדינת ישראל טענה שהם שילמו 300 ו-400 דולר כדי לבוא לחצי שנה.

גם אם אני לוקח את הנוסחה הזאת, אם הם צריכים לבוא עשר פעמים, זה אומר 4,000 דולר, לא כולל כרטיסי טיסה.

אם תיקח את כרטיסי הטיסה שעולים כ-1,200 דולר, תבין על איזה סכומים אנחנו מדברים.

אנחנו באים לכאן ומדברים בסך הכול על קרוב ל-3,000 דולר לכל חמש השנים.

מדינת ישראל מוכנה לתת לנו 600 דולר, 2,100 שקלים, עבור כל עובד שנכנס לכאן.

אנחנו מדברים על 600 כפול חמש.

אילן גילאון: אתם אומרים שהפער הוא בין 3,000 ל-600.

אנחנו מדברים פה שנה.

הפער הוא בין פעם אחת בחמש שנים.

אילן גילאון: מה היה נהוג עד כה?

אילן גילאון: מה היה מקובל עד עכשיו?

אילן גילאון: חוץ ממה ששמענו מקו לעובד, וגם אני שמעתי דברים דומים.

אילן גילאון: מה היה נהוג באופן רשמי לעשות עד כה?

אילן גילאון: מה קיבלתם עד עכשיו?

הסכום שהיה 3,400, כל פעם מתעדכן.

חיים כץ: זה מה שקיבלתם.

כן.

אילן גילאון: לתקופה של חמש שנים.

כן.

כל הזמן ביקשנו לעדכן אותו.

קריאה: הוראת השעה לא בתוקף.

אילן גילאון: זאת אומרת שאתם רוצים להקפיץ את זה עכשיו פי חמש.

אילן גילאון: זה בעצם מה שאתה אומר.

חיים כץ: לא, הוא אומר אותו הדבר אבל לשנה.

אילן גילאון: כן, זה פי חמש לתקופה של חמש שנים.

אילן גילאון: הוא רוצה בעצם להיפגש אתך באמצע.

אילן גילאון: זה מה שהוא רוצה.

חיים כץ: אתה יכול להגיד פי עשר, אם זה עשר שנים.

מוטי שמש: אני מחברת עמיר.

מוטי שמש: אני רוצה להתייחס לגבייה מהחקלאים.

חיים כץ: חברת אמיר היא חברת הבאת עובדים?

מוטי שמש: כן.

מוטי שמש: לגבי מה שהחקלאי משלם, מה שהמדינה גובה מהחקלאי, אתה אומר ללכת לחקלאי ולגבות ממנו כסף.

מוטי שמש: אגרות בשנה על כל עובד עולות 1,800 שקלים שהמדינה לוקחת עבור כל השמה של עובד.

מוטי שמש: בנוסף 10 אחוזים מס מעסיקים על הברוטו שלו.

חיים כץ: 300 שקלים.

מוטי שמש: לא.

מוטי שמש: 4,100, עשרה אחוזים הם 410 שקלים, כפול 12, כך שמדובר ב-6,000 שקלים.

חיים כץ: כמה הוא משלם לחודש?

מוטי שמש: על השכר מינימום.

חיים כץ: הוא משלם 400 שקלים מס מעסיקים.

מוטי שמש: מס מעסיקים עשרה אחוזים.

מוטי שמש: עוד 1,800 שקלים אגרות לשנה.

חיים כץ: זה 150 שקלים לחודש.

זה לא כולל הוצאות מגורים.

חיים כץ: 150 שקלים לחודש.

אילן גילאון: אני במקומכם הייתי שוקל פרישה.

חיים כץ: זאת אומרת, אתה משלם 550 שקלים בחודש.

מוטי שמש: מעבר לזה, כל האחזקה של העובד, המגורים שלו, החשמל, הוצאות הגז, מוכר לו.

מוטי שמש: מכל ההוצאה הגדולה הזאת, בסך הכול מאתיים שקלים או 220 שקלים, תלוי באזור המגורים.

מוטי שמש: לבוא לחקלאי ולומר לו שגם יממן את הסיפור הזה, החקלאים פשוט לא יעמדו בזה.

מוטי שמש: לא נמצאים כאן נציגי החקלאים אבל החקלאים לא יעמדו בזה.

מוטי שמש: זה כבר גדול עליהם ויתחילו להגיע תביעות של תאילנדים נגד המעסיקים באמצעות עורכי דין שיתבעו את החקלאים.

חיים כץ: למה החקלאי לא יעמוד בזה ואני כן עומד בזה?

אתה לא משלם את זה.

חיים כץ: אני משלם דיור, חשמל, אוכל, מחשב, סקייפ, טלפון ומתייחס אל העובד כאל בן אדם.

מוטי שמש: הסיעודי חי אצלך בבית בתוך המערכת שקיימת.

חיים כץ: הוא משפחה.

מוטי שמש: תאילנדים גרים במגורים נפרדים שהחקלאי יכול היה באופן תיאורטי להשכיר אותם ולקבל הכנסה.

חיים כץ: למי הוא יכול היה להשכיר אותם?

מוטי שמש: להשכיר.

חיים כץ: את הצריפים האלה הוא היה יכול להשכיר ו-17 משפחות היו גרות שם?

מוטי שמש: יש גם סטודנטים שמחפשים את המקומות האלה.

חיים כץ: שר האוצר, אין לו טלוויזיה בבית, אז אתה יכול לספר לו את הסיפורים האלה.

חיים כץ: לי ולאילן יש טלוויזיה ואנחנו לפעמים פותחים אותה ולפעמים אנחנו רואים איך אלה גרים.

חיים כץ: לא כל יום, אבל לפעמים.

חיים כץ: אני לא רואה את המשפחה שבאה לגור שם, חמש משפחות ביחד באותו צריף.

חיים כץ: לא רואה את המשפחות האלה.

חיים כץ: לא באים לגור ביחד.

חיים כץ: למה אתה אומר לי שהוא יכול היה להשכיר את המקום?

חיים כץ: שיסגור את החקלאות וישכיר את המקום כך שתהיה לו הכנסה טובה.

מוטי שמש: זה מה שיקרה.

חיים כץ: עזוב.

חיים כץ: בסדר, אתה צודק.

חיים כץ: כן, אדוני.

חיים כץ: אנחנו מתברברים כבר פעם רביעית על הנושא.

צבי רם: אני מאחיעוז.

צבי רם: אתה ביקשת שהסיעוד לא יהיה כאן, אבל אני בכל זאת כאן ואם יורשה לי להתייחס, אודה, כי אנחנו די קשורים לנושא.

חיים כץ: על הסיעוד לא ידברו כאן.

צבי רם: אני לא אדבר על הסיעוד.

חיים כץ: לא, אתה לא מדבר.

חיים כץ: אין כאן סיעוד.

קריאה: אותן תקנות חלות גם עלינו.

חיים כץ: אנחנו נסיים נושא אחד, אם אנחנו רוצים לסיים את הנושא הזה ואנחנו אכן רוצים לסיים אותו.

חיים כץ: נעסוק נושא-נושא.

אברהם הראובני: שני דברים אני רוצה לומר.

אברהם הראובני: האחד, לגבי ה-11 אלף.

אברהם הראובני: רצים עם זה בכל העולם.

אילן גילאון: את מי אתה מייצג?

אברהם הראובני: אני חברת כוח אדם שנקראת עמיר.

אברהם הראובני: אני אומר דבר פשוט לגמרי.

אברהם הראובני: אתם יודעים בבירור, כל הזמן זורקים את זה בכל המקומות, ולמה אתם לא מסדרים את החברות האלה?

אברהם הראובני: עשיתם משאל ו-800 אנשים אמרו לכם שגובים מהם כך וכך, ואיפה הייתם?

אברהם הראובני: איפה הייתם?

אברהם הראובני: האנשים האלה עובדים בחברות כוח אדם.

אילן גילאון: שאלה מצוינת.

אברהם הראובני: איפה הייתם עד היום?

אברהם הראובני: אני רוצה לומר לגבי הנושא הזה.

אברהם הראובני: לעניות דעתי, אני דיברתי קודם בחוץ עם אנשי משרד התמ"ת, אני אומר דבר פשוט לגמרי.

אברהם הראובני: אולי לחברות כוח אדם מגיעים 124 שקלים, אבל אני מציע הצעה.

אברהם הראובני: הרי הוויכוחים כאן בפורום הזה לא יוליכו לשום דבר.

חיים כץ: תופתע.

אברהם הראובני: כמו שזה נשמע לי שזה מתנהל.

חיים כץ: תופתע.

חיים כץ: מאחר שנראה לי שאתם עושקים את האנשים, נראה לי שהם מפריזים בדרך השנייה, אתה יכול להיות מופתע כי כאן יהיו כללים כמו שקובעים לך מס חברות, מס הכנסה וכולי.

חיים כץ: תהיה תקנה.

אברהם הראובני: אני מסכים אתך.

אברהם הראובני: כל מה שאני מציע זה שנקבע שחברות כוח אדם, הנציגים שלהם ונציגים של משרד התמ"ת, ישבו.

חיים כץ: חשבתי שאתם עושים את זה כבר הרבה זמן.

אברהם הראובני: לא.

אברהם הראובני: אני מציע שתקבע תאריך סופי.

אברהם הראובני: תגיד שיושבים ביחד ותקבע מועד בו אתה מסכם.

חיים כץ: רעיון יפה.

אברהם הראובני: ישבתי אתם ודיברתי אתם.

אברהם הראובני: הם העלו כמה נקודות שנראות לי שיכול להיות שהם אפילו צודקים בהן למרות שאני בא מכיוון אחר.

אברהם הראובני: לכן אני אומר שישבו המלומדים האלה.

חיים כץ: גם תרנגול עיוור מוצא פעם גרגר.

חיים כץ: הם צודקים.

אברהם הראובני: דבר אחרון, לגבי המבינים בטלוויזיה וצופים בה.

אברהם הראובני: אני מודה על עצמי שאני כבר שנים על גבי שנים לא רואה חדשות, אבל דבר אחד אני רוצה לומר.

חיים כץ: אגרה אתה משלם?

אברהם הראובני: לצערי הרב, כן.

אברהם הראובני: אני רוצה לומר דבר אחד.

אברהם הראובני: על הדיווחים בטלוויזיה, על ההפגנה האחרונה שהייתה, ערוך 10 דיווח על חמישים אלף כאשר ערוץ 2 דיווח על 12 אלף ובסוף כשערוץ 2 דיווח על מאה אלף, לא המשכתי לצפות בטלוויזיה.

חיים כץ: תודה רבה.

דוד זהבי: ארגון לשכות המסחר, ענף החקלאות.

דוד זהבי: יש כאן הרבה אי סדר והרבה מלים נזרקים לאוויר.

דוד זהבי: כרגע אנחנו עומדים בפני אישור של תקנה שמספט

דוד זהבי: מבר היא לא אושרה.

דוד זהבי: מדובר על 3,400 שקלים לשתי החברות ביחד.

חיים כץ: מה זה שתי החברות?

דוד זהבי: התאילנדית והישראלית.

דוד זהבי: שתיהן צריכות להתחלק ב-3,400 שקלים.

דוד זהבי: 3,400 השקלים האלה אמורים לכסות על גיוס העובד מהכפר שלו, על בדיקות רפואית, על הוצאת דרכון, על הבאתו לתאילנד, על פעמיים בדיקות רפואיות, על כך שהוא צריך להגיע לבנגקוק, לגשת לשגרירות, לקבל אשרה וכולי.

דוד זהבי: עם הגעתו לארץ יש ליווי של חמש שנים.

דוד זהבי: זה מצפים שיעשו ב-3,400 שקלים עד היום.

דוד זהבי: נהדר.

דוד זהבי: קו לעובד מרוצה, משרד התעשייה מרוצה, כולם מרוצים.

דוד זהבי: 3,400 שקלים.

חיים כץ: אתה לא עונה למה שאמרתי קודם.

חיים כץ: למה אתם לא לוקחים גם מהמעסיק?

דוד זהבי: אני אסביר.

דוד זהבי: אני עם היתר לתיווך בין ארצי.

דוד זהבי: אני חברה מתווכת בין עובד לבין בעל היתר להעסקה.

דוד זהבי: אני לא אחד שנותן שירותים לחקלאי, אני לא אחד שדואג לחקלאי, אלא המדינה נתנה לי רישיון.

דוד זהבי: אתה לא רוצה שאני אעשה את זה, קח לי את הרישיון.

דוד זהבי: ברגע שיש לי רישיון ואני רוצה להתפרנס, 3,400 שקלים הם לעג לרש.

דוד זהבי: אני אסביר עוד משהו.

דוד זהבי: מתגאים כאן באיזשהו הסכם חדש, עשו הסכם בילטראלי.

דוד זהבי: קודם כל, ההסכם הזה חסוי ואף אחד לא יכול לראות אותו.

חיים כץ: 17 אלף שקלים זה לא מוגזם?

דוד זהבי: אני אסביר לאדוני.

קריאה: זה לא 17 אלף.

חיים כץ: חמש כפול 3,400 שקלים.

דוד זהבי: אדוני שאל ואני אסביר.

דוד זהבי: כאשר קו לעובד קם ואומר שיש כאן איזשהו הסכם והסכם אדיר ונדיר למדינת ישראל, אנחנו פונים לפרסומים שנעשו בתאילנד.

דוד זהבי: הפרסומים שנעשו בתאילנד לגבי הגבייה עם ממשלת תאילנד, הרי זה תאילנד ישראל קורפוריישן, מדברים על כ-3,200 דולר גבייה מהעובד במדינת תאילנד כאשר ישראל שותפה לנושא הזה.

חיים כץ: תגיד לי, מה פתאום אתה מביא עובדים לארץ?

דוד זהבי: מה זאת אומרת?

אילן גילאון: הוא אמר.

אילן גילאון: יש לו רישיון.

דוד זהבי: ענף פרנסה.

חיים כץ: למי אתה מביא את העובדים?

דוד זהבי: לחקלאי.

חיים כץ: הוא מגדיר לך מה הוא רוצה?

דוד זהבי: כן.

חיים כץ: מה אתה לוקח ממנו?

דוד זהבי: מה אני לוקח ממנו?

חיים כץ: כן.

חיים כץ: הוא בא ואומר לך שהוא צריך בן אדם כזה וכזה, בלונדיני עם עיניים כחולות.

חיים כץ: מה אתה לוקח ממנו?

דוד זהבי: כלום.

חיים כץ: למה?

דוד זהבי: כך היה.

חיים כץ: ככה יותר נוח לך.

דוד זהבי: לא.

חיים כץ: אל תגיד לי לא.

חיים כץ: מה אתה אומר לי לא?

דוד זהבי: אדוני בדק כמה שילם העובד של אבא שלו?

חיים כץ: תקשיב.

חיים כץ: ככה יותר נוח לך.

חיים כץ: זה יותר קל לך.

חיים כץ: זה כמו שאתה רוצה לקנות דירה ואתה בא לקבלן והוא אומר לך שאין לך , אתה רוצה לקנות, אתה תשתמש בשירותי עורך הדין שלו שמייצג אותו ואתה חותם על זה ועורך הדין מייצג אותו ולא אותך.

חיים כץ: למרות כל זה, אתה חותם על זה כי אתה רוצה את הדירה.

חיים כץ: אותו הדבר כאן.

דוד זהבי: היום יש הסכם חדש שנקרא TIC כאשר גובים מהעובדים כ-3,400 דולר, 3,200 דולר, וגם זה לפי מה שאדוני אומר כרגע זה לא בסדר.

דוד זהבי: זאת אומרת, גם ההסכם הקודם לא בסדר.

חיים כץ: לא אמרתי.

חיים כץ: גם אם אתה , אל תכניס מלים בפי.

חיים כץ: לא אמרתי שזה לא בסדר.

חיים כץ: אמרתי שיכול להיות שזה גבוה ויכול להיות שזה נמוך.

חיים כץ: לא אמרתי מילה על כך שזה לא בסדר.

רחל אדטו: בכל מקרה, אם אתה מכניס את החקלאים, אני חושבת שהיה נכון אם מדברים על להעמיס משהו על החקלאים, היה צריך לשמוע את הנציגות שלהם.

חיים כץ: בסדר, לכן לא תצביעי היום.

רחל אדטו: לא יכול להעמיס עליהם בלי לשמוע אותם.

חיים כץ: נכון.

חיים כץ: בסדר.

דוד זהבי: לעניין החישוב שעשינו והצגנו אותו לפני כולם.

דוד זהבי: אנחנו עשינו חישוב לפי לשכה שמטפלת בשוטף במאגר של אלפיים עובדים.

דוד זהבי: כמו שיש בסיעוד רישום בתאגיד, אנחנו לשכה שמטפלת בכאלפיים עובדים.

דוד זהבי: החישוב שנעשה לגבי טיפול באלפיים עובדים יצא, כמו שאדוני אמר, עלות שנתית של 2.4 מיליון שקלים.

חיים כץ: זה כלל אצבע.

דוד זהבי: לא.

דוד זהבי: אני אסביר לאדוני.

דוד זהבי: אדוני שאל ממה זה מורכב ולכן לקחתי את רשות הדיבור.

חיים כץ: לא לקחת.

חיים כץ: קיבלת.

דוד זהבי: קיבלתי.

חיים כץ: אתה וצריך לדייק במילותיך.

חיים כץ: אתה לא לקחת כאן כלום.

דוד זהבי: קיבלתי מהיושב ראש את זכות הדיבור.

חיים כץ: קיבלת רשות דיבור.

חיים כץ: אני מקווה שביתר המספרים אתה מדייק שלא כמו בדברים האחרים.

דוד זהבי: אני מדייק.

דוד זהבי: לעניין המגורים שאדוני אמר שהם גרים בכל מיני מקומות שהישראלים לא היו גרים בהם.

חיים כץ: לא.

חיים כץ: אנחנו בחישוב עכשיו.

חיים כץ: אמרת שהעלות היא 2.4 מיליון שקלים.

דוד זהבי: נכון.

חיים כץ: וההכנסות?

חיים כץ: זה בצד ההוצאות, אבל מה עם ההכנסות?

דוד זהבי: אנחנו דיברנו כרגע על טיפול באלפיים אנשים.

חיים כץ: כפול 3,500 שקלים – שבעה מיליון שקלים.

דוד זהבי: שנמצאים בארץ.

חיים כץ: שבעה מיליון שקלים.

דוד זהבי: אבל אדוני טועה ואני אסביר למה אני חושב שאדוני טועה.

עשרים אחוזים עובדים בשנה, זה 500 עובדים.

חיים כץ: אתם בקיאים בעניין.

חיים כץ: תחליטו מי מכם מדבר.

חיים כץ: אנחנו לומדים את העניין ולא מסוגלים להתמודד עם 17 אנשים שכל אחד ממנו נמצא בתוך המגרש הזה.

חיים כץ: מילא אני, אבל אפילו אילן לא מצליח.

אילן גילאון: אם הייתי בממשלה, הייתי מצליח.

דוד זהבי: הסכום של 3,400 שקלים הוא לשתי החברות ביחד.

דוד זהבי: אדוני יוצא מנקודת הנחה שאנחנו גובים את ה-3,400 שקלים במלואם אבל זה לא נכון.

חיים כץ: אתה לוקח שישים אחוזים?

דוד זהבי: אני לוקח שישים-שבעים אחוזים.

חיים כץ: אז אתה לוקח חמישה מיליון שקלים.

דוד זהבי: חמישה מיליון שקלים.

חיים כץ: חמישה מיליון שקלים לעומת הוצאות בסכום של 2.4 מיליון שקלים.

חיים כץ: זה נראה לך רווח סביר?

דוד זהבי: אדוני ביקש לדייק בעובדות ואני מנסה לדייק בעובדות.

חיים כץ: אני הולך למספרים שאתה אמרת.

חיים כץ: שבעים אחוזים משבעה מיליון שקלים, זה 4,9 מיליון שקלים.

חיים כץ: עיגלתי לחמישה מיליון שקלים.

דוד זהבי: נכון.

דוד זהבי: אדוני צריך להוריד את כרטיסי הטיסה.

נועה בן שבת: אתם משלמים?

דוד זהבי: כן.

דוד זהבי: כמה שזה מפתיע אתכם, כן.

חיים כץ: אמרנו שכרטיסי טיסה זה חשבון נפרד והוא חד פעמי.

דוד זהבי: אבל ברגע שאדוני אומר שאנחנו גובים שבעים אחוזים מתוך ה-3,400 שקלים, זה מה שמותר לנו.

חיים כץ: עזבת את כרטיסי הטיסה.

חיים כץ: אולי אתם צריכים לגבות 6,000 שקלים.

חיים כץ: אולי.

חיים כץ: אולי 7,000 שקלים, לא יודע, אבל על פניו הדרישה שלכם לסכום הזה למשך חמש שנים היא שבעה מיליון שקלים.

חיים כץ: התאגיד התאילנדי גם לוקח כל שנה?

דוד זהבי: לא.

חיים כץ: הוא לוקח פעם אחת.

דוד זהבי: נכון.

חיים כץ: אז אתה לא מקבל שבעים אחוזים אלא אתה מקבל תשעים אחוזים.

דוד זהבי: לא.

חיים כץ: הוא מקבל שנה אחת את החלק היחסי ואחר כך אתה במשך ארבע שנים נוספות מקבל את מלוא האחוזים.

דוד זהבי: לא.

חיים כץ: אתה מדבר אתי בשביל לקנות או למכור?

דוד זהבי: אדוני מבקש לדייק.

דוד זהבי: ה-3,400 שקלים זה לחמש שנים.

דוד זהבי: זה לא כל שנה אני גובה את זה.

דוד זהבי: אני גובה פעם אחת וזהו.

חיים כץ: אתה ביקשת 3,400 שקלים כל שנה.

דוד זהבי: אדוני אומר מה ביקשתי או מה העובדות היום?

חיים כץ: אנחנו מדברים על מה ביקשת.

חיים כץ: אתה ביקשת 3,400 שקלים כל שנה כאשר בשנה הראשונה התאגיד התאילנדי לוקח שלושים או ארבעים אחוזים.

קריאה: כל שנה מביאים רק 500.

חיים כץ: אבל אתה לוקח לא על מה שאתה מביא אלא אתה לוקח על מה שנמצא.

דוד זהבי: לא.

קריאה: ממה שהוא מביא, הוא מתחזק את מי שנמצא.

אילן גילאון: הוא לוקח על מה שהוא מביא.

אילן גילאון: גם אם לא צריך, הוא מביא.

קריאה: זה כבר דיון אחר.

אילן גילאון: תאמין לי שזה אותו דיון.

אילן גילאון: גם אני רוצה להתייחס ויש לי כמה הערות.

חיים כץ: אילן, אתה ישבת כל כך בשקט.

אילן גילאון: אני שומע ושומע ויש לי מה לומר.

חיים כץ: בסדר.

חיים כץ: דבר.

אילן גילאון: קודם כל, מבלי לציין את הבחילה העמוקה שיש לי בזה שאני דן בסעיף שנקרא תיווך עבודה שבעקרונות שלך ושלי הוא בכלל לא קיים, ועוד מדינת ישראל מביאה את הדבר הזה.

אילן גילאון: אני רוצה לומר שהחבר'ה האלה צודקים.

אילן גילאון: הם קיבלו רישיון סרסרות בכוח אדם מממשלת ישראל.

אילן גילאון: אי אפשר להפריד את זה מהמדיניות הכוללת של דלת מסתובבת, של גבייה ושל דברים אחרים.

אילן גילאון: אני אגיד לכם לחילופי חילופין כדי להיות מאוד מדויק בדיון כי הרי אתם בסך הכול אומרים שזה לא מספיק לכם.

אילן גילאון: בשורה האחרונה אני אומר לכם שאם לא מספיק לכם – תפרשו.

אילן גילאון: תפרשו אפילו בשיא.

אילן גילאון: לחילופי חילופין, בעיניי לא הייתם צריכים בכלל להיות קיימים ואני בז לעיסוק שלכם.

אילן גילאון: שיהיה לכם ברור לגמרי.

אילן גילאון: בעיניי אתם לא יותר ולא פחות, כולכם, מאשר סרסורי כוח אדם, כולל עורכי הדין שלכם.

יריב לוין: אתה צריך לברור את המלים שלך.

חיים כץ: סלח לי, אדוני.

אילן גילאון: אינכם אלא סרסורי כוח אדם, לא פחות ולא יותר.

יריב לוין: אני רב סרן במדינת ישראל ואתה קורא לי סרסור?

חיים כץ: צא.

חיים כץ: תוציא אותו.

אילן גילאון: סרסור כוח אדם, זה מה שאתה.

יריב לוין: תתבייש.

אילן גילאון: אם אתם מתפרנסים מזה.

אילן גילאון: מתווכים בעבודות של אחרים.

אילן גילאון: עם כל הכבוד, אני לא רואה את הדברים רק בטלוויזיה אלא גם מסתובב קצת ואני רואה את הדברים במעשה.

אילן גילאון: אני יודע שאתם מקבלים דרישה לעובדים נמוכים כדי שאפשר יהיה להכניס אותם לתוך המכלאות היותר נמוכות וראינו את הדברים הללו.

אילן גילאון: אל תפריע לי.

דוד זהבי: סיפורי בדים.

אילן גילאון: אל תפריע לי.

אילן גילאון: חבל שהסיעוד לא נכנס כאן כדי שנבין כמה משלם הביטוח הלאומי לחברה וכמה העובד מקבל בסופו של דבר בתיווך הזה.

אילן גילאון: לכן, לו זה היה תלוי בי, לא הייתם קיימים אפילו דקה, אף אחד מכם.

עמרי פלג: בוא נסגור את החקלאות.

עמרי פלג: תגיד את זה.

אילן גילאון: אף אחד מכם לא חקלאי.

אילן גילאון: אף אחד מכם לא מבין בחקלאות.

עמרי פלג: למה אתה חושב שאנחנו לא מבינים?

אילן גילאון: אתם מבינים ביבוא עובדים.

חיים כץ: אני מבין שהוא אומר דברים שקשה לכם לשמוע אותם.

חיים כץ: יכול להיות שהוא אומר דברים שלא קיימים בכלל.

חיים כץ: אם אתם רוצים להגיב, אתם תוכלו להגיב.

חיים כץ: זה שאתם צועקים וזה לא נרשם בפרוטוקול, כאילו לא הגבתם.

עמרי פלג: למה מותר לו לצעוק?

חיים כץ: גם אתה תצעק כשתהיה בזכות הדיבור.

עמרי פלג: לא רוצה לצעוק.

עמרי פלג: אנחנו רוצים לדבר.

חיים כץ: אתה תדבר.

חיים כץ: אתה מהסיעוד לא תדבר.

צבי רם: הוא הכפיש אותי ואני לא אדבר?

חיים כץ: לצורך העניין אתה לא כאן.

אילן גילאון: מי שלא מתאים לו, אני אחזור שוב.

אילן גילאון: אתם בעיניי חבורה של סרסורי עבדים.

אילן גילאון: כוח אדם.

אילן גילאון: מי שלא שמע טוב, שישמע שוב.

אילן גילאון: את הדברים האלה אנחנו גם רואים במו עינינו.

אילן גילאון: בדבר אחד אתם צודקים במאת האחוזים, שמדינת ישראל מאפשרת לכם להיות כאלה.

אילן גילאון: מדינת ישראל מאפשרת לכם את הדבר הזה.

אילן גילאון: לכן אתם לא מצילים את החקלאות, אתם לא מצילים את הסיעוד אלא מדינת ישראל באוזלת ידה מאפשרת לכם.

אילן גילאון: הבוקר ראיתי בטלוויזיה שידור על זה שיש עכשיו אסלות מזהב.

אילן גילאון: מצד אחד אסלות מזהב ומצד שני הנושא של פרי הגליל.

אילן גילאון: חבורה של פרות בשן שנהנות מפרי עמלם של המסכנים ביותר.

אילן גילאון: למה אין לי טענות אליכם אלא יש לי טענות למשרד התעשייה, יש לי טענות למשרד האוצר ויש לי טענות לממשלת ישראל שמאפשרת את הדבר הזה.

אילן גילאון: עוד לא דיברנו על לקיחת הדרכונים, עוד לא דיברנו על שום דבר.

אילן גילאון: ברגע שאתם באים לטעון, אני אומר לחילופי חילופין שאתם בכלל לא צריכים להיות קיימים ואם זה היה בידי, לא הייתם קיימים.

אילן גילאון: הסכום שאתם דורשים, כמו שאומר היושב ראש, הוא מופקע ומופרז.

אילן גילאון: לחילופי חילופין ולחילופי חילופין אני אומר שתסתפקו בדבר הזה ואם לא טוב לכם, תפרשו מהענף.

אילן גילאון: אתם לא מצילים אף אחד.

חיים כץ: תודה רבה.

חיים כץ: אתה ביקשת את רשות הדיבור.

עמרי פלג: לא, אני מוותר.

עמרי פלג: תודה.

צבי רם: כבוד היושב ראש, אני רוצה להגיב וזה לא קשור לסיעוד.

צבי רם: אני בעל חברת כוח אדם לעובדים זרים לסיעוד.

צבי רם: אדוני מכפיש וקורא לנו סרסורי אדם.

צבי רם: שהמדינה תחליט שאין יותר סיעוד ואין יותר עובדים זרים.

צבי רם: אני מצטט את כבוד שופט בית המשפט העליון.

חיים כץ: רגע.

חיים כץ: איך היא תחליט אם המדינה בעצמה מתנהגת כך?

חיים כץ: כאן אנחנו דנים בחוקי אכיפת עבודה והמדינה אומרת שהיא רוצה - אני מדבר עכשיו אל משרדי הממשלה – להעסיק אנשים בתנאי עבדות והיא לא רוצה שחלילה יקבלו קנסות.

חיים כץ: אני תוקע כאן הצעת חוק האומרת שזה יחול על כל המדינה אבל לא על משרדי הממשלה ולא על החשבים של המדינה.

חיים כץ: המדינה לא יותר טובה.

צבי רם: קופת המדינה – ואת זה אמר השופט ריבלין – אחד מפרה את השני, כל הגופים האלה.

צבי רם: אם היינו באים ומבודדים את כל ההפריה הזאת, היה ניתן לתת לעובדים זרים גם שכר גבוה יותר ותנאים טובים יותר, אבל למדינה נוח לא להכניס את היד לכיס.

צבי רם: תשובה לך כי אתה וקו לעובד במישרין עומדים על אותו הדבר.

צבי רם: נשאל את קו לעובד שאלה.

חיים כץ: אתה לא מדבר אל קו לעובד אלא אל הוועדה.

חיים כץ: קו לעובד מתנהג כמו שהוא מתנהג.

צבי רם: קו לעובד עושק קשישים בתביעות חסרות פרופורציה.

צבי רם: גובים מעובדים שלושים אחוזים מהתביעות והדברים האלה עוד ייחשפו.

צבי רם: מצקצקים כל הזמן שפתיים ועיניים כאילו שמשהו קורה.

צבי רם: כבוד השופט ריבלין – ואני יכול להביא פרוטוקול – אמר לקו לעובד: רבותיי, הצלחתם יותר מדיי, יש צד שני גם כן וזה לא רק העובד הזר.

צבי רם: כמות השנים האלה שהמדינה החליטה לתת להם להיכנס כאן לחמש שנים, יוצרים את כל המפגעים האלה עליהם אתה מדבר, על הסרט שדיברת.

צבי רם: המדינה בעצמה יוצרת את המפגע הזה.

צבי רם: כמות המפגעים שיוצרת כאן הכניסה לחמש שנים היא גדולה לאין שיעור מאותם מלאכים שמטפלים באותו קשיש.

צבי רם: אתה יודע איזה כאוס קורה בסיעוד בנושא של עובדים זרים, איזה דברים קורים ואיזה נטישות של עובדים זרים מתרחשות כתוצאה מכל הקצאת המכסות?

צבי רם: העובדים הזרים היום הם אדוני הארץ ואת זה אני אומר לכבוד חבר הכנסת אילן גילאון וגם לקו לעובד.

אילן גילאון: הם אדוני הארץ?

צבי רם: הם הפכו להיות אדוני הארץ.

צבי רם: אם אדוני קורא לו סרסור, אז טפל אתה בכל האימהות והאבות השכולים של מלחמת יום כיפור ונראה אותך איך אתה מטפל בעובדים שמטפלים בקשישים האלה.

אילן גילאון: אתה גם דמגוג, לא רק סרסור.

חיים כץ: יש עוד מישהו שרוצה להגיב?

דוד זהבי: אני רוצה להגיב.

דוד זהבי: אני רוצה קודם כל למחות על השפה הבוטה בה הוא מדבר.

דוד זהבי: אני חושב שהוא מדבר בלי ידיעה, בלי שהוא היה בשטח וראה על מה הוא מדבר.

דוד זהבי: אנחנו מדברים על החקלאות היום.

דוד זהבי: אני מזמין אותו, למרות שהוא חושב מה שהוא חושב, לחקלאים לראות איך העובדים הזרים חיים וכמה משכורת הם מקבלים.

דוד זהבי: מה שהוא אומר, אלה אולי נקודות רעות וחולות שצריך לטפל בהן נקודתית במלוא העוצמה אבל עדיין זה לא מייצג את הכלל.

דוד זהבי: היום יש אכיפה על החקלאים לגבי העסקת העובדים וכמעט כבר אין כאלה מקרים של אי תשלום או של מגורים וכל הדברים עליהם הוא מדבר.

דוד זהבי: קו לעובד, כל מה שקו העובד מזין, אני לוקח בעירבון מוגבל.

דוד זהבי: כשנוח להם הם אומרים סליחה, טעינו, כי זה לא מתאים למדיניות שלהם, ומר גילאון הולך ושואב מהם כמו שתינוק יונק משד אמו.

דוד זהבי: הוא לא בודק את הנתונים.

דוד זהבי: אתה מדבר סתם.

חיים כץ: סיימת?

דוד זהבי: כן.

נטע ברנר נאור: אני רוצה לומר שב-2005 כן היית בוועדה.

חיים כץ: אם זה רשום.

חיים כץ: אני מתקדם ובגיל שלי קצת לא רואים, קצת לא שומעים והרבה לא זוכרים.

חיים כץ: אם את אומרת לי שהייתי כאן בוועדה, ובמקרה הייתי בוועדה חודש או חודשיים כיושב ראש, בסדר.

חיים כץ: אני מתנצל אפילו לפרוטוקול כי אמרתי דברים וטעיתי.

נטע ברנר נאור: חמש דקות רשות דיבור ואני מסיימת.

חיים כץ: בגלל שטעיתי, חמש דקות רשות דיבור.

נטע ברנר נאור: מה-1 בספטמבר 2010, בעיקרון הוראת השעה לא תקפה.

נטע ברנר נאור: כלומר, היום לכאורה אסור להם לגבות כלום למרות שמותר להם לגבות דרך הלשכה הזרה.

חיים כץ: למה זה נוח להם המצב הזה?

נטע ברנר נאור: בכל זאת הם חיים וקיימים.

חיים כץ: למה זה נוח להם?

נטע ברנר נאור: אני לא חסינה, כך שאני לא יכולה לומר למה זה נוח לי, אבל משערים בשוק שזה נוח להם כי באמת רוב הסכום מה-11 אלף דולר עובר אליהם.

נטע ברנר נאור: זה מה שמשערים בשוק.

אילן גילאון: לכאורה.

נטע ברנר נאור: לכאורה.

נטע ברנר נאור: הדבר השני שאני רוצה לומר הוא שאמנות ILO שאנחנו מחויבים אליהם במדינת ישראל, בעצם קובעות שללשכה פרטית אסור לגבות מהעובד השר שהיא מביאה כסף עבור התיווך.

נטע ברנר נאור: הדבר הזה שאנחנו עושים כאן הוא חריג לאמנה כאשר יש איזה סעיף באמנה שבנסיבות מסוימות אפשר לגבות הוצאות גיוס ובאמת זה צריך להיות מינימאלי.

נטע ברנר נאור: אנחנו רוצים שזה יהיה מינימאלי ולכן הבאנו את זה כפי שזה באיזון ראוי במסגרת התקשרות בין לאומית שישראל צד לה כדי שיהיה פיקוח.

נטע ברנר נאור: לכן כל הסיפור הזה של 6,000, 5,000, אנחנו צריכים להבין שאנחנו גם מחויבים בין לאומית ולא צריך להפיל על העובד הזר את כל ההוצאות, כמו שנאמר כאן בישיבה הזאת ונאמר כבר הרבה פעמים.

נטע ברנר נאור: לא צריך להפיל עליו את הוצאות הגיוס ואם צריך להפיל עליו את הוצאות הגיוס, זה באופן הכי מינימאלי שאפשרי.

חיים כץ: מצוין.

עידית לבוביץ: לא נמצאת אתנו כאן היום רחל גרשוני שהיא המתאמת הבין משרדית בנושא סחר בבני אדם וחבל שהיא לא נמצאת.

חיים כץ: היא הוזמנה?

עידית לבוביץ: היא הייתה אומרת, כמו שאני אומר לכם עכשיו, שאם תבדקו בכל המדינות המתוקנות, בכל מדינות ה-OECD, חל בהן איסור על גביית דמי תיווך מעובדים זרים בהרבה מאוד ענפים.

עידית לבוביץ: יותר מזה, גבייה של דמי תיווך גבוהים הוא אחד הסממנים לסחר בבני אדם ולהעסקה בתנאי עבדות.

עידית לבוביץ: מדינת ישראל כבר נפלה בבור הזה של סחר בבני אדם כמה פעמים וכבר דורגה במקומות מאוד נמוכים.

אילן גילאון: אתה רואה, לא אני המצאתי את זה.

אילן גילאון: זה במילון.

עידית לבוביץ: המדינה דורגה במקומות מאוד נמוכים בנושא סחר בבני אדם בדוח של מחלקת המדינה האמריקאית ולכן חוקקה את החוק למניעת סחר בבני אדם והעסקה בתנאי עבדות.

עידית לבוביץ: אנחנו מדי שנה מובילים את עצמנו לרדת עוד ועוד במדרגות עד ששוב מחלקת המדינה האמריקאית הורידה אותנו מדרגה ותפסיק את הסיוע לישראל, וזה קורה כל פעם מחדש.

חיים כץ: מצוין.

חיים כץ: ממש טוב.

חיים כץ: אנחנו ממש מתרגשים כאן כשמתחילים להגיד OECD וכולי.

עידית לבוביץ: אנחנו מדינה מתוקנת.

עידית לבוביץ: לא?

חיים כץ: אלבניה נמצאת ב-OECD?

חיים כץ: זאת מדינה מתוקנת?

חיים כץ: באמת.

עידית לבוביץ: אפילו שם אסור לגבות.

ירון בן גרא: אני סמנכ"ל של תאגיד אבל אני יושב כאן כנציג עמותת אהב"ה, עמותה שנותנת שירותים לילדים עם צרכים מיוחדים.

ירון בן גרא: אני רוצה לפנות לשר.

חיים כץ: איזה שר?

חיים כץ: לחבר הכנסת אילן גילאון.

חיים כץ: אני רוצה שתבין.

חיים כץ: אילן גילאון הגיע מ-מרצ.

אילן גילאון: אין לי סיכוי להיות שר.

אילן גילאון: אם הייתי שר, אתם לא הייתם כאן.

קריאה: יש לך מזל.

אילן גילאון: תודה רבה לך.

אילן גילאון: אני את המזל שלי הרווחתי בכבוד ולא מעושק של אנשים.

אילן גילאון: לכם יש מזל גדול.

אילן גילאון: יום אחד יבוא ולא יהיה לכם כל כך מזל.

חיים כץ: היו מקרים חריגים בכנסת ישראל שהיו שרים מ-מרצ.

חיים כץ: היה יוסי שריד שהיה שר החינוך, היה חיים אורון שהיה שר השיכון וגם רן כהן היה שר.

אילן גילאון: תזכור, רק את משרד התעשייה אני מבקש, בגלל הדיון הזה.

חיים כץ: אם כן, אילן חבר כנסת והוא לא שר.

ירון בן גרא: לחבר הכנסת.

ירון בן גרא: אני לא מבין גדול בפוליטיקה אבל בסיעוד אני כן מבין גדול.

חיים כץ: סיעוד הוא לא נושא הדיון היום.

ירון בן גרא: אני יודע אבל אני רוצה להתייחס למה שחבר הכנסת אמר.

ירון בן גרא: אנחנו נותנים היום ומציעים בהתאם לנוהל שקבע משרד התעשייה סל שירותים גם לעובד זר שמגיע לישראל וגם לקשיש סיעודי שזקוק לאותו העובד הזר כדי שיטפל בו.

ירון בן גרא: סל השירותים הוא כל כך גדול שאני בטוח שאם תראה את הרשימה, ואני בשמחה אעביר לך אותה פיזית או במייל, אני לא בטוח שאתה תמשיך לקרוא לנו כמו שקראת לנו קודם.

ירון בן גרא: אני חושב שאנחנו יותר עובדים ברווחה ועל הגבול הדק של צדקה.

חיים כץ: כאמור, בסיעוד מקבל השירות משתתף.

חיים כץ: אני כמקבל שירות, אני אומר לך שאצלי המטפל של אבא שלי יושב בארוחת שבת, לא שוטף צלחות, לא עושה שום דבר שונה מהילדים שלי.

חיים כץ: שום דבר.

חיים כץ: שמעת מה אני אומר לך?

ירון בן גרא: כמו שצריך.

חיים כץ: שום דבר הוא לא עושה.

חיים כץ: אני לא מפיל עליו כלום.

חיים כץ: הוא בן משפחה.

חיים כץ: אני רואה אותו כבן משפחה.

חיים כץ: הוא משתתף בשמחות לא כעובד.

ירון בן גרא: זה בסדר.

חיים כץ: הוא בן משפחה.

משה (מוץ) מטלון: תעשה לי טובה, אל תציג את עצמך כצדיק.

משה (מוץ) מטלון: אני יושב ומקשיב.

משה (מוץ) מטלון: אני מכיר גם את הצד של התאגידים ושל הסיעוד.

משה (מוץ) מטלון: תאמין לי, אני מכיר באופן אישי.

אילן גילאון: לכולנו היו הורים.

אילן גילאון: גם אני לא נולדתי יתום והיו לי הורים מבוגרים.

אילן גילאון: גם אני לא נולדתי יתום אלא היו לי הורים ואני מכיר אתכם גם מהצד ההוא.

משה (מוץ) מטלון: אתם לא צדיקים.

משה (מוץ) מטלון: צדיקים אתם לא.

חיים כץ: אנחנו רוצים למצות את הדיון.

חיים כץ: אנחנו דנים ודנים ואני מרגיש כמו אותו אחד שעומד ברמזור, לפניו יש מכונית, מאחוריו יש מכונית, אור אדום והוא נותן פול גז.

חיים כץ: אנחנו מדברים ומדברים אבל לא יוצא כלום.

חיים כץ: כפי אמר כאן אחד הנציגים, שבו, לא עם כולם.

חיים כץ: נציגי החקלאים יבחרו להם שניים-שלושה נציגים, שבו מול משרד התעשייה, כנסו לחישובים ותביאו גם אחד שמבין במתמטיקה.

חיים כץ: אתם טובים בעריכת דין, כל אחד בחלק שלו אבל צריך להיות מישהו שמבין במתמטיקה, ארבע פעולות.

חיים כץ: ככה עובדים, ככה משלמים, כפול זה וכולי.

אילן גילאון: לחלק ברגליים ולהכפיל בשתיים.

חיים כץ: תראו שיהיה וין-וין סיטיואיישן, שהם יקבלו ויתפרנסו ממה שהם עושים ואתם תרגישו נוח.

חיים כץ: נציגי החקלאים הוזמנו לכאן אבל הם לא באו.

חיים כץ: למה הם לא באו?

חיים כץ: למה שיבואו?

חיים כץ: הם לא משלמים כלום.

חיים כץ: למה שיבואו?

חיים כץ: הם לא צריכים לשלם.

חיים כץ: תביאו גם את נציגי החקלאים ותגידו להם שיכול להיות שהם ישלמו חלק.

חיים כץ: תגידו להם שאותו עובד הוא לא הפרה הנחלבת היחידה.

חיים כץ: שהם ידעו שגם הם יכולים לשלם חלק.

חיים כץ: רוצים עבודה, רוצים שירותים, הם יצטרכו לשלם חלק.

חיים כץ: תנסו למצות את העניין הזה כי הם עובדים לשם שמים לצורך העניין, גובים את ה-3,400 שקלים ואין להם יותר גבייה, ויחד עם זה המצב הזה טוב להם.

חיים כץ: אני לא יודע למה, אני גם לא מבין בזה ואני גם לא משער השערות ולא נכנס לזה.

חיים כץ: זה טוב להם.

חיים כץ: אני רוצה לקבוע כללים והוועדה תקבע כללים.

חיים כץ: לא יכול להיות שאנחנו מסכמים כאן דיונים מורכבים - סיימנו כאן תקנות לתרומת ביציות, נושא מורכב ביותר שמעורבים בו גם הרבנים, אבל סיימנו – וכאן מדובר בכסף ולא מסיימים.

חיים כץ: אנחנו מקיימים ישיבה ועוד ישיבה ושומעים את אותם טיעונים ואת אותם דוברים.

חיים כץ: קחו אחד שהוא לא אלא מתמטיקה פשוטה, קחו נציג אוצר.

חיים כץ: הוא כנראה יודע לעשות מתמטיקה מורכבת אבל קחו לא רפרנט בכיר אלא רפרנט פשוט שעושה מתמטיקה פשוטה ותגיעו לסיכומים ותאמרו שאתם קרובים לכך.

חיים כץ: כשתאמרו שאתם קרובים לכך, תבואו לכאן ונסגור את העניינים האלה ובכך יבוא לציון גואל לפחות בנושא הזה.

חיים כץ: אל תביאו את כל הנציגים אלא לכו נושא-נושא.

חיים כץ: תגמרו חקלאות, תעברו לסיעוד.

חיים כץ: תודה רבה.

חיים כץ: הישיבה נעולה.