הוועדה המיוחדת למאבק בנגע הסמים, כנסת 18, פרוטוקול מספר 63, 2011-11-01 11:00

טלב אלסאנע: צהריים טובים, אני מתכבד לפתוח את הישיבה.

טלב אלסאנע: הנושא שעל סדר יום, הטיפול במחוסרי דיור ודרי רחוב בעלי תחלואה כפולה.

טלב אלסאנע: מרכז הנושא לוועדה, ד"ר גלעד נתן, אני חושב שעשית עבודה נהדרת.

טלב אלסאנע: זה כמו שאתה רוצה לקבל עוד דוקטורט.

טלב אלסאנע: עבודה מקיפה, שאלות נוקבות.

טלב אלסאנע: האמת, שההתרשמות שהתחום הזה כמעט בכל היבט שנוגעים בו הוא בעייתי, מהיבט של האיתור עד הטיפול עד השיקום.

טלב אלסאנע: אפילו את ההגדרה של השם וגם הגדרת התפקידים וחלוקת התפקידים במשרדי הממשלה, מי אחראי על מה גם בתוך המשרד עצמו משרד הרווחה בריאות הנפש.

טלב אלסאנע: ולכן, אנחנו נוגעים בסוגיה שהיא לדעתי טעונה הסדר.

טלב אלסאנע: כנראה שצריך לגבש או לראות איך מגבשים טיפול הוליסטי בסוגיה.

טלב אלסאנע: אנחנו נבקש התייחסות, קודם כל מבחינת המשרד לבריאות הנפש אחר כך משרד הרווחה.

טלב אלסאנע: איך נוגעים?

טלב אלסאנע: מה מבחינת הטיפול?

טלב אלסאנע: ממדי התופעה?

טלב אלסאנע: מה הכתובת, מי האחראי?

טלב אלסאנע: מה המדיניות שלכם, ומה הטיפול שאתם הולכים בהיבט הזה של התחלואה הכפולה?

טלב אלסאנע: מי מציג את הנושא מטעמכם?

איגור ברש: אני אתחיל ואחר כך אני אעביר את השרביט לד"ר מרגוליס.

איגור ברש: חלק גדול מדרי הרחוב מכורים לחמרים ממכרים, אלכוהול וסמים.

איגור ברש: בין האנשים האלו יש שתי קבוצות: קבוצה אחת של חולי נפש בנוסף להתמכרות, וקבוצה שנייה לא.

איגור ברש: לגבי בן אדם שאינו חולה נפש והבעייה שלו רק התמכרות לאלכוהול ולסמים, בהמשך אני אבקש מד"ר מרגוליס, לדבר על הקבוצה הזאת.

איגור ברש: אם הוא חולה פסיכיאטרי ומכור לסמים, גם כאן יש שתי אופציות.

איגור ברש: אופציה ראשונה: אם הוא נמצא בשלב פעיל של מחלתו וזקוק לאשפוז, יש בתי חולים או מחלקות לטיפול בתחלואה כפולה בחלק מבתי חולים, או הסבת מיטות במחלקות פעילות, ואז כשהבן אדם מגיע הוא מתאשפז.

איגור ברש: אם בנוסף לטיפול פסיכיאטרי הוא מביע רצון להיגמל מההתמכרות, הוא מקבל גם את האפשרות הזו.

טלב אלסאנע: כמה פעמים במקרים כאלו הוא מביע רצון לקבל כשהוא מגיע לטיפול פסיכיאטרי, מה האחוז?

טלב אלסאנע: היו מקרים?

איגור ברש: כן.

איגור ברש: יש אנשים שאומרים, אני מוכן להיגמל.

איגור ברש: לא כל מי שאומר אני מוכן, אחר כך מחזיק מעמד ולא חוזר, אבל יש אנשים שאומרים אני רוצה להיפטר מההתמכרות.

איגור ברש: ואז הוא מקבל במקביל טיפול פסיכיאטרי וטיפול גמילה.

איגור ברש: אם לא, אם הוא מכור לאופי אטים הוא יכול לקבל טיפול באדולן במהלך האשפוז, לקבל טיפול פסיכיאטרי ולצאת מהאשפוז.

איגור ברש: אפשר לאשפז אדם בהסכמה בלבד אלא אם כן הוא ממלא קריטריונים לאשפוז כפוי.

איגור ברש: אם הוא פסיכוטי ולא מסוכן ומכור, כמה שאנחנו נרצה לעזור לו אם הוא לא ירצה לעזור לעצמו אי אפשר לכפות עליו.

איגור ברש: לכן, יש לא מעט אנשים שאנחנו פוגשים ברחוב, מדברים עם העצים שגם מכורים וגם חולים, לא מוכנים לקבל טיפול ולהתאשפז, ואז נשארים לצערנו הרב בלי סיוע, כי אי אפשר לכפות את הסיוע עליהם.

איגור ברש: אם הוא קיבל סיוע והשתחרר מהאשפוז אז יש כמה אופציות, יש אופציה של שיקום.

איגור ברש: בשנה הבאה, בתכנית עבודה של שנת 2012 אנחנו מתכננים פתיחה של שלושה הוסטלים לחולי נפש עם התמכרות לחמרים, עם מאפיינים קצת שונים.

איגור ברש: אחד זה אנשים שחלו אחרי שימוש.

איגור ברש: זה נקרא: "מגואה, לגהה".

איגור ברש: כמו כפר איזון, אבל בהיבט השיקומי.

איגור ברש: הקבוצה השנייה, אלה חולים ממושכים שמקבלים אדולן.

איגור ברש: זאת אומרת, חולה נפש לא בשלב פעיל במחלתם.

איגור ברש: הקבוצה השלישית, אלה אנשים שמשתמשים בחמרים כטיפול עצמי.

טלב אלסאנע: הקבוצות האלו מטופלות בנפרד או בטיפול אחיד?

איגור ברש: במהלך האשפוז, בשלב פעיל הם מטופלים יחד, אבל, בשלב השיקום אנחנו מתכננים פתיחת שלוש מסגרות.

טלב אלסאנע: כמה זמן זה מתוכנן, לשלוש שנים מתוכנן, השנה מתוכנן?

איגור ברש: בתכנית עבודה לשנה הבאה.

טלב אלסאנע: זה מתוקצב לשנה הבאה?

איגור ברש: כן, זה מתוקצב במסגרת סל שיקום, לא במחלקה להתמכרויות.

איגור ברש: זה אנשים שזכאים לשיקום על פי חוק שיקום חולי נפש בקהילה.

איגור ברש: החוק מתוקצב ואז הם זכאים לסיוע על פי החוק.

איגור ברש: יש מסגרת שעוד לא קיימת ואנחנו מתכננים אותה.

איגור ברש: גם מזמן דיברנו עליה מסגרת קלט שיקומית.

איגור ברש: רק עכשיו הצלחנו להכניס את זה לתכנית עבודה לשנה הבאה.

איגור ברש: זה אנשים שלא זקוקים לאשפוז מצד אחד, מכורים עם הפרעה פסיכיאטרית אבל לא ברור עדיין הצרכים.

איגור ברש: זאת תהיה מסגרת שאפשר להיות בה עד חצי שנה, במהלך תקופה זו אנחנו נדע כבר מה הצרכים הטיפוליים והשיקומיים של האיש ונפנה אותו למקום הנכון.

איגור ברש: אם דר רחוב מכור לאלכוהול ויש איזו תחלואה פסיכיאטרית הוא מתאשפז באברבנאל שעוסקת בזה.

איגור ברש: אחר כך הוא יכול להיקלט בקהילה טיפולית בחוץ.

איגור ברש: זה לגבי חולי נפש פחות או יותר.

איגור ברש: ולגבי אנשים שהם דרי רחוב רק מכורים אני מעביר את זכות הדיבור לד"ר מרגוליס.

אנטולי מרגוליס: אנחנו לא סתם דנים פה על האוכלוסייה הזו, כי האוכלוסייה היא מורכבת.

אנטולי מרגוליס: לדעתי בעיית ההומלסים זו בעיה בפני עצמה.

אנטולי מרגוליס: זאת אומרת, לא כל האנשים שמשתמשים בסמים הם עוברים ברחוב או שהם ברחוב.

אנטולי מרגוליס: זאת אומרת, אנשים שסובלים מבעיה פסיכולוגית, ואנחנו רואים הרבה מקרים שאנשים אחרי שיקום מפסיקים להשתמש בסמים או באלכוהול, הם שוב חוזרים לרחוב.

אנטולי מרגוליס: זאת אומרת, שבעיה הומלסים זו בעיה קיימת שצריכה התייחסות שלנו בנוסף לטיפול בסמים או באלכוהול.

אנטולי מרגוליס: אנחנו רואים, ולפי הערכתנו ולפי מה שאנחנו רואים, הרוב הגדול של דרי רחוב זה אלכוהוליסטים.

אנטולי מרגוליס: יש אנשים שמשתמשים שם פה בסמים, אבל רוב המקרים הם אלכוהוליסטים.

טלב אלסאנע: מבחינת אחוזים, מה הרכב דרי הרחוב שסובלים מהפרעות נפשיות?

טלב אלסאנע: כמה דרי רחוב סובלים מהפרעות וגם אלכוהוליסטים?

אנטולי מרגוליס: גם משתמשים בסמים וגם דרי רחוב, אנחנו מדברים לא על המחלה אלא על הפרעת אישיות, אני מניח שתשעים אחוז מדרי רחוב יש להם הפרעת אישיות.

אנטולי מרגוליס: הדבר היחיד והנכון שאנחנו עשינו, לדעתי, שאנחנו מתייחסים כשאנחנו מאשפזים אנשים אנחנו לא מתייחסים לסמים, אנחנו מתייחסים לבעיה מורכבת, שהוא גם דר רחוב שהוא גם יש לו הפרעת אישיות וגם בנוסף הוא מכור.

רחל אבידן: מאשפזים איפה?

אנטולי מרגוליס: בקרית שלמה.

אנטולי מרגוליס: אני מדבר על האשפוזית, על הגמילה.

רחל אבידן: אנחנו לא מדברים על אשפוז ארוך טווח, אנחנו מדברים על גמילה.

אנטולי מרגוליס: אני עכשיו מדבר כגוף הממשלתי.

אנטולי מרגוליס: יש לנו דבר שנקרא מיטות אשפוז.

אנטולי מרגוליס: בקרית שלמה עשר מיטות לצורך זה שאנחנו תוך עשרים וארבע שעות, שמודיעים לנו שיש דר רחוב אנחנו מאשפזים אותו.

אנטולי מרגוליס: מאשפזים לכמה סיבות.

אנטולי מרגוליס: זה דבר מיידי ואין שום בעיה.

אנטולי מרגוליס: קודם כל אנחנו צריכים לאבחן אותו כי מישהו שחי ברחוב הוא לא כל כך מאובחן, אף אחד לא יודע מה יש לו.

אנטולי מרגוליס: יש לו בעיה נפשית?

אנטולי מרגוליס: בעיה גופנית?

אנטולי מרגוליס: יש לו בעיה זו או אחרת?

אנטולי מרגוליס: הפרעת אישיות?

אנטולי מרגוליס: אז קודם כל אנחנו מאשפזים אותו לצורך האבחון.

אנטולי מרגוליס: במהלך האבחון, אנחנו מתחילים להתאים לו טיפול שהוא דרוש.

אנטולי מרגוליס: כמובן שזה טיפול תרופתי, כמובן שזה טיפול פסיכו סוציאלי בנוסף.

אנטולי מרגוליס: אחרי שבועיים שהוא במכסות של עובר למכסות של משרד הרווחה.

אנטולי מרגוליס: עובד תפור ואין שום בעיה פה.

אנטולי מרגוליס: יש דרי רחוב שאנחנו נותנים את הטיפול גם במטדון.

אנטולי מרגוליס: יש אלה שבזמן שאנחנו מתחילים לתת טיפול שמסכימים ללכת למוסדות ולטפל בבעיית ההומלסיות שלו, ויש כאלה שלא מוכנים.

אנטולי מרגוליס: ואנחנו ראינו את זה, ועכשיו אנחנו כל הזמן רואים שיש אנשים שמקבלים טיפול ומבחינה שלנו מבחינת התמכרות מסודרים, לוקחים רק את התחליף סם או טיפול אחר אבל לא מוכנים לצאת מהרחוב.

אנטולי מרגוליס: יש כאלה ואנחנו רואים אותם.

אנטולי מרגוליס: זה מה שאנחנו נותנים בשלב הזה.

טלב אלסאנע: אני חושב, שמה שמאפיין את האנשים האלה, שהם לא מוכנים לקבל מסגרת, לא מוכנים לקבל משמעת.

אנטולי מרגוליס: לא בהכרח.

אנטולי מרגוליס: מאלה שאנחנו רואים, שבדרך כלל ואני רואה גם את אלה שמאושפזים במחלקת אלכוהול באברנאל, לא בהכרח שהם לא מוכנים.

אנטולי מרגוליס: הם צריכים את זה.

אנטולי מרגוליס: אם אנחנו לא מטפלים בבעיית ההומלסיות הם חוזרים לרחוב אבל במסגרת שהם מקבלים.

אנטולי מרגוליס: ואלה שמקבלים הם יודעים לטפל בזה.

אנטולי מרגוליס: עכשיו לא בעיה, כי היה לפני כמה שנים כאיל מפחדים מהממסד.

אנטולי מרגוליס: לא, אין כזאת בעיה.

אנטולי מרגוליס: הם באים אלינו, מקבלים טיפול, מקבלים שיחות.

אנטולי מרגוליס: יש בעיה אחרת שהם עדיין חוזרים לרחוב, אבל מה שהם לא מוכנים לקבל מסגרת אני לא נתקלתי כל כך בזה.

אנטולי מרגוליס: יש כאלה אבל לא הרבה.

טלב אלסאנע: העניין הוא שאנשים האלה יש להם מספר מעגלים שזקוקים לטיפול.

טלב אלסאנע: אלף, עצם העובדה שהם דרי רחוב אז כאן יש את האחריות של המדינה ושל משרד השיכון, עניין של לספק פתרונות.

רחל אבידן: משרד הרווחה.

רחל אבידן: אם מדובר על מחוסרי דיור זה משרד השיכון, אם מדובר על דרי רחוב, זה משרד הרווחה.

טלב אלסאנע: בכל זאת זה ממשיך להיות ממסד.

רחל אבידן: ממסד ברור.

טלב אלסאנע: גם משרד הרווחה לא מספק דיור, אלא יכול לכוון ואחר כך הוא חייב להפעיל את משרד השיכון.

טלב אלסאנע: ואחר מגיעים לעניין של ההפרעות הנפשיות, אחר כך מגיעים לשלב של ההתמכרויות.

טלב אלסאנע: זה מספר מעגלים.

טלב אלסאנע: השאלה היא, אם יש טיפול כל אחד בנפרד או שיש שיתוף פעולה בין כל המשרדים שאמורים לתת טיפול?

אנטולי מרגוליס: קודם כל, יש לנו שיתוף פעולה מצוין עם משרד הרווחה.

אנטולי מרגוליס: כי ברחוב נמצאים האנשים של משרד הרווחה, ואנחנו מקבלים פניה, באותו רגע אנחנו מאשפזים את הבן אדם, אם יש לו רצון.

אנטולי מרגוליס: אין אשפוז בכפיה, כמובן.

אנטולי מרגוליס: ואז מתחילים לבדוק מה קורה איתו.

אנטולי מרגוליס: כמובן, שהוא מביע את הרצון ללכת למסגרת שלנו---

גלעד נתן: אני רק רוצה לשאול שאלה.

גלעד נתן: מה שעלה כשדיברתי עם המנהל של אברבנאל או עם יורם ברק, זה שמעט מאוד אנשים מראש מגיעים למערכות, שהם מתאשפזים ומוכנים להגיע למערכות שמתאשפזים, אנחנו מדברים על אוכלוסיה של רק הקצה של התחלואה הכפולה של כמה מאות בשנה.

גלעד נתן: אז רק כמה עשרות בשנה יהיו בכלל אלה שיגיעו כבר להתאשפז בבית חולים פסיכיאטרי ולהתחיל את הטיפול.

גלעד נתן: כלומר, הבעיה מתחילה עוד קודם.

רחל אבידן: זה שני דברים שונים.

רחל אבידן: הוא מדבר על אשפוז פסיכיאטרי ועל בתי חולים פסיכיאטריים ואתה מדבר על האשפוזים.

גלעד נתן: יש גם אנשים, שעוד פעם בגלל שגורמי הרווחה נמצאים ברחוב ולא גורמי הבריאות, להערכת גורמי הרווחה ולהערכת אנשים ממערך הפסיכיאטרי, כמו פרופסור ברק, שמתנדבים ברחוב אם היו מאבחנים אותם בצורה מסודרת מאובחנים כחולי נפש.

גלעד נתן: אבל הם בכלל לא מגיעים לשלב הזה של האבחון ולכן, הם ג ם לא מוכרים כחולי נפש.

מירי שעיר: ואז הם גם לא זכאים לסל שיקום, ואז הם לא זכאים להמשך טיפול.

איגור ברש: המסלול הנכון פה, שאנשי הרווחה שמאתרים את האנשים ומזהים בעיה פסיכיאטרית, יפנו אותם לגורמי בריאות הנפש ואז הם יאובחנו.

רחל אבידן: הם לא יבואו, הם יגידו שהם מדי שתויים או מסטולים, ואי אפשר לאבחן אותם.

טלב אלסאנע: בוא נגיד ככה, אני מניח, שגם האנשים של אנשי רווחה אפילו אנשי אם הם היו ברחוב, הם לא יכולים לזהות או לאבחן את זה שבן אדם סובל מבעיה פסיכיאטרית.

טלב אלסאנע: אי אפשר לעשות את זה ברחוב.

טלב אלסאנע: אבל בן אדם שמשרד הרווחה מפנים למיטות האלו, אז אנחנו שם עושים את האבחון בתוך האשפוז.

טלב אלסאנע: אי אפשר לעשות אבחון ברחוב.

טלב אלסאנע: מי יכול לעשות?

טלב אלסאנע: לא ברווחה לא בבריאות לא יכולים לעשות אבחון לבן אדם שנמצא ברחוב.

רחל אבידן: אני מפקחת ארצית לנושא של דרי רחוב.

רחל אבידן: אני הייתי רוצה, ברשותך, להעיר שלוש הערות: אחת, לתוכן המסמך שד"ר גלעד הגיש.

רחל אבידן: רק יש שמה פשוט שתי טעויות.

רחל אבידן: אני לא יודעת אם עריכה או דפוס מספר המיטות הכללי לדרי רחוב בארץ הוא מעל לארבע מאות ולא מאתיים ומשהו.

רחל אבידן: הנקודה השנייה, יש שבע עשרה רשויות שיש להם מחלוקת לטיפול לדרי רחוב ולא כפי שמצוין בטעות במסמך.

רחל אבידן: הערה נוספת למה שאדוני פתח ואמר, שיש הרבה הגדרות והרבה משרדים ולא ברור.

רחל אבידן: יש בן אדם אחד במקרה הזה שאנחנו מדברים על דר רחוב עם תחלואה כפולה.

רחל אבידן: הבעיה טמונה בעצם האמירה הזאת, משום שזה אדם עם הרבה בעיות מרובה אבחנות ולכן, יש הרבה משרדים והרבה שירותים בתוך המשרד, שלמעשה אמורים לתת את המענה.

רחל אבידן: אז אני מצטרפת לחברי ב ואומרת אכן, אנחנו משתפים פעולה ויש מסגרות המשכיות כמו שכתוב במסמך בעקבות מסמך שאנחנו הגשנו.

רחל אבידן: אכן, החילוץ של דרי הרחוב, האיתור של דרי הרחוב ברחוב נעשה על ידי רשויות הרווחה בעזרת---

טלב אלסאנע: איך זה נעשה, הם מגיעים אליכם או שאתם מגיעים אליהם?

רחל אבידן: יש חבר מביא חבר.

רחל אבידן: יש מועדון כזה.

רחל אבידן: אבל זה מעט.

רחל אבידן: יש עובדים סוציאליים, יש מדריכים, יש עובדים סמך מקצועיים, יש פקחים, יש הודעות של אזרחים למוקד העירוני, בעקבות זה יש יציאה למקומות הספציפיים שעליהם מדווח.

רחל אבידן: יש לעיתים תהליך של חיזור ברחוב של חדשים אחרי האדם.

רחל אבידן: דרי הרחוב ברובם כן סובלים מבעיה של חוסר אמון בממסד, לדעתי ולהערכתנו, ויתקנו אותי חברי העובדים הסוציאליים שיושבים פה מהרשויות, יש בעיה של לבנות איתם אמון בממסד ולכן, יש תהליך של חיזור ברחוב.

רחל אבידן: לפעמים בימי חורף אנחנו יותר יוצאים לרחוב עם שמיכות ועם תרמוסים חמים ועם אוכל ומנסים לחזר אחריהם ולנסות לעזור להם משם.

רחל אבידן: ולעיתים, אחרי תהליך ארוך הם מתחילים לשתף פעולה.

רחל אבידן: כל מי שנמצא ברחוב, אני אומרת את זה בהצהרה מאוד ברורה כאן, כי תמיד אני מותקפת, בעיקר על יד עיתונאים, איך יכול להיות אם יש לכם ארבע מאות מיטות ויש אלפיים דרי רחוב בחורף כשקר, אין לכם איפה לשים אותם?

רחל אבידן: ושוב, אני מזמינה אותך לבדוק עם אנשים מהרשויות, אין דר רחוב שאומר רוצה אני ולא נפנה אותו.

רחל אבידן: יש לנו מיטות חירום.

רחל אבידן: אם צריך יהיה, אני מבטיחה, שנפתח בתי ספר.

רחל אבידן: אני לא יודעת מה.

רחל אבידן: הלוואי וירצו.

רחל אבידן: אין דר רחוב שמבקש פינוי מהרחוב ותהליך של גמילה ואנחנו אומרים, אין.

רחל אבידן: כל דר רחוב שיגיד רוצה אני, יפונה.

רחל אבידן: בין אם זה למסגרות מקומיות ובין אם זה למסגרות ארציות.

טלב אלסאנע: כפי שראיתי יש גם הרבה שבחורף נפטרים מקור, בגלל שלא מציעים להם מסגרות.

רחל אבידן: לא, לא מהקור, הם נפטרים ממחלות.

רחל אבידן: אנשים ככל שהם יותר זמן ברחוב הם יותר חולים גם פיזית גם נפשית.

רחל אבידן: הם מדורדרים במצב שלהם ולכן משרד הרווחה, האגף לדרי רחוב, שירות פרט ומשפחה, מכניס את דרי רחוב למסגרות כשהם רוצים.

רחל אבידן: גם אם זה בפעם השישית והשביעית, אנחנו לא מתחשבים בעובדה שהוא כבר היה, בעובדה שהוא לא רוצה, בעובדה ש כבר שילם גמילה כמה פעמים.

רחל אבידן: זה לא חשוב.

רחל אבידן: אנחנו מדברים, המטרה הראשונה בעבודה עם דרי רחוב זה הצלת חיים.

רחל אבידן: המטרה הנוספת, זה באמת שיקום והחזרתם לחיים נורמטיביים ככל הניתן, אבל המטרה הראשונה היא הצלת חיים.

רחל אבידן: ולכן יש סיורים ולכן יש הוצאה מהרחוב וכל דר רחוב שירצה יפונה.

רחל אבידן: הבעיה שלנו או שלהם זה הרבה פעמים שהם לא רוצים, וכשהם לא רוצים אבל הם במצבים קשים יש לא פעם קושי באמת, כמו שנאמר קודם לאבחן האם הם נמצאים במצב פסיכיאטרי לא טוב וניתן להוציא צו של אשפוז בכפייה.

טלב אלסאנע: הוא מסכן את עצמו, אין לכם סמכות לפעול?

רחל אבידן: לנו לא, אנחנו צריכים את הפסיכיאטר המחוזי או לחוק טיפול במסגרת.

טלב אלסאנע: אז יש את המסגרת, יש פרוצדורה איך לכפות עליו.

רחל אבידן: יש פרוצדורה מאוד לא קלה, להוציא היום צו אשפוז בכפיה.

רחל אבידן: אין פסיכיאטרים שיוצאים לרחובות, אין רופאים שיוצאים לרחובות, למעט בתל אביב שיש להם הסכם עם פרופסור ברק, שהוא מדי פעם מוזעק על פי קריאה ובתשלום לרחוב.

רחל אבידן: אין יציאה לרחובות, אין אבחון ברחובות צריך להביא את הבן אדם או לרופא או לחדר מיון וכו' עכשיו הבעיה הנוספת, שעלתה וכמניעה, ואני אומרת את זה גם מבחינת שיתופי הפעולה, וקיימים שיתופי פעולה.

רחל אבידן: עדיין, יש חסר במסגרות גם אצלנו גם ב גם במסגרות המשולבות יש בעיה בלאבחן.

רחל אבידן: כמו שנאמר קודם, מאה אחוז לדעתנו הם בעלי הפרעות אישיות.

רחל אבידן: הבעיה היא שהפרעות אישיות לא מוכרות על ידי בריאות הנפש כסעיפים שמקנים זכאות בפני עצמה באופן מוחלט ובפני עצמו.

איגור ברש: הפרעת אישיות זאת לא מחלת נפש.

איגור ברש: הפרעת אישיות זה אופי.

איגור ברש: בן אדם עם תכונות אופי בעייתיות.

איגור ברש: אבל זה לא שהם לא זכאים, הם לא חולים, הם לא חולי נפש.

רחל אבידן: נכון, הם לא חולי נפש בהגדרה של משרד הבריאות.

איגור ברש: הגדרה של זו הגדרה של חוק טיפול בחולי נפש.

טלב אלסאנע: הפרעת נפש זה לא האדם הסביר.

טלב אלסאנע: יש בזה איזשהו הבדל כלשהוא שצריך התייחסות אחרת.

איגור ברש: הפרעת אישיות זה אדם עם שיפוט ובוחן המציאות תקינים.

איגור ברש: מה שמבדיל בין חולה נפש ואדם הסובל מהפרעת אישיות זה, שלמרות שלאדם עם הפרעת אישיות יש התנהגויות לפעמים לא הכי אדפטיביות, השיפוט שלו ובוחן המציאות שלו תקינים הוא יודע מה הוא עושה ויכול לצפות לנולד, למה שייווצר אחרי הפעולה שלו.

רחל אבידן: ובנוסף למה שד"ר ברש אומר, אבל גם אם בוחן המציאות שלהם תקין בשעות מסוימות, אם הם צורכים אלכוהול או סמים יש בעיה בבוחן המציאות.

רחל אבידן: אז ואני אומרת, זה חוב.

רחל אבידן: ר ואז אנחנו לפעמים מוצאים אותם ברחובות במצבים שהם ירודים נפשית.

רחל אבידן: כי הם ירודים.

רחל אבידן: כי ברחוב, גם כל אחד מאיתנו אם הוא ישהה ברחוב בתנאים שהם שוהים יהיה באותו מצב.

רחל אבידן: אני חושבת שאין אדם שיהיה דר רחוב כשהוא לא הפרעת אישיות.

רחל אבידן: הפרעת האישיות נותנת להם את האפשרות להיות ברחוב לשרוד ברחוב.

רחל אבידן: החומרים הפסיכו אקטיביים נותנים להם את המיסוך שמאפשר להם להיות ברחוב, אחרת הם לא יכולים להיות ברחוב.

רחל אבידן: הבעיה היא באבחון שלהם: 1 - בגלל חוסר שיתוף הפעולה שלהם.

רחל אבידן: 2 - גם אם מביאים אותם למיון כללי וגם פסיכיאטרי הרבה פעמים אי אפשר לאבחן אותם, כשהם במצב של שימוש פעיל בסמים או באלכוהול.

רחל אבידן: אי אפשר לעשות אבחנה מבדלת כמה הם עם בוחן מציאות תקין או לא.

רחל אבידן: אז אומרים, רגע קודם שתחלוף השפעת הסמים או האלכוהול ואז נראה.

רחל אבידן: במיון הכללי הרבה פעמים לא יושבים שם רופאים נקרולוגים ויודעים את האבחנה המבדלת תמיד, ולא יודעים לעשות את האבחנה, עד כמה זה נובע משימוש בחומרים פסיכו אקטיביים ועד כמה זה נובע מדברים אחרים.

טלב אלסאנע: לא ניתן למשל במקרים כאלה, כשמגיע אדם כזה לעשות אבחנה לבחון לעקוב לרשום, שאדם זה סובל גם מהפרעות נפשיות, גם מהתמכרות לסמים?

רחל אבידן: הם רושמים את הכול.

רחל אבידן: אבל אי אפשר לעשות אבחנה מבדלת.

רחל אבידן: יותר מזה, אנחנו מודים לפעמים, אנחנו מאוד כועסים אנחנו מנסים לעבוד על זה שלא זורקים אותם מחדרי המיון, כי הם נורא מסריחים, הם נורא לא נעימים, נורא לא נחמד להיות איתם.

רחל אבידן: לא רוצים אותם.

רחל אבידן: עכשיו, כשקר להם בחורף והם לא רוצים ללכת לשום מקום הם הולכים לחדר מיון.

רחל אבידן: בחדר מיון, לפני שהם דרי רחוב הם אזרחים.

רחל אבידן: צריך לבדוק אותם.

רחל אבידן: אז זה עוד לפני הבעיה אם הם חולים פסיכיאטרים או לא, אם הם עם תחלואה כפולה או לא.

רחל אבידן: אכן, אוכלוסיית דרי הרחוב היא אוכלוסיה בקצה הרצף.

רחל אבידן: אוכלוסיית דרי הרחוב עם האבחנה הכפולה הם עוד יותר בקצה הרצף, ועוד יותר שקופים.

רחל אבידן: זה נכון.

רחל אבידן: זה באמת הקצה.

רחל אבידן: ולכן, אנחנו הרבה פעמים יושבים על המדוכה ואני שמחה ש היום מרים את הכפפה, באמת מתוך הרבה עבודה משותפת וראייה שלהם, גם של הצרכים.

רחל אבידן: הולכים לקראת הקמת מסגרות משותפות נוספות וצריך להקים מסגרות לצרכני מטאדון כי הם במשרד הרווחה.

רחל אבידן: השירות להתמכרויות היום מטפל בהם חלקית כי זו אוכלוסיה של משרד הבריאות.

חיים אמסלם: יש בקרית שלמה "בית לחיים", שכל האנשים נמצאים שם חצי שנה עד שנה ואם מישהו צריך מטאדון הוא מקבל שם.

רחל אבידן: לכן אמרתי שחסרות מסגרות.

רחל אבידן: יש מסגרת.

רחל אבידן: היא לא מספקת.

רחל אבידן: אנחנו צריכים לפתוח את הראש את הלב ואת הכיס של האוצר ולהקים מסגרות נוספות באמת בשיתוף פעולה בינמשרדית.

רחל אבידן: אני רוצה להסב את תשומת לב הועדה, כמו שאמרתי קודם, לחזק כמה נקודות.

רחל אבידן: מאה אחוז מדרי הרחוב הם עם הפרעות נפשיות.

רחל אבידן: זה לא אומר שהם חולי נפש, אבל יש בעיות קשות.

רחל אבידן: חלק מדרי הרחוב ואני מקריאה מתוך המסמך שאני הגשתי, לא מאובחנות על ידי רשויות בריאות הנפש בשל חוסר שיתוף הפעולה מצידם והן משום שלעיתים הם מגיעים לחדרי מיון, כשהם תחת השפעת חמרים פסיכו אקטיביים.

רחל אבידן: אמרתי את זה קודם, לא ניתן לעשות אבחנה מבדלת.

רחל אבידן: לא כל הרופאים שעורכים את המיון, זה אמירה בזעיר אנפין או במיון הכללי או הפסיכיאטרי הם עם מומחיות בנרקולוגיה כמובן על כל השלכותיה.

רחל אבידן: ולאחר שנים של התמכרות לחמרים פסיכו אקטיביים נוצרת ירידה קוגניטיבית ממילא, ולא תמיד גם אז אם מנסים לאבחן, לא ברור אם היא תוצר של החמרים הפסיכו אקטיביים או תוצר של מחלת נפש.

רחל אבידן: תמיד יש לנו אנשים מכורים.

רחל אבידן: גם מכורים ללא היותם דרי רחוב אבל גם דרי רחוב מכורים שלא רוצים גמילה עדיין, או חולי נפש או דרי רחוב חולי נפש שהם גם מכורים, שהם לא רוצים גמילה אבל עדיין הם צריכים מסגרת תחזוקתית.

רחל אבידן: זאת אומרת, מסגרת שהיא קורת גג, שהיא אוכל ושהיא תרופות.

רחל אבידן: ואני אומרת את כל זה כי אחרת ברור, שהדרך שלהם להיות גם דרי רחוב היא מאוד קצרה ואני אומרת את זה כצורך במניעה.

רחל אבידן: תודה.

טלב אלסאנע: תודה רבה.

גלעד נתן: אני רוצה להעיר הערה בנושא הזה.

גלעד נתן: קודם כל למה ההגדרה, איפה שיש את הבעיה עם ההגדרה של מחלת נפש מול הגדרה של הפרעת נפש.

גלעד נתן: גם ההגדרה של דרי רחוב היא הגדרה מאוד מצומצמת.

גלעד נתן: יש אנשים שהם כן גם נמצאים ברחוב, גם אנשים שנמצאים ברחוב הם גם עם תחלואה כפולה והם לא נופלים בהגדרה הזו.

גלעד נתן: והמספרים שלהם הם מובילים בסופו של דבר, אלה שכן יגיעו להגדרה הזאת וזאת גם בעיה.

גלעד נתן: זה איזשהו כיוון של משרד הבריאות.

גלעד נתן: יש מסגרות אחרות שהן מסגרות שהולכות החוצה.

גלעד נתן: המסגרת של המרפאה למחלות מין זו מסגרת שעלתה מהשטח, כאן כמודל ששווה לחקות אותו, כמודל שיושב באזור, שבו נמצא חלק ניכר מהאוכלוסייה הזו שיוזם פעילות החוצה.

גלעד נתן: כמו ששולחים רופא אפשר לשלוח פסיכיאטר, ועד שלא יהיה מישהו שיצא לאוכלוסיה הזו זה לא יקרה.

גלעד נתן: אני שומע גם את הפסיכיאטר שכן יורד לשטח ואומר מה הוא עושה, ואני גם יודע איפה חסר.

גלעד נתן: עכשיו, אותו דבר גם משרד הרווחה, הנושא של צעירים כי יש להם מסגרות אחרות זה יופי.

גלעד נתן: אבל אז אני מתקשר לשירות לנוער ואומרים לי כן, יש לנו מסגרות רק עם רשימת המתנה של מפה עד מחרתיים.

גלעד נתן: ולצפות שאוכלוסיות הקצה הן דווקא אוכלוסיות שיגיעו אלינו, אז הם לא מטופלים בסוף.

אנטולי מרגוליס: אתה אמרת שאין כזה מישהו שיאבחן וזה לא כל כך נכון.

טלב אלסאנע: השאלה היא למה פסיכיאטר לא יכול לצאת.

טלב אלסאנע: אם הם לא מגיעים אז שהפסיכיאטר יגיע אליהם.

אנטולי מרגוליס: יש לנו ביחידה להחלפת המזרקים בלוינסקי, עכשיו יושבת פעמיים בשבוע, יושבת פסיכיאטרית שמאבחנת אותם לפי הצורך.

אנטולי מרגוליס: זה גדול אנחנו לא יכולים להביא את זה.

אנטולי מרגוליס: התחלנו את זה.

אנטולי מרגוליס: ויושבת פסיכיאטרית פעמיים בשבוע ומאיפה מגיעים אנשים לקבלת מזרקים?

אנטולי מרגוליס: רוב מהם דרי רחוב.

אנטולי מרגוליס: והיא מאבחנת.

טלב אלסאנע: פעמיים בשבוע בתל אביב, למשל, למה לא פעם בשבוע במקומות אחרים?

אנטולי מרגוליס: בוא נגיד ככה, אנחנו רואים את זה לפי הדרישות ולפי הצורך.

אנטולי מרגוליס: לפי הדרישות ולפי הצורך ראינו את זה כי יש מסות גדולות בתל אביב של דרי רחוב.

אנטולי מרגוליס: והאנשים האלו, ואנחנו הבאנו לשם לא היו דרישות.

אנטולי מרגוליס: אף אחד לא דיבר איתנו לא ביקש אותנו שישב פסיכיאטר במקום מסודר.

אנטולי מרגוליס: יש לנו עוד חמישה ערים שאנחנו עושים את התכנית, החלפת המזרקים, אף עיר לא אמרה לנו שהם צריכים את זה.

טלב אלסאנע: בירושלים יש מאתיים חמישים דרי רחוב בשנה.

אבנר כבל: ד"ר מרגוליס, אנחנו כתבנו פה במסמך שלנו שאנחנו מבקשים שיהיה פסיכיאטר ויחידות לטיפול בדרי רחוב.

אנטולי מרגוליס: בסדר, תכתבו ואנחנו נשקול.

טלב אלסאנע: ד"ר מהל, בקשה.

חיים אמסלם: הרשות למלחמה בסמים רואה בנושא של תחלואה כפולה בחסרי בית בעיה מרכזית היום.

חיים אמסלם: בתחום ההתמכרויות מדובר בחלק גדול מהאנשים, ואנחנו פועלים בשני אופנים.

חיים אמסלם: אחד, אנחנו מסיעים לשישה בתי חולים מעבר לבאר שבע, גלעד להפעיל מסלולים או מסגרות של תחלואה כפולה, שהם לאו דווקא מסגרות רשמיות שהוקמו, אלא בית החולים ממינצטיבה שלו חלק מהמחלקה הפך לתחלואה כפולה או משהו כזה.

חיים אמסלם: אנחנו מסייעים להם גם בעזרת מדריך גמילה, שנמצא שם באופן קבוע שאנחנו משלמים את כל עלותו, וגם בהכשרות של להכשיר רופאים.

חיים אמסלם: דוגמא, בית חולים "שער מנשה" נכנסנו לאחרונה וגם מקיים שם הכשרה מאוד רחבה עם השתתפות מאוד ערה של אנשים.

חיים אמסלם: הציבור הפסיכיאטרי מבין היום שאי אפשר להתחמק מהבעיה.

חיים אמסלם: שבע שנים אנחנו מפעילים בתל אביב את אבנר כבל שיושב שם.

חיים אמסלם: יש לנו יחידה שד"ר מרגוליס דיבר עליה, יחידה שעוסקת במכורים שגרים שם ברחוב.

חיים אמסלם: וכשה

חיים אמסלם: גענו לשם היו שם שש מאות - שבע מאות אנשים זרוקים ברחוב.

חיים אמסלם: היום יש שם פחות.

חיים אמסלם: ומי שרק אומר רוצה אני אנחנו מפנים אותו לגמילה ולטיפול, והוא ל צריך לשלם שקל ולא להביא שום דבר.

חיים אמסלם: אנחנו מעבירים אותו את הבדיקה של הריאות, ומעבירים אותו.

חיים אמסלם: אז אבנר יכול להרחיב יותר.

חיים אמסלם: אכן, יש לנו שם פסיכיאטרית לפי קריאה של , שאם צריך טיפול ואני לא מסכים עם מה שנאמר, פה פסיכיאטר לא צריך לצאת לרחוב.

חיים אמסלם: העולם השתנה, מה לעשות?

חיים אמסלם: אז צריך לשנות לא רק עובדים סוציאליים צריכים לצאת, אבל אני רוצה להגיד משהו על הקונספציה תראו, היחידות כל המערך לטיפול בנפגעי סמים בארץ של משרד ברווחה מושתת על עובדים סוציאליים.

חיים אמסלם: בתשעים ותשע אחוז הם לא יכולים לתת, אם בא מישהו עם שתי הבעיות, כמו שאמר פה ד"ר ברש הם לא יכולים לתת את הפיתרון לבעיה הפסיכיאטרית.

חיים אמסלם: האיש שאנחנו מדברים עליו, אי אפשר ביום שני לשלוח אותו לסמים וביום חמישי לפסיכיאטריה, הוא ילך לאיבוד.

חיים אמסלם: הוא צריך לקבל את כל הטיפול במקום אחד.

חיים אמסלם: הדעת נותנת ובכל העולם מכירים בזה, שאת הטיפול צריך לתת משרד הבריאות.

חיים אמסלם: והפסיכיאטר צריך לתת.

חיים אמסלם: כי יותר קל שהם ישתלמו גם בנושא של הגמילה מאשר שמי עוסק בטיפול בנפגע סמים פתאום יתחיל ללמוד פסיכיאטריה, זה לא הולך.

חיים אמסלם: ועל כן, פה צריך לחשוב.

חיים אמסלם: ולשמחתי בשנים האחרונות פסיכיאטרים צעירים מודעים לזה, אבל עדיין זה עובד לאט מדי הדבר הזה.

חיים אמסלם: ומה שקורה, זה לא אתם מדברים על כאלה שלא רוצים טיפול.

חיים אמסלם: ואכן, צריך לחשוב על חוק טיפול בכפייה במקרה הזה.

חיים אמסלם: בהחלט יש מה לדבר על זה ויש מקומות שזה נעשה בעולם, מקומות מאוד תרבותיים ומתקדמים, אבל זה רעיון אחד.

טלב אלסאנע: הרעיון הזה נבחן?

חיים אמסלם: נבחן פה, אבל אנחנו לא מצליחים להריץ אותו.

טלב אלסאנע: באחריות של משרד אחד, כאשר זאת אומרת הוא יכול לתת גם את העניין של הטיפול הנפשי וגם העניין של הטיפול הגמילתי.

חיים אמסלם: הנקודה היא פה, שהנושא הזה לא ילך ויצטמצם ואנחנו נצטרך לתת עליו את הדעת.

חיים אמסלם: למשל דוגמה, אנחנו מרחיבים את הנושא, מרחיב את זה לבתי חולים.

חיים אמסלם: נפתח השבוע מרכז יום לתחלואה כפולה בתל אביב ואני לא יכול להגיד שלא נעשים דברים, אבל בגדול יש עוד חסרים אדירים כמו למשל למנוע תחלואה כפולה, אין שום בעיה, אין שום מסגרת.

טלב אלסאנע: יש כל הבעיה.

חיים אמסלם: סליחה, אין שום מסגרת אין שום פתרון.

טלב אלסאנע: למה, ולמה לא נבחן?

איגור ברש: זה נבחן.

איגור ברש: שוקלים את זה.

איגור ברש: אם עכשיו נוער לא כלול בחוק שיקום חולי נפש בקהילה לכן, כל המסגרות הפוסט אינפוזיות או מסגרות פנימיתיות של נוער הם במסגרת של משרד הרווחה ולא במסגרת של משרד הבריאות.

אנטולי מרגוליס: אבל אם הוא חולה נפש?

איגור ברש: נער קטין חולה נפש מסיים אשפוז, הוא לא הולך למסגרת שיקומית של הוא הולך למשרד הרווחה.

איגור ברש: יש במשרד הרווחה שני אגפים שעוסקים בזה, אגף השיקום של משרד הרווחה ואגף לשירותים חברתיים שירות לילדים ונוער.

אנטולי מרגוליס: אבל יש לנו עכשיו, כמו שמדובר שאנחנו עשינו הסבה של מחלקות פסיכיאטריות ב"שער מנשה" יש לנו עכשיו, מגעים עם באר יעקב עם נס ציונה שם לעשות הסבה של מחלקה לנוער למחלקה לתחלואה כפולה.

אנטולי מרגוליס: התחלנו את זה, אנחנו בדרך כבר.

אנטולי מרגוליס: הצענו את זה.

חיים אמסלם: יש פה בן אדם שמסתובב ברחוב, זה אבנר ואוסף אנשים כאלה, ואנחנו מחפשים להם פתרונות.

חיים אמסלם: הבעיה היא שלא תמיד יש פתרונות.

טלב אלסאנע: בואו נשמע את אבנר והוא יציג לנו מה הבעייתיות.

אבנר כבל: אני סך הכול רוצה להגיד, לפחות מהניסיון שלי של השנים האחרונות נתקלתי בהרבה בעיות, אבל גם נתקלתי בהרבה פתרונות.

אבנר כבל: אז ככה, למען הסדר הטוב אין מקרה שהיה צריך טיפול במטאדון ולא פניתי לד"ר מרגוליס ונתן מענה מיידי בכאן ועכשיו, שזה לא קל לקבל את הדברים האלה.

אבנר כבל: אבל אני רוצה להגיד עוד דבר, אני רוצה כרגע להתייחס לפיתרון ולהתייחס למודל של הרשות הלאומית למלחמה בסמים דרך הפרויקט הזה.

אבנר כבל: לפני שבע שנים בערך, כשהפרויקט ממש היה בחיתולים כמו שד"ר מהל התייחס, היו כשבע מאות דרי רחוב, ושמענו הרבה את המשפט הזה 'הם לא רוצים' אנחנו בעצם שינינו קצת את הטקסט ואמרנו, לא שהם לא רוצים הם לא יכולים.

אבנר כבל: והקושי לקבל את ההחלטה זה כמו שאמרנו פה, כמו שרבים אמרו פה, הנושא של האמון במערכת וכל מה שמסביב.

אבנר כבל: המודל של הרשות בתל אביב זה קודם כל ליצור איזשהו מקום שהם יכולים לבוא בלי תנאים.

אבנר כבל: הם באים לשתות כוס קפה, לשתות כוס תה, לאכול סנדויץ' להתקלח, להחליף בגדים, לקבל מזרקים, כמובן שמביאים את הישנים.

אבנר כבל: לא שואלים אותו אפילו איך קוראים לך?

אבנר כבל: אפשר לשאול, הוא לא חייב להגיד.

אבנר כבל: הוא לא חייב להזדהות במספר זהות.

אבנר כבל: ממש נותנים לו את המקום שהוא ירגיש הכי בטוח בעולם.

אבנר כבל: יש לנו שם מערך של מתנדבים.

אבנר כבל: אנחנו יוצאים הרבה לשטח ומביאים אותם גם אלינו.

אבנר כבל: אני חושב, שהנקודה הזאת של האמון והרצון אצל אותו אדם, שסובל מהתמכרות ותחלואה נפשית בעצם ליצור איזשהו ביטחון, שהוא יוכל להגיד 'כן, אני מוכן לנסות' וכדי שהוא יגיד אני מוכן לנסות זה קודם כל הקבלה ללא תנאים, לתת לו שיהיה לו מקום שהוא יכול לבוא.

אבנר כבל: אני נתקל עם לא מעט מצבים.

אבנר כבל: אני עבדתי גם כחמש שנים בבית חולים אברבנאל במחלקה לתחלואה כפולה כמדריך, שם לצערנו אין מספיק מיטות, ואני נתקלתי אני אישית בלא מעט מקרים באנשים שהם לא מוגדרים כחולי נפש ולא מוגדרים, אבל הם היו במצב פסיכוטי על רקע של שימוש בסמים.

אבנר כבל: ואחת שכרגע היא נמצאת בקרית שלמה, שפשוט היא כמעט הפכה להיות משותקת בכל הגוף.

אבנר כבל: היא שכבה בגובה של מטר וחצי, והיא שכבה באמצע הכביש ואף אחד לא ראה אותה כי היא גוף כזה קטנצ'יק ובגדים שחורים.

אבנר כבל: יש המון מקרים כאלו של אנשים שעלו לגג, ובאתי לשם אני ואחד הקצינים ממשטרת תל אביב, ולא כל כך מצליחים להכניס אותם.

אבנר כבל: לא שלא רוצים, כן?

אבנר כבל: יש את המשהו החסר הזה להשלים עם מצב פסיכוטי לא פסיכוטי.

אבנר כבל: אני חושב, אני רוצה להתייחס לפיתרון הנושא של המערך הטיפול הפסיכיאטרי, הוא חסר לנו כרגע ברחוב.

אבנר כבל: למה אני מתכוון כשאני אומר את זה?

אבנר כבל: יש כאלו שראיתי אותם יוצאים מבית חולים אברבנאל מאוזנים לחלוטין.

אבנר כבל: יוצאי לרחוב, הולכים לאיבוד קצת, מתחילים להשתמש בסמים.

אבנר כבל: אבל אני כן הייתי מציע למשל ליצור איזשהו מערך ברחוב שייתן להם טיפול תרופתי, שאותם אנשים שמוכרים ב, אני לא מתייחס כרגע לאלה שלא אובחנו, אוקי?

רחל אבידן: אבל אם הם יצאו ליחידת קלט כמו שד"ר ברש הזכיר?

אבנר כבל: עוד יותר טוב, הלוואי.

אבנר כבל: אבל אני אומר לאלה שאנחנו אומרים, הם לא רוצים ליצור איזשהו מערך ברחוב, יהיה להם איזשהו מקום שהם יוכלו לבוא אליו ויוכלו לקבל את הטיפול התרופתי.

אבנר כבל: אני לא ראיתי שום מכור שסבל מתחלואה כפולה, כשהוא במצב פסיכוטי על רקע שימוש בסמים שהוא פתוח בכלל לדבר על גמילה, ממש לא.

אבנר כבל: ישבה אצלי בחורה לפני פחות מחודש, היא סירבה קרוב לשלוש שנים ועדיין מסתבר שהבחורה במצב פסיכוטי.

אבנר כבל: היא נכנסה להריון עשו לה לידה קיסרית בחודש השביעי ועזבה את בית חולים עם תפרים בבטן עם קליפסים.

אבנר כבל: הזמנו את אלי מהיחידה לדרי רחוב, שהגיע למשרד והפכנו את כל העולם להכניס אותה.

אבנר כבל: אגב, היא טוענת שהיא חברת כנסת ואומרים שהיא לא במצב פסיכוטי.

אבנר כבל: הבחורה הזאת פשוט נמצאת ברחוב.

אבנר כבל: הנקודה היא שיש את כל הסימנים לאשפז אותה בגהה כמו שד"ר הזכיר פה.

אבנר כבל: אין לנו את הכלים לעשות את זה.

אבנר כבל: פשוט היא הסתובבה עם בטן עם תפרים בחוץ.

אבנר כבל: הבאנו אתה לקריית שלמה, ד"ר מרגוליס נתן אישור במקום לטיפול במטאדון אבל לא יכולים להחזיק אותה שם בכוח, כי אין אבחנה פסיכיאטרית כרגע לתת לה אשפוז בכפייה.

אבנר כבל: ויש לנו המון מקרים כאלו.

אבנר כבל: אנחנו נתקלנו בלא מעט מקרים כאלה, שגם המערכת עומדת מול שוקת שבורה.

אבנר כבל: יש את השביל הצר הזה ששום מסגרת לא יכולה לקחת שם אחריות.

אבנר כבל: ואני חושב על הנקודה הזו של בכלל להתחיל לחשוב על טיפול בכפייה.

אבנר כבל: זה נשמע לא טוב, אבל זה יעיל מאוד.

אבנר כבל: שזה בעצם הפיתרון.

אבנר כבל: אנחנו יכולים ככה לדבר עוד המון זמן.

אבנר כבל: יש כאלה רבותי שהם באים יש להם בית, אמא תרוץ אחריהם, אבא ירוץ, הכול בסדר.

אבנר כבל: אבל יש לא מעט כאלה שהם ברחוב פשוט.

אבנר כבל: הם פשוט ברחוב ואין מענה.

רחל אבידן: אני רוצה אוכלוסיה אחרת דווקא.

טלב אלסאנע: יש לנו את עידית סרגוסטי מארגון בזכות, כן.

עידית סרגוסטי: אני רוצה לחדד כמה נקודות שהועלו כאן, אולי בסוף לספר סיפור קטן על אדם מסוים.

עידית סרגוסטי: ד"ר ברש הזכיר את המסגרות לאנשים עם תחלואה כפולה, שעומדות לקום כחלק מהזכאות במסגרת סל שיקום.

עידית סרגוסטי: אני קודם כל שמחה לשמוע שזה עומד לקרות, אבל ההבטחה להקמה של המסגרות האלה ניתנה לפני למעלה משנה בדיונים בועדה כאן.

עידית סרגוסטי: אנחנו קיבלנו הבטחה שזה יקרה במהלך 2011 זה לא קרה.

עידית סרגוסטי: ועכשיו אני שומעת שאולי זה יקרה ב 2012.

טלב אלסאנע: בואו נשמע למה לא התקיים כמו ההוסטלים האלה ב 2011

איגור ברש: את האמת אני לא חושב שהם היו בתכנית עבודה של 2011

עידית סרגוסטי: היתה הבטחה של שזה יקרה ב 2011.

איגור ברש: אני יודע שהן קיימות המסגרות ורשומות בתכנית עבודה של 2012.

איגור ברש: לגבי 2011 אני יכול לבדוק

עידית סרגוסטי: זו אוכלוסיה, שכרגע סובלת ממחסור מאוד חמור של מסגרות.

עידית סרגוסטי: אחת הסיבות שאנשים מגיעים לרחוב היא בדיוק זו, הם עוברים גמילה בבתי החולים הפסיכיאטריים ויוצאים אל הכלום.

עידית סרגוסטי: ואם לא יקומו מסגרות שיקום עבור האנשים האלה אנחנו נמצא עוד ועוד מהם מגיעים לרחוב.

עידית סרגוסטי: זה הקושי אחד שאני חושבת שחייבים לתת עליו את הדעת.

עידית סרגוסטי: ו2012 עוד לפנינו.

עידית סרגוסטי: אני חושבת שזה דחוף ובהול להקים מסגרות עבור האוכלוסייה הזו.

עידית סרגוסטי: יקומו שלושה הוסטלים שגם זה קצה הקרחון בהתחשב בהיקף המאוד גדול של האוכלוסייה.

עידית סרגוסטי: קושי שני שאנחנו רואים, ורחל נמצאת כאן, זה קושי של היחידה לדרי רחוב לתת מענה לאנשים שיש להם מחלת נפש.

עידית סרגוסטי: גם מבחינת הכלים המקצועיים.

עידית סרגוסטי: ופה שיתוף פעולה עם הוא הכרחי.

עידית סרגוסטי: העליתם את העניין של מערכת הבריאות שלא מגיעה אל הרחוב.

עידית סרגוסטי: הכרחי שאנשי מקצוע של בריאות הנפש יגיעו אל הרחוב, אחרת לא ניתן לטפל באנשים האלה.

עידית סרגוסטי: הם מעצמם לא יגיעו לקבל טיפול בהקשר הזה, אני רוצה לספר בקצרה סיפור של אדם שאנחנו מלווים למעלה מחצי שנה, שנמצא בבת ים.

עידית סרגוסטי: הוא עבר מספר אשפוזים פסיכיאטריים באברבנאל.

עידית סרגוסטי: הוא גר בדירה שכורה, יש לו כסף.

עידית סרגוסטי: באחד מההתקפים הפסיכוטיים שלו הוא גרם נזק לדירה.

עידית סרגוסטי: כתוצאה מזה הקרן לטיפול בחסויים שהייתה אפוטרופסית שלו הודיעה לבית המשפט שהיא לא מוכנה להמשיך לטפל באדם.

עידית סרגוסטי: הוא נזרק אל הרחוב.

עידית סרגוסטי: הוא מתגורר כבר קרוב לשנתיים ברחוב.

עידית סרגוסטי: היחידה לדרי רחוב בבת ים מכירה, ואנחנו גם פנינו אלייך בנושא, הוא זכאי לקבל שירותי שיקום אבל, כדי שהוא יוכל לקבל את שירותי השיקום צריך למלא את הטפסים כדי להפנות אותו לוועדת שיקום.

עידית סרגוסטי: כדי שניתן יהיה למלא את הטפסים הוא צריך להגיע למרפאה באברבנאל.

עידית סרגוסטי: המרפאה באברבנאל מוכנים לקבל אותו, רק שהוא צריך להגיע לשם הבן אדם לא הגיע ביום רביעי בשעה תשע לפגוש את העובד הסוציאלי במרפאה.

מירי שעיר: הוא לא היחיד.

עידית סרגוסטי: אני יודעת.

עידית סרגוסטי: אני נותנת את זה כדוגמה לאבסורד שקיים.

עידית סרגוסטי: המערכות עם נכונות לטפל בו, עם נכונות לתת לו את המענה לבן אדם.

טלב אלסאנע: איך תופרים את המישהו שילווה אותו?

עידית סרגוסטי: זה מה שאני שואלת.

טלב אלסאנע: המערכות בנויות לטפל באנשים שמוזמנים ומגיעים.

עידית סרגוסטי: נכון.

עידית סרגוסטי: אם הבן אדם מתייצב ביום רביעי בשעה תשע במרפאה באברבנאל, העובד הסוציאלי ישמח לפגוש אותו.

עידית סרגוסטי: אחרי שהוא יפגוש אותו פעמיים שלוש הוא ישמח למלא את הטפסים ולהפנות אותו לוועדת שיקום, שמין הסתם גם תשמח לתת לו שירותים.

עידית סרגוסטי: אבל האדם לא מסוגל להגיע לשם.

עידית סרגוסטי: והיחידה לדרי רחוב ניסו פעמיים לפגוש אותו, לא הצליחו לפגוש אותו.

עידית סרגוסטי: הוא גר בכתובת מאו מסוימת אנחנו יכולים לתת את הכתובת שבה הבן אדם הזה נמצא, בקרן רחובות ליד קיוסק מסוים בבת ים.

עידית סרגוסטי: זאת דוגמה קטנה.

עידית סרגוסטי: אדם, המערכת מתקשה לתת לו אבל הכרחי שמערכת בריאות הנפש תגיע גם לרחובות כדי לתת מענה לאנשים.

עידית סרגוסטי: הערה קטנה אחרונה, ד"ר ברש עשה אבחנה בין מחלות נפש להפרעות נפשיות שונות.

עידית סרגוסטי: זה נכון שאנשים שיש להם הפרעות אישות לא ניתן לאשפז אותם בכפיה בגין ההפרעות הנפשיות שלהם.

עידית סרגוסטי: זה עדיין לא אומר, שאלו אנשים שלא זקוקים למענה של מערכת בריאות הנפש.

עידית סרגוסטי: הם לא מגיעים, חלקם כן אגב מגיעים, גם למצבים פסיכוטיים.

עידית סרגוסטי: אבל יש להם חרדות, יש להם דיכאונות והם זקוקים למענה של מערכת בריאות הנפש, של אנשי מקצוע של מערכת בריאות הנפש.

טלב אלסאנע: מאה אחוז, תודה רבה.

טלב אלסאנע: גברת קצב, בקשה.

רלי קצב: אני מעמותת עלם.

רלי קצב: מנהלת תחום קצה ותחום נערות.

רלי קצב: אני אחראית בין השאר על שני פרויקטים, שעובדים צעירים וצעירות חסרי בית ומשתמשים בסמים.

רלי קצב: האחד בירושלים השני בתל אביב.

רלי קצב: טווח הגילאים 18 עד 26 ואני רוצה בדברים שלי להתייחס קצת לאוכלוסייה המאובחנת הזאת של החבר'ה הצעירים יותר.

רלי קצב: לא סתם אמרתי חסרי בית ולא דרי רחוב משום שזה נאמר כאן בחצי משפט, ואני רוצה להדגיש את זה.

רלי קצב: ההגדרה של דרי רחוב היא הגדרה מצומצמת.

רלי קצב: הרבה מהחבר'ה שאנחנו פוגשים לא נופלים להגדרות האלו ולכן, גם לא זכאים אחר כך לאיזשהו טיפול או לזכאויות שדרי רחוב זכאים להם.

רלי קצב: בעיקר הנשים שבחבורה.

רלי קצב: זאת אומרת, אנחנו פחות רואות את הנשים ברחוב.

רלי קצב: בדרך לפה נועה, מרכזת את 'השלטר' שלנו -מקלט לצעירות חסרות בית, סיפרה לי על צעירה שבמשך שנה מצאה לעצמה פתרון דיור, היא ליוותה מישהי, איזה חברה מכרה רחוקה חולת סרטן, שהייתה מאושפזת בבית חולים אז היא התנדבה לשבת לידה כל השנה הזאת, וזה היה פיתרון המגורים שלה.

רלי קצב: אז אחד בהתייחס להערה של גלעד על ההגדרה.

רלי קצב: הדבר השני שאני רוצה לומר, עלה כאן מאוד חזק העניין של המוטיבציה.

רלי קצב: אנחנו מכירים את זה.

רלי קצב: אבל כשירות שנמצא ברחוב, כמו הדברים שאבנר דיבר עליהם ועלה פה מעוד אנשים, כשיוצאים לרחוב ומנגישים שירותים ומנגישים את עצמנו כנציגי הממסד, כי דיברת על חוסר אמון ועל בעיה עם מסגרות, זה חד משמעית קיים.

רלי קצב: אז מבחינתי האלטרנטיבה זה דרך אחת להתמודד עם זה, זה אולי לייצר טיפול בכפיה, שאני באופן אישי לא כל כך חושבת שזה הפיתרון, כי זה יגדיל ניכור.

רלי קצב: וזה אומר, אותן בנות שמגיעות אלינו למקלט הזה ללינת לילה ואומרות אני רוצה לעשות משהו והן תדענה שיש כפייה, הן לא תגענה גם לישון בלילה.

רלי קצב: אבל לעומת זאת, אם אנחנו כולנו מסביב לשולחן, גם השירותים הרפואיים וגם השירותים הפסיכיאטריים, והעובדים הסוציאליים בהחלט כבר עושים את זה של רשויות הרווחה, נהיה יותר ברחוב זה אומר, שאנחנו נסמן איזשהו צעד לקראת וזה משהו שהוא מגדיל את האמון, הוא מצמצם את הניכור, שיש בין אותם גברים ונשים שנמצאים ברחוב או נמצאים בחוץ בינם לבין הממסד, וזה צעד שהוא הכרחי בעיני.

רלי קצב: ואני מסכימה עם מה שאמר ד"ר מהל, העולם משתנה וצריך ללכת לשם יותר ויותר, זה דבר שני.

רלי קצב: ודבר נוסף קשור לעניין הזה של מוטיבציה לשיקום.

רלי קצב: אני יכולה לומר, אני ב- 2004 במשך כמעט ארבע שנים, ניהלתי את הפרויקט שלנו בירושלים, שעובד עם אותם צעירים חסרי בית.

רלי קצב: רובם המוחלט היו מכורים להרואין, ופחות דובר על נושא של הפרעות האישיות והמחלות הפסיכיאטריות.

טלב אלסאנע: אלו שהם מכורים להרואין, איך הם משיגים את הכסף כדי לקנות את המנות?

קריאה: הן עוסקות בזנות וגברים גונבים.

קריאה: גם הגברים עוסקים בזנות.

רלי קצב: תמיד ההרואין מעורר הדים רבים.

רלי קצב: אבל מה שאני רוצה לומר, שהמצב השתנה.

רלי קצב: היום כשאני מסתכלת על אותו פרויקט, על אותה אוכלוסייה כדוגמה בירושלים אנחנו רואים פחות התמכרות להרואין.

רלי קצב: אנחנו רואים יותר אלכוהול ושימוש בסמים אחרים.

רלי קצב: ואנחנו רואים עלייה חד משמעית בקרב אותם צעירים שהם או מאובחנים כבר על ידי מערכות פסיכיאטריות בעבר או הצוות רואה, שמה שנדרש כאן זה איזושהי אבחנה.

רלי קצב: ואנחנו מתקשים לעשות את הצעד הזה.

רלי קצב: זאת אומרת, באה צעירה ישנה בלילה, מתקלחת, יוצרת קשר עם המתנדבת או המדריכה העובדת סוציאלית, לא משנה.

רלי קצב: ועכשיו צריך לחבר אותה למערכת הפסיכיאטרית.

רלי קצב: אנחנו ביחד איתם נתקעים.

רלי קצב: ואני חושבת, שהאתגר הגדול שלנו זה לחשוב איך אנחנו מנגישים יותר את המערכות האלה, גם בערים הגדולות.

רלי קצב: כי תמי אמרה פה, ואני מסכימה, בירושלים בהחלט לא פחות מתל אביב.

רלי קצב: אבל, מבחינתי גם בערים שבהם, גם בבת ים, שנפגוש מספר מצומצם יותר של אנשים חסרי בית בקרן הרחוב או נשים כאלה.

רלי קצב: אני יודעת גם על באר שבע.

רלי קצב: אני יודעת בחיפה יש צורך גם שם לראות איך יש פסיכיאטר כונן זמין, לא מרצונו הטוב.

רלי קצב: זמין אומר לפעמים בשבע בבוקר, לפני שהיא יוצאת.

רלי קצב: התעוררה ורוצה לצאת החוצה.

רלי קצב: וזמין אומר לפעמים שהיא מגיעה בשלוש לפנות בוקר.

רלי קצב: אז זה נהדר שהמדריכה ב'שלטר' תעיר את נועה או תעיר אותי.

רלי קצב: אבל מה אני יעשה עם זה?

רלי קצב: אז אני איתן לה לישון והיא תתקלח ואני אקווה שלא יהיה שם איזה התקף פסיכוטי דרמטי.

רלי קצב: או לפעמים, בסתר ליבי אני אגיד שאם הוא יהיה אני כן אוכל להפעיל פסיכיאטר, כי ההתקף פסיכוטי פעיל.

רלי קצב: אבל במצבים האפורים יותר, לשם אנחנו.

רלי קצב: וברור שצריך לזה עוד משאבים.

רלי קצב: לא נברח מזה.

רלי קצב: זה דורש לא רק שינוי תפיסה, זה החלק הפשוט יותר, זה דורש עוד כסף ועוד תקציבים.

טלב אלסאנע: בעיקר זה דורש שינויי תפיסה.

טלב אלסאנע: תודה.

טלב אלסאנע: אנחנו עם עובדות סוציאליות מעוד מקומות, מעיריית חיפה, אבי חכים.

אבי חכים: טוב, אני פה אמרתי כבר עוד לפני כן, הבעיה שלנו מבחינת נושא של פסיכיאטרים ובעיות תחלואה של נערי רחוב שלנו הוא, שלמעשה כרגע אין אצלנו כרגע רופא פסיכיאטרי, שעד דצמבר שנה שעברה כן היה.

טלב אלסאנע: איפה?

אבי חכים: בחיפה מטירת הכרמל

טלב אלסאנע: היה להם הסכם עם טירת הכרמל, ללשכת הרווחה.

אבי חכים: נכון לעכשיו, אין לנו רופא פסיכיאטרי.

אבי חכים: יש לנו בהחלט בעיות של תחלואה כפולה, ואין לנו מי שיאבחן.

אבי חכים: אין לנו מי שיראה.

אבי חכים: אנחנו, כמו שפה נאמר לפעמים אנחנו צריכים את הרופא הפסיכיאטרי בבוקר, לפני שאדם מתחיל לתדלק, לפני שהוא מתחיל לשתות אלכוהול.

אבי חכים: ישנו פרק זמן של בין שעה לשעה וחצי שהוא נקי מאלכוהול, ואז אפשר לעשות כן את האבחנה.

אבי חכים: אבל הפסיכיאטר צריך להיות זמין.

אבי חכים: ולא בשעה שתים עשרה ולא בשעה עשר.

אבי חכים: הוא צריך בשעה שש-שבע בבוקר, לפני שהוא מתחיל לתדלק אותו דר רחוב.

אבי חכים: אז קודם כל, הצורך הזה שיהיו פסיכיאטרים.

אבי חכים: אצלנו, מגיעים אלינו אנשים עם תחלואה כפולה.

אבי חכים: הבעיה הנוספת היא, בנושא של סל שיקום.

אבי חכים: אנשים שאנחנו רוצים לשלוח אותם לסל שיקום, אנחנו נתקלים בהרבה מאוד בעיות, הרבה מאוד בירוקרטיה.

טלב אלסאנע: איזה בעיות?

אבי חכים: בעיות של לבוא ולהציג את זה בצורה כזו או אחרת, שאין לנו פסיכיאטר יחד איתנו, הדרי רחוב, כשמגיעים לסל שיקום הם נמצאים בסוף הרשימה.

אבי חכים: גם כשיש להם מוטיבציה, הם נמצאים בסוף הרשימה.

טלב אלסאנע: אוקי תודה.

טלב אלסאנע: את מנהלת מחלקת הרב תחומי עיריית חדרה?

טלב אלסאנע: מירי שעיר.

מירי שעיר: אני רציתי לדבר על שתי סוגיות.

טלב אלסאנע: סליחה ברשותך, מר חכים, בקשר לדרי רחוב למשל בחיפה, גם במגזר הערבי התופעה הזו קיימת?

אבי חכים: בודאי, ישנה.

אבי חכים: יש לנו לא מעט מטופלים מהמגזר הערבי.

טלב אלסאנע: יש שם משפחות מורחבות, ויכולים לתת גיבוי.

אבי חכים: יש לנו גם חיפאים וגם אנשים, שעוזבים את הכפרים מסביב ובאים לחיפה.

אבי חכים: אנשים שנפלו לאלכוהול, שנפלו לסמים.

אבי חכים: נשים ערביות מהכפרים ומחיפה, שבגלל סכסוכים כאלו ואחרים ובעיות של כבוד המשפחה וכל הסיפור הזה מגיעות אלינו כדרות רחוב.

רחל אבידן: אחוזים נמוכים, יחסית.

קריאה: לאו דוקא.

קריאה: לא.

אבי חכים: גם נשים גם גברים ערביים.

אבי חכים: והנושא של פסיכיאטר ביחידות הוא מאוד חשוב.

אבי חכים: אנחנו לא מדברים על הרבה, אנחנו מדברים על משהו בסביבות שש-שמונה שעות בחודש.

מירי שעיר: חודש זה מעט.

מירי שעיר: אני מנהלת את הנושא של דרי רחוב כבר עשר שנים.

מירי שעיר: לא, בעצם משנת 1991.

מירי שעיר: ההוסטל הוקם בשנת 1991 אנחנו יחד.

מירי שעיר: ובמשך השנים אני רואה הרבה הרבה מאוד שינויים, גם בקרב הנושא של ההתמכרויות לבד, כי אני מנהלת גם את היחידה לטיפול בהתמכרויות וגם יש את ההוסטל של דרי רחוב, ואני רואה שוני בכל התחומים האלה.

מירי שעיר: ישנה תופעה של אוכלוסייה שמגיעה אלינו עם הרבה מאוד בעיות או מחלות או הפרעות נפשיות, שזה מקשה מאוד על הטיפול.

מירי שעיר: זו אוכלוסייה אחרת שלא הכרנו קודם.

מירי שעיר: כמובן שגם ישנה תופעה של נשים, שלאחרונה הן גם מגיעות.

מירי שעיר: התופעה של דרי רחוב היא בעיקר תופעה של יותר מכורים לאלכוהול מאשר לסמים.

מירי שעיר: אני יכולה להגיד שזה תשעים ותשעה אחוז.

מירי שעיר: אני יכולה להגיד שגם בשנים האחרונות יש לנו נהירה של נשים, שמגיעות.

מירי שעיר: גם מבוגרות, שמסתובבות שהיו מקבצי נדבות למיניהם עם הסלים והתחילו להגיע.

מירי שעיר: ועיקר התופעה, שיצרנו קשר עם סל שיקום, עם גיטית, שהיא מרכזת את תחום שיקום של ועם שרה ריינר, כמובן, שהייתה גם אצלנו ואנחנו פשוט העלינו את הסוגיה, שיש לנו בעיה של בעיות נפשיות.

מירי שעיר: גם תחלואה כפולה.

מירי שעיר: נכון שהם משלמים לנו עבור אותה אוכלוסיה, אבל אנחנו מדברים על אוכלוסיה שמפנים אלינו זה קצה הרצף.

מירי שעיר: זאת אומרת, שהם נזרקו מ"קריית שלמה" נזרקו מהוסטלים ממקומות שהם דיור מוגן נזרקו מהכול ואז הם מגיעים אלינו.

מירי שעיר: עכשיו ההוסטל כעיקרון הוא של הרשות המקומית, עיריית חדרה.

מירי שעיר: וכמובן שאני כנציגת עיריית חדרה, אם יש מקרה בחדרה וזה לא משנה אם הוא חולה נפש, אם הוא אסיר משוחרר, לא משנה מה, אני ממונה לטפל בו.

מירי שעיר: ואז אני צריכה לקחת ולשקם.

מירי שעיר: מפעילה את המדריכים ומביאה אותם אלינו.

מירי שעיר: אחת הבעיות זה באמת הנושא של רופאים, שאנחנו צריכים לשלם.

מירי שעיר: יש לי שני רופאים במקום היום, שאני חייבת להחזיק.

מירי שעיר: נכון שעד לא מזמן הייתי מפנה אותם לבית חולים הלל יפה היה לנו קשרים שיצרנו, אבל זה מאוד מאוד מקשה.

מירי שעיר: האוכלוסייה היא קשה.

מירי שעיר: הם צריכים מעבר לזה שהם צריכים רופא פסיכיאטר או טיפול במקום, הם צריכים גם סומכים או חונכים.

מירי שעיר: מישהו שיתלווה אליהם, מישהו שיהיה איתם.

מירי שעיר: גם אחוזי המדריכים, זאת אומרת יש לנו מדריכים במקום אבל זה לא מספיק.

מירי שעיר: זה הצריך הגדלת מכסה של עובדים במקום ובסך הכול יש לי חמישה שישה כאלה.

מירי שעיר: אני מדברת על שישה כאלה שמאוד קשים.

מירי שעיר: אז זה אוכלוסייה אחת, שאני אומרת שכן צריך רופא במקום, כן.

מירי שעיר: צריך להיכנס לשם והיום אנחנו משלמים את זה מהתקציבים שאנחנו מקבלים ולא משרד הבריאות.

מירי שעיר: הדבר השני זה אוכלוסיה של אסירים משוחררים.

מירי שעיר: ונכון שרחל המפקחת תגיד לי, אבל הם אסירים משוחררים ושרשות לשיקום אסיר תטפל בהם ו...ו...ו...

מירי שעיר: אבל אני, כנציגת רשות מקומית ושוב אני חוזרת ואומרת את זה, אם משתחרר אסיר שהוא באישיות שלו, באפיונים שלו ובהתנהגויות שלו, נכון שהוא זכאי לשכר דירה ואני יודעת למצות את הזכויות של האדם, אבל אם הוא לא מסוגל להתנהל, לא מסוגל ללכת, לא מסוגל לעשות את הצעדים האלה, הקלים ביותר, אז הוא בשבילי הוא דר רחוב.

מירי שעיר: זו אוכלוסיה שמחר היא לא תשרת את עצמה, היא תהיה בחוץ ואני אצטרך להביא אותה.

מירי שעיר: ואז אני שואלת את עצמי, וחבל פה שהרשות לשיקום האסיר לא פה, שגם מה קורה עם האוכלוסייה הזו?

מירי שעיר: אגב גם התחלואה כפולה, הם נכנסים לכלא וגם הם משתחררים משם בלי שום תכנית.

רחל אבידן: קלט לאסירים משוחררים חולי נפש.

רחל אבידן: זה היה סיכום בתכנית העבודה של 2011 אני הייתי בוועדת ההיגוי

מירי שעיר: אני מדברת שעד היום אין עדיין תכניות לזה.

טלב אלסאנע: בתוך בתי הסוהר יש את המסגרות המתאימות בשבילם?

מירי שעיר: אין להם שום מסגרת.

רחל אבידן: יש להם בתו ך בתי הסוהר, יש את המסגרת של בריאות הנפש, ויש את הגמילה.

רחל אבידן: אבל אם הם משתחררים ולא תפרו להם תכנית שיקום אז הם יתגלגלו ברחוב.

רחל אבידן: אבל זו אחריות באמת של שיקום האסיר.

מירי שעיר: לסיכום, אני ממליצה להרחיב את ההגדרה של דרי רחוב, שתחול גם על הנושא האסירים המשוחררים.

מירי שעיר: התקציב, אני לא נכנסת לזה.

מירי שעיר: הציעו להרחיב את זה לחסרי דיור, ואני מדברת על אישיות של האדם על היכולת שלו להתנהל באופן עצמאי.

מירי שעיר: להרחיב את המעגל של דיור מוגן או דיור ציבורי יחד עם סומכות, עם חונכות, מישהו שילווה את האוכלוסייה הזו.

מירי שעיר: אי אפשר להשאיר אותם לבד.

טלב אלסאנע: תודה.

טלב אלסאנע: מאה אחוז.

טלב אלסאנע: עיריית ירושלים.

תמר סיבוני: אין לי הרבה מה להוסיף.

תמר סיבוני: אני חושבת שחברי אמרו את הדברים שבהחלט חשבנו עליהם והעלינו אותם.

תמר סיבוני: העניין של צורך בחוות דעת רפואית, שעובדים סוציאליים לא יכולים לתת אותה, וטוב שכך, יש להם מספיק עבודה, אבל אם רוצים לטפל באדם לאור רחוק, כפי שנאמר קודם, ללא חוות דעת רפואית אין לנו מה לעשות.

תמר סיבוני: אז אי אפשר לטפל לאור רחוק.

תמר סיבוני: דבר שני שאני רוצה להגיד כאן, שלא כל כך דיברנו עליו זה המניעה של דרות רחוב, שאם אנחנו נשכיל ונשקיע במשאבים או בתכניות למניעה ניפגש פחות במספרים בדרי רחוב ופחות במורכבות בהמשך התהליך.

תמר סיבוני: אני רוצה גם להדגיש את העניין שחסר לי כאן נציג של משרד השיכון .

רחל אבידן: הוא אמר לי שהוא יגיע.

תמר סיבוני: מה שאני רוצה להגיד, שבעצם יש תקצוב ויש תכנית של משרד השיכון לדרי רחוב, וזה נהדר ונפלא, ויש להם שכר דירה מוגדל, והורחב הטווח של העזרה משנתיים לארבע שנים.

תמר סיבוני: זה נהדר.

תמר סיבוני: אבל בפועל מה שקורה בשטח, בקהילה בירושלים, בתל אביב בטוח יותר, בירושלים שכר הדירה או העזרה בשכר הדירה לא הולם את מה שקורה במחיר שוק הדירות, שהמחיר מאוד גבוה.

תמר סיבוני: התנאים לשכור דירה הם מאוד קשים לאנשים עם בעלי תחלואה כפולה.

תמר סיבוני: הם צריכים להביא ערבים, הם צריכים צ'קים, הם צריכים להיראות מסודר מאורגן, ואם לא אז הם נשארים ברחוב.

תמר סיבוני: אנחנו דיברנו על זה, העלינו את זה ככה בנקודה ועברנו מהר לסדר היום, אבל כדי לשרוד במחיר, ביוקר המחיה, אנשים צעירים ומבוגרים מוכרים את הגוף שלהם.

תמר סיבוני: אמרנו את זה ככה בהינד עפעף, אפילו בלי להניד עפעף.

תמר סיבוני: אבל זה מה שאנשים עושים כדי לשרוד.

תמר סיבוני: אנחנו רואים את זה גם בצעירים.

טלב אלסאנע: תודה רבה.

טלב אלסאנע: אילת

מיכאל איתן: שמי מיכאל ריאכי ואני עובד סוציאלי בעיריית אילת.

מיכאל איתן: בערך עשר שנים בתחום הזה של דרי רחוב.

מיכאל איתן: ככה, לגבי איזושהי מבט לגבי אילת, אנחנו מטפלים בערך בכשישים דרי רחוב מטופלים במהלך שנה.

מיכאל איתן: אני מעריך שבערך הגרעין שאנחנו מדברים על תחלואה כפולה במערך, כשליש.

מיכאל איתן: זאת אומרת עשרים איש בהערכה שלי, שהם סובלים כנראה ממחלות נפש שלא מאובחנות, בעיני.

מיכאל איתן: זאת אומרת, אין את אותה נגישות שאנחנו פה מדברים במהלך הועדה של פסיכיאטר, לפחות באילת אני יכול להגיד, שמגיע ורואה אותם.

מיכאל איתן: ולכן, הם נשארים, לצערי הרב.

מיכאל איתן: גרים מאוד קשה מאוד בולט, אם הייתי יכול להגיד מבחינה מוניציפאלית מאוד מפריע, ויסלחו חברי שאוהבים ואוהדים את האוכלוסייה, גם אני מתוך אהבה מנסה לעזור להם.

מיכאל איתן: אבל, בעיר תיירות כזו יש בזה גם גורם מאוד מפריע לציבור, למלונות וכו' אנחנו מבינים גם את הפן הזה.

מיכאל איתן: בכל אופן, זו אוכלוסיה שאנחנו לא מצליחים להגיע אליה, לא מצליחים לעשות את הטיפול שאנחנו רוצים לעשות.

מיכאל איתן: אילת כמו שאתם יודעים בודאי, רחוקה.

מיכאל איתן: היא פריפריאלית, כך שגם בתי חולים לחולי נפש והוסטלים וכו' לצערי אין בקרבת מקום.

מיכאל איתן: כך, שאני כמי שאחראי על הטיפול באוכלוסייה הזו, אין לי מענה הולם, לצערי הרב.

מיכאל איתן: גם בשנה האחרונה גם הוסטל שהיה באילת נסגר מסיבות כאלה ואחרות, אני לא אכנס אליהם כאן.

מיכאל איתן: אבל, גם אם היה לי איזושהי מענה בתוך העיר, לצערי אין לי גם מענה מיידי לתת להם.

מיכאל איתן: ולכן, מה שאני עושה בדרך כלל זה לשנע, ואני מצטער על השימוש במילה הזו, זה להזיז את האנשים מאילת לכיוון קריית שלמה רעננה.

מיכאל איתן: אם אני מצליח לשכנע אותם להגיע לבית החולים בקריית שלמה.

רחל אבידן: זו עלות של אלף שקל.

מיכאל איתן: זו עלות של אלף שקל למונית.

מיכאל איתן: ולשכנע אותם ולנסוע במונית מישהו שאולי... אז נלקח איזשהו סיכון מאוד משמעותי לציבור עצמו גם וכו' לגבי להט ורחל אבידן אני חייב להגיד במהלך כל השנה---

טלב אלסאנע: למה נסגר ההוסטל שהיה באילת?

מיכאל איתן: אני לא בטוח שיש את כל התשובה לשאלה הזאת.

מיכאל איתן: אני מניח שיש פה מורכבות.

מיכאל איתן: זה מורכב גם מסיבות כלכליות.

מיכאל איתן: אחזקת המקום הייתה מאוד יקרה, לעומת זאת---

טלב אלסאנע: אבל אם עיריית אילת מעוניינת, וזה חשוב להם כעיר תיירותית וכל השיקול שאתה ציינת, אז הם צריכים למצוא את המסגרת גם כן.

מיכאל איתן: ללא ספק העיר אילת זקוקה לזה, והיא פועלת.

מיכאל איתן: אנחנו נמצאים בוועדות אצל מנכ"ל העיר כדי לפעול לתת מענה לאוכלוסייה בתוך אילת.

מיכאל איתן: אגב, אני מדבר על דרי רחוב שרובם אינם תושבי העיר, מבחינת תושבות.

רחל אבידן: דרי רחוב הם בדרך כלל לא תושבי העיר.

אנטולי מרגוליס: הם אוניברסאליים.

אנטולי מרגוליס: זה מה שאני גם מנסה להסביר, גם למשרד הבריאות.

מיכאל איתן: אבל כשאני פוגש השבוע שניים שלושה חבר'ה צעירים אני מקבל, השבוע פגשתי שני חבר'ה צעירים מתל אביב, מירושלים בודאי בתקופה הזו של החורף.

מיכאל איתן: רובם מגיעים אלינו מירושלים מתל אביב, הם נודדים.

מיכאל איתן: אצלנו רבה יותר נעים, חם ולכן, אני מקבל אותם ונותן את המענה, מבחינתי הכי טוב שאני יכול.

טלב אלסאנע: באילת בלילה זה קר מאוד.

רחל אבידן: באילת כיום אין מענים באמת.

טלב אלסאנע: ולמה?

מיכאל איתן: אני כל הזמן נמצא איתם בקשר, אבל שוב אני אומר, לצאת לרחוב איתי, נניח הם לא זמינים.

טלב אלסאנע: למה?

טלב אלסאנע: אם למשל הוא מתקשר ומזמין אותם, לא יוצאים לרחוב?

מיכאל איתן: אני רוצה להגיד אגב אנחנו מצליחים להביא דר רחוב כזה לבית החולים בגלל בעיות בריאותיות, שהוא מגיע.

מיכאל איתן: מצבים מאוד ירודים או מחלת נפש, שאני מעריך שאולי הוא סובל ממנה.

מיכאל איתן: אגב, בית החולים הכללי בהוספטל הקטן ימהר, ואני אומר את זה במרכאות, ימהר מאוד אפילו תוך יום או פחות מיום למצוא את הדרך החוצה מבית חולים, מבלי אפילו שהוא יפגוש פסיכיאטר.

מיכאל איתן: ואם הפסיכיאטר ייתן מענה הוא ייתן אותו גם טלפונית, הוא אפילו לא יפגוש אותו.

טלב אלסאנע: כן ברור.

טלב אלסאנע: ד"ר איגור ברש.

איגור ברש: אני אתייחס לסוגיות הפסיכיאטריות שהועלו כאן.

איגור ברש: סוגיה ראשונה זה להוציא פסיכיאטר לרחוב.

איגור ברש: שירות אמבולטורי בבריאות הנפש נמצא במצב לא טוב.

איגור ברש: הפיתרון האולטימטיבי זה ביצוע רפורמה, שתאפשר להזרים משאבים.

איגור ברש: רפורמה בבריאות הנפש נדונה בועדה לבריאות ורוחה בכנסת.

איגור ברש: היא נתקעה שם.

איגור ברש: כבר לא היו דיונים, לדעתי שלושה חדשים ויותר.

איגור ברש: אנחנו מאוד מאוד תומכים.

איגור ברש: המנכ"ל שלנו מאוד תומך.

איגור ברש: כבר שנים רבות לא הוזרמו משאבים למערכת האמבולטורי בטענה שאוטוטו תיכנס הרפורמה.

איגור ברש: ההחלטה על דיונים לגבי הרפורמה התחילו מיד אחרי חקיקה של חוק לביטוח בריאות ממלכתי לפני חמש עשרה שנה, וזה לא מתקדם.

איגור ברש: היום מערכת אמבולטורית באופן כללי באי ספיקה.

איגור ברש: אנחנו לא מספיקים לתת שירות לאלה שבאים, ואין משאבים להוציא.

איגור ברש: אפילו אם יהיו משאבים, אי אפשר לבצע עבודה פסיכיאטרית ועבודה של בריאות הנפש.

טלב אלסאנע: אבחון ראשוני עדיף מאשר בכלל לא.

איגור ברש: אבחון ראשוני,כן.

איגור ברש: אבל הועלו פה טענות אחרות.

איגור ברש: בן אדם משתחרר מאשפוז לרחוב לטפל בו פסיכיאטרית ברחוב.

טלב אלסאנע: לא לטפל, לאבחן.

איגור ברש: לא.

איגור ברש: הוא אובחן, הוא היה באשפוז.

טלב אלסאנע: אז מה יש לטפל?

רחל אבידן: הוא מוכר למערכת בריאות הנפש.

טלב אלסאנע: אנחנו מדברים על אבחון, כדי שיוכל לקבל סל שיקום, וכדי שיוכל לקבל - - -

איגור ברש: אנחנו עוד לא הגענו לסל שיקום.

איגור ברש: בשביל שבן אדם יקבל טיפול, הוא פוגש פסיכיאטר, עובר אבחון, מקבל מרשם.

איגור ברש: הוא צריך ללכת עם המרשם הזה לקופת חולים לרופא המשפחה, שעושה המרת המרשם למרשם מהקופה שהוא לא - - -

חיים אמסלם: אז זה צריך להיות אחרת.

טלב אלסאנע: כמו שמרפאת מין בלוינסקי יוצאת לרחוב ונותנת גם את הבדיקות ברחוב וגם את הטיפול ברחוב.

טלב אלסאנע: יש פיתרונות.

טלב אלסאנע: השאלה היא אם רוצים.

איגור ברש: עוד פעם, הטיפול התרופתי ניתן בקופה, בקופת חולים.

טלב אלסאנע: אנחנו יודעים.

מירי שעיר: אבל הדר רחוב לא ילך לקופת חולים.

איגור ברש: אם הוא לא ילך לקופת חולים, מי יביא לו כדורים?

איגור ברש: מי יביא לו זריקות?

טלב אלסאנע: משרד הבריאות.

איגור ברש: לא מחלק טיפול תרופתי.

איגור ברש: הוא לא בא עם כדורים הוא לא בא עם זריקות.

טלב אלסאנע: בוא תתחיל לחשוב על איפה שיש יחידות או הוסטלים ברשויות המקומיות בוא תתחיל עם זה.

טלב אלסאנע: אחר כך תתחיל עם משהו אחר.

איגור ברש: לגבי השיקום.

טלב אלסאנע: לא סל שיקום אני מדברת על רופא.

איגור ברש: שיקום זה לא דיור.

איגור ברש: זה לא פיתרון דיור.

איגור ברש: אני פה שומ,ע שכשמדברים על או הוסטל או מערכת השיקום, זה קורת גג.

איגור ברש: איפה שמים את הדר רחוב?

איגור ברש: שיקום זה לא זה.

איגור ברש: שיקום זה שיקום תעסוקתי, חברתי ודיור.

איגור ברש: עכשיו, אי אפשר לשקם אדם בלי מוטיבציה, בלי רצון.

איגור ברש: אם הוא בא ואומר אני מוכן לגור פה, אל תדברו איתי על עבודה או מועדון חברתי.

איגור ברש: שיקום תלוי מוטיבציה.

איגור ברש: כל מי שסובל ממחלת נפש זכאי לסל שיקום, ומביע מוטיבציה הוא מגיע.

איגור ברש: האוכלוסייה כאן היא לא מוכנה.

איגור ברש: היא בקושי מוכנה לחשוב לגור איפהשהוא.

רחל אבידן: ד"ר ברש, לכן אנחנו מדברים.

רחל אבידן: דיברנו גם קודם וגם כאן, על אנשים שהם ברי שיקום ומביעים מוטיבציה לשיקום, והם צריכים סוג אחד של מסגרות.

רחל אבידן: ואנשים שאינם ברי שיקום או שאינם יכולים להביע מוטיבציה.

עידית סרגוסטי: מה זה לא בר שיקום?

איגור ברש: אין להם את המוטיבציה ויש לנו את הרצון.

רחל אבידן: אני בכוונה אומרת אנשים שלא מביעים מוטיבציה, אוקי?

רחל אבידן: אני יודעת לאן את מכוונת.

רחל אבידן: אני מדברת על אנשים שאינם יכולים להביע מוטיבציה היום לשיקום אבל, עדיין אנחנו רוצים שהם לא ידרדרו, לא במצבם הנפשי, לא לדרות רחוב.

רחל אבידן: והם צריכים מסגרת.

רחל אבידן: אם זה תחזוקתית כשלב א' וממנה אולי... ומסגרת קודם כל זה קורת גג.

רחל אבידן: אי אפשר לעשות שיקום של שום דבר בלי קורת גג.

איגור ברש: אבל שיקום זה מכלול של פעולות.

רחל אבידן: נכון, אבל אי אפשר ללכת למימוש עצמי לפני שיש איפה לישון.

רחל אבידן: אמר את זה מסלו פעם.

איגור ברש: ועוד משהו, מסגרות שיקום הן פתוחות.

איגור ברש: אין מסגרת שיקום או מגורים טיפוליים בכפיה.

איגור ברש: אם בן אדם לא רוצה להיות הכול פתוח שם.

איגור ברש: אין לנו בסיס חוקי לכפות עליו.

איגור ברש: זאת אומרת, אם הוא בא ואומרים לו, אתה בשעה שמונה אוכל ארוחת בוקר, שתים עשרה צהריים, אחר כך נכנס בין לבין לריפוי בעיסוק.

איגור ברש: הוא אומר, אני לא מוכן, אני לא מוכן אם אתם לא... אז אני הולך.

איגור ברש: הוא קם והולך.

איגור ברש: עכשיו, לעבוד עם סוג זה של אוכלוסייה בלי שהם מוכנים לקבל את תנאי המסגרת, תבינו אתם רואים את הצד של האדם שזקוק למשהו, ואנחנו רואים לא רק את מה שהוא רוצה או מבקש אלא גם מה שהצרכים הטיפוליים שלו.

איגור ברש: לא תמיד זה נפגש.

איגור ברש: עכשיו, לגבי הכפייה אני פה שומע המון לגבי כפייה.

איגור ברש: אי אפשר לכפות עליו כל עוד לא מבצע דברים שגובלים במסוכנות.

איגור ברש: על מנת לאשפז אדם בכפיה או להביא אותו לבדיקה פסיכיאטרית, לאשפז, חייב פסיכיאטר.

איגור ברש: על מנת להוציא הוראה לבדיקה כפויה לא חייב פסיכיאטר יכול להיות או עובד סוציאלי או אחות.

רחל אבידן: שיפנה לפסיכיאטר, שיעביר דוח לפסיכיאטר המחוזי.

איגור ברש: רגע, שום רופא מחוזי.

איגור ברש: עובד סוציאלי, או רופא משפחה, יכולים להתרשם.

איגור ברש: ואם הוא מתרשם, שיש עדות למצב פסיכוטי וסיכון והוא שואל, האם אתה מוכן להיבדק?

איגור ברש: הוא פונה לפסיכיאטר מחוזי בכתב ופסיכיאטר מחוזי מוציא הוראת בדיקה.

קריאה: אבל אני רוצה עם זה לסייג.

קריאה: בוא נבדוק ביחד כמה הוראות בדיקה וכמה הוראות אשפוז הוצאו בפועל.

קריאה: ובוא נודה כולנו, שיש בעיה ע ם חוק חולה הנפש, וממעיטים.

קריאה: עובדים סוציאליים, שפוגשים את האנשים ברחובות במצבים לא קלים, מוציאים דוחות, פונים לפסיכיאטר מחוזי, ומעט מאוד מהם מקבלים את הוראת הבדיקה בכפיה.

קריאה: וגם אם הם מאושפזים בכפיה הם כעבור יום משוחררים לרחוב בחזרה.

רחל אבידן: אני חייבת להתייחס לזה, לתת דוגמה.

איגור ברש: אני חמש שנים הוצאתי הוראות בדיקה והוראות אשפוז.

איגור ברש: וכל שנה הוצאתי שלושת אלפים הוראות.

איגור ברש: אני מכיר את התחום הזה.

איגור ברש: חמש שנים עשיתי כמעט רק את זה.

איגור ברש: אשפוזים בכפיה ובדיקות רפואיות.

טלב אלסאנע: שלושת אלפים בשנה?

איגור ברש: שלושת אלפים בשנה במחוז מרכז.

איגור ברש: מחדרה עד גדרה.

איגור ברש: אז אני חייב להגיד, אם פונים לפסיכיאטר מחוזי במכתב מנומק ,שמתאר מצב פסיכוטי.

איגור ברש: סיכון וסירוב להיבדק הוא יוציא הוראת בדיקה.

איגור ברש: בדרך כלל הפניות לא כאלה.

איגור ברש: בדרך כלל מתקשר עובד סוציאלי ואומר,

חיים אמסלם: והוא רוצה לקפוץ מהחלון.

איגור ברש: מה אפשר לעשות עם לקפוץ מהחלון?

חיים אמסלם: וכבר קרה שלא הוציאו, והוא קפץ.

איגור ברש: כן, נכון.

איגור ברש: כי אם הוא...

איגור ברש: הרוב האנשים, שמתאבדים לא חולים פסיכיאטרים.

איגור ברש: התאבדות זה לא בהכרח תופעה פסיכיאטרית.

איגור ברש: זה שהוא עומד ליד החלון ולא מתועדת עדות למצב פסיכוטי, לא מהווה עילה לבדיקה כפויה, עם כל הצער והכאב.

איגור ברש: המחוקק לא הסמיך אותנו לכפות שום דבר על אדם, שהוא לא פסיכוטי.

איגור ברש: מי שלא פסיכוטי, כמה שהוא לא מסוכן, יהיה הוא אדון לגורלו.

איגור ברש: וכמו שזכותי להיבדק גם זכותו להיבדק.

תמר סיבוני: ד"ר ברש, זה נכון מה שאתה אומר.

תמר סיבוני: אבל זה נכון לגבי עוד בדיקה.

תמר סיבוני: במידה והוא מוכר כחולה נפש.

תמר סיבוני: אם הוא לא מוכר לא תצא הוראת בדיקה.

איגור ברש: זה גם לא נכון.

איגור ברש: בחוק לא כתוב שום דבר על מוכר.

רחל אבידן: אנחנו נעשה את זה מסודר ונוציא את זה בכתובים.

רחל אבידן: בסדר?

רחל אבידן: איך הוראת בדיקה באמת צריך להיות כתוב בדוח.

טלב אלסאנע: רבותי אני מודה לכל המשתתפים.

גלעד נתן: אני רוצה להגיד משהו.

גלעד נתן: טיפול בכפיה זה פיתרון אחד שמתאים לקבוצה אחת.

גלעד נתן: אבל זה לא הפיתרון היחיד.

גלעד נתן: עוד פיתרון שחסר כאן זה, כתבתי במסמך וזה לא המסמך של דרי רחוב, שעולה וזה הנושא של דיור תחילה.

גלעד נתן: זה מודל שקיים במדינות מערביות, וזה מודל שעובד בהצלחה.

גלעד נתן: וכן, לפעמים---

רלי קצב: הוכח היעילות הכלכלית שלו וגם ביעילות של הוצאת אנשים מהרחוב.

גלעד נתן: וזה אכן לא מתאים למסגרת של שיקום של בריאות הנפש.

גלעד נתן: עכשיו להיכנס להוסטל ולעבור לשלוש ארוחות ביום ובאמצע לעשות שיקום תעסוקתי לפעמים, יצירת האמון כוללת את ההתייחסות לזה, שמצאת להם קודם כל קורת גג, ואחר כך לתוך קורת הגג הזה, בדיוק כמו של טיפול שעושה rehching out כמו המזרקים, כמו מרפאה למחלות מין, מה שגם חסר.

גלעד נתן: נוצר האמון שמאפשר להם להמשיך את הטיפול בבן אדם ואז, לבדוק אם אנחנו מדברים על בן אדם, שרוצה להשתקם או על בן אדם שמה לעשות, ומדברים רק על טיפול של להחזיק אותו בקיום.

רלי קצב: ומדובר על קורת גג לכולם, שהיא לא מותנית.

איגור ברש: בריאות הנפש נותן טיפול או שיקום.

איגור ברש: בריאות הנפש זה לא קורת גג.

טלב אלסאנע: אבל דרי רחוב זקוקים לה גם כןף לקורת גגץ ולכןף זה חלק מהטיפולץ

איגור ברש: כשיהיו מרכזים לדרי רחוב כקורת גג, בריאות הנפש ייתן טיפול ושיקום.

טלב אלסאנע: הדיון הזה העלה הרבה יותר שאלות מאשר תשובות.

טלב אלסאנע: ולכן, לדעתי חייבים בהמשך, אולי בעוד שלושה ארבעה חדשים לקיים ישיבת מעקב אחרי הסוגיות שהועלו.

טלב אלסאנע: אני שומע גם ויכוח בין הגורמים המטפלים, וגם הרווחה.

טלב אלסאנע: ולכן, יש סוגיות שטעונות הרבה ליבון בין שני הגורמים.

טלב אלסאנע: יש צורך בהרחבת ההגדרה של דרי רחוב ותחלואה כפולה.

טלב אלסאנע: גם לכלול אסירים שמשתחררים.

טלב אלסאנע: מי מטפל ואיך מטפלים, וגם עניין הנגישות של שירותי הבריאות, במיוחד בעניין של האבחון.

טלב אלסאנע: אני מצטרף להמלצה, שיש צורך שהפסיכיאטרים יגיעו למטופלים אם המטופלים לא מצליחים להגיע לפסיכיאטר.

טלב אלסאנע: ולכן, אם נמצאו מסגרות מתאימות אפשר להגיע.

טלב אלסאנע: הכול תלוי בפונקציה של רצון.

טלב אלסאנע: כמו שיש צורך במוטיבציה של דרי רחוב, צריך מוטיבציה של משרד הבריאות.

איגור ברש: משאבים

טלב אלסאנע: ולכן, אם ל יש לו את המוטיבציה, הוא יכול להגיע.

טלב אלסאנע: לא מדברים על תקנים של...

טלב אלסאנע: מדברים על שעות ספורות בשבוע.

טלב אלסאנע: ולכן, לדעתי גם במסגרת המשאבים הקיימים, אם עושים את החלוקה וההקצאה אפשר לתת מענה ולו חלקי, כדי לראות, לבחון אם מגיעים.

טלב אלסאנע: אז באיזה מידה זה מקדם.

טלב אלסאנע: והדבר הנוסף הוא הבשורה ששמענו, עניין של הקמת ההוסטלים.

טלב אלסאנע: אני חושב שזה צעד חשוב.

טלב אלסאנע: אנחנו רוצים לשמוע שאכן זה מתבצע בפועל.

טלב אלסאנע: לגבי המסגרות לבני נוער ולגבי נשים לא שמענו על מסגרות הולמות.

טלב אלסאנע: שמענו שהולכים להקים - - -

איגור ברש: הסבה של מסגרת.

איגור ברש: מדובר בהסבת מיטות פסיכיאטריות במחלקה לנוער לטובת הנוער, שסובל מתחלואה פסיכיאטרית פלוס שימוש.

איגור ברש: זה לא מיטות נוספות, זה חלק מהמסגרת הקיימת.

איגור ברש: זה מה שכבר קיים ויתמקצעו במתן סיוע לנוער.

איגור ברש: היו"ר טלב אלסאנע: זה לא פסול, זה מקובל, זה טוב ולבחון את זה.

אנטולי מרגוליס: ובמסגרת המחלקות שגם ככה העומד עליהם הוא מאוד גבוה תהיה הסבת מיטות.

אנטולי מרגוליס: מה שאומר, שבמקרה הטוב אם הם יקבלו אז מישהו אחר לא יקבל.

אנטולי מרגוליס: ובמקרה הרע הם לא יקבלו.

טלב אלסאנע: אבל קודם כל לבחון את העניין, כדי שבינתיים לתת תחילתו של מענה.

טלב אלסאנע: אני מודה למשתתפים, גם לאילת, אולי יום אחד יגיע לאילת גם.