ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 18, פרוטוקול מספר 448, 2011-07-11 10:30

אלכס מילר: בוקר טוב, אני מתכבד לפתוח את הישיבה.

אלכס מילר: אנחנו ביום שני, ט' בתמוז תשע"א, 11 ביולי 2011.

אלכס מילר: הנושא שעל סדר היום: לימודי תלמידים מחוץ לאזורי מגורים ולימודי חוץ, לרבות כפרי נוער.

אלכס מילר: רבותי, אני מקיים דיון בעקבות הפניות הרבות שלשכתי מקבלת סביב הנושא הזה.

אלכס מילר: והיה לנו דיון כאן עם המנ"כל על כל הנושא הזה, של אזורי רישום בתוך ערים, או פיילוט שמתקיים כרגע, וכמובן, שאי אפשר להתעלם מהתופעה, שקיימת, ותופעה שאפשר גם לברך עליה, אותם המוסדות, שנותנים חינוך, של מוסדות הנקראים מוסדות על אזוריים.

אלכס מילר: ובכן, אני אשמח לשמוע בעקבות הסיכומים שהיו לנו בוועדת חינוך בחודש מאי, לראות אם יש איזשהו התקדמות עם העניין הזה.

אלכס מילר: וכמובן, שחלק בלתי נפרד מכל הסיפור הזה הן הרשויות המקומיות, שהן בעצם אחראיות על העניין של שחרור תלמידים לבתי ספר כאלו או אחרים, גם על אזוריים.

אלכס מילר: אנחנו נפתח עם משרד החינוך.

אלכס מילר: סולי, אנחנו מתחילים איתך.

אלכס מילר: אחרי הישיבה, שהייתה במאי, והיו מסקנות.

אלכס מילר: איפה אנחנו עומדים היום במשרד החנוך?

אלכס מילר: והאם יש איזשהו אסטרטגיה סביב הנושא הזה?

אלכס מילר: כי זה נראה שהכול די מעורפל, אז אם תוכלי לעדכן אותנו מה קורה אצלכם במשרד סביב הנושא הזה, אני אשמח.

סולי נתן: מה השאלה?

אלכס מילר: השאלה שלי היא: אחרי שוועדת חינוך קיימה במאי ישיבה בנושא של פתיחת אזורי רישום בתוך ערים, אני ביקשתי ממשרד החינוך לקיים דיון גם על הנושא של לימודי חוץ, כי הנושא הזה נראה ונשמע מאוד מעורפל.

אלכס מילר: יש הרבה מאוד פניות, שאני מקבל ללשכה, של הורים שמבקשים ללמוד בבתי ספר כאלו ואחרים, והם מקבלים סירוב כזה או אחר מראשי הערים.

אלכס מילר: מבחינת משרד החינוך, האם יש איזשהו אסטרטגיה?

אלכס מילר: האם יש איזשהו דרך לטיפול בתופעות מסוג זה, ואיפה אנחנו עומדים היום, מבחינת כל מה שקשור ללימודי חוץ, מבחינת משרד החינוך?

אלכס מילר: בקשה.

סולי נתן: אני יכולה לומר דבר כזה, שנוהל רישום עבור תלמידי חוץ, שאם לא נמצא בתחומי הרשות המקומית פתרון חינוך לילד, אנחנו כמובן, הרשות, תיתן לו אישור ללמוד מחוץ למקום מגוריו.

סולי נתן: ואנחנו מדברים, שאם ישנם בתי ספר ברשות, והילד רוצה ללמוד מחוץ לרשות, אנחנו רוצים לשמוע מה הטעם של הבקשה הזו, מה הטעם של בית ספר אחר, שהוא דומה לבית ספר הרגיל לא מאפשר לנו לתת אישור לתלמידים.

סולי נתן: צריכים לדעת, שהאישור הוא בעצם של הרשות המקומית.

סולי נתן: לנו יש את הסמכות והאחריות לתת אישור ללימודי חוץ, אם ההורים אינם מקבלים את החלטת הרשות, הם פונים אלי, וצריכים לעלות בפני את הנימוקים לכך.

סולי נתן: אם יש את זה גם עם נימוקים שלהם, אז אני מאפשרת להם לעבור למקום אחר.

סולי נתן: אם לא, אז הם חוזרים לרשות, שבעצם נותנת לתלמיד את התשובות גם ברמה הלימודית גם ברמה החברתית וגם ברמה החינוכית וגם ברמה הערכית והחברתית.

אלכס מילר: אתם שקלתם בחלק מהמקרים, שיהיה בתי ספר שהם במצב, שבתי ספר המקומיים מפותחים, האם יש דרך להכניס אותם תחת קביעה כזו או אחרת?

אלכס מילר: יש לכם שיקולים מסוג זה.

אלכס מילר: יש לכם כפרי נוער ,למה אתם לא מכניסים אותם לתוך המסגרת של עיר כזו או אחרת?

אלכס מילר: למה כל הזמן נמצאים מחוץ למסגרת?

אלכס מילר: יש עוד בתי ספר, למה זה עדיין נמצא בחוץ?

אלכס מילר: יש כמה אופציות.

אלכס מילר: האופציה הראשונה, ללכת על החוק, שמגדיר אזורי רישום.

אלכס מילר: האופציה השנייה, לתת אפשרות לשיקול דעת.

אלכס מילר: יש כמה אופציות, אבל בסופו של דבר צריכה להיות פה החלטה, או שתצאו עם איזשהו פיילוט או שתצאו עם קמפיין, כי זה מאוד מעורפל, המצב לא יכול להמשיך כך, אנחנו תיכף נשמע הורים, אבל זה רק חלק.

סולי נתן: אני אומרת כך, הלימודים של התלמידים הם במקום מגוריהם.

סולי נתן: ואני חוזרת שוב בצורה מסודרת ואומרת, לרשות המקומית יש את הסמכות וגם את האחריות ללימודי התלמידים באזור המגורים שלהם, והם אלו, שמאפשרים לילדים לימודי חוץ.

סולי נתן: במידה וההורים מבקשים ללמוד לימודי חוץ, והרשות לא מאפשרת להם, הפניה היא אלי.

סולי נתן: ואני אומרת לך, שאני שוקלת לגופו של עניין.

סולי נתן: לפעמים מאשרת ולפעמים אני לא מאשרת.

אלכס מילר: מה התפקיד שלך?

סולי נתן: אני מנהלת מחוז מרכז

אלכס מילר: אוקי, טוב, תודה.

סולי נתן: זה פשוט לגופו של עניין.

אלכס מילר: בסדר, תיכף נשמע הורים אות תגידי להם אם זה לגופו של עניין או לא.

אלכס מילר: דניאל קורנר, בקשה.

דניאל קורנר: אני אבא לילד מכפר סבא, שנרשם לבית הספר של הכפר הירוק.

דניאל קורנר: בתחילת הדרך הגשנו בקשה לרשות המקומית, הבקשה שלנו נדחתה.

אלכס מילר: מה הסיבות, שרציתם שהוא יהיה שם, ולא בכפר סבא?

דניאל קורנר: אנחנו רצינו לרשום את יואב למסלול של קדם רפואה וטרינריה, לא בגלל שאנחנו כל כך רוצים שהוא יהיה וטרינר, אל בגלל המסלול עתיר המדעי שהילד מעוניין ללמוד בו.

אלכס מילר: בכפר סבא אין מסלול כזה, בשום בית ספר?

דניאל קורנר: לא.

דניאל קורנר: אמר לנו בפגישה, שנערכה בשבוע שעבר, מנכ"ל אגף החינוך של העירייה מר רקוביץ.

דניאל קורנר: שאסור לו על פי חוק לפתוח מסלולים בחטיבות הביניים, ואני לא יודע אם זה מעוגן במציאות, כי אני יודע, שבהצצה קטנה באתרי אינטרנט ברשויות אחרות אנחנו יודעים, שכן יש מסלולים.

מסלול בתשלום נוסף של הורים?

דניאל קורנר: לא.

דניאל קורנר: למשל "מופת" מסלול, שהוא מתחיל כבר בבית ספר יסודי והוא נמשך לאורך כל - - -

מדובר בלי תשלום?

דניאל קורנר: בלי תשלום, הכסף זה לא העניין.

הכסף הוא כן העניין, כי אסור לגבות תשלומים.

ניסינו להבין את היישום פה.

דניאל קורנר: אני לא יודע אם המסלול של "מופת" עולה כסף, אני יודע שזה מה שיואב מעוניין ללמוד.

דניאל קורנר: לא נגיד לך שאנחנו מתנגדים לדעתו.

דניאל קורנר: יואב נכח בפגישה עם מנכ"ל העירייה בשבוע שעבר, שאל אותו שאלות נוקבות, קיבל תשובות, אבל אני קצת מרגיש, שאנחנו בתחילת הדרך, גם לא ערערנו לגברת נתן, כי אמרו לנו שהתשובות הן קוהרנטיות בין העירייה ובין משרד החינוך, כל מי שלא קיבל תשובה חיובית אז גם לא קיבל תשובה חיובית שם.

דניאל קורנר: בשביל הסדר הטוב, פנינו לפני שלושה או ארבעה שבועות במהלך המשפט שלנו, שמתנהל נגד עיריית כפר סבא, פנינו לגברת נתן, שלחנו לה מייל, היא ענתה לנו בנימוס שיואב לא יכול ללמוד ב"כפר הירוק" כי כפר סבא נותנת תשובה הולמת לכל הצרכים החינוכיים שלו.

דניאל קורנר: מה שאני רוצה לעלות בתור שאלה זה, נקודתית "לכפר הירוק" אני יודע, שיש עשרות רשויות שכן מאשרות.

דניאל קורנר: ובכולם, יש מערכת חינוך טובה.

דניאל קורנר: ואני בטוח, שכפר סבא היא לא הצדיקה היחיד בסדום.

דניאל קורנר: ונקודתית יש שתיים או שלוש עיריות מתוך העשרות שמתנגדות באופן עקרוני.

דניאל קורנר: הסביר לנו מנהל אגף החינוך, שהם גם לא רוצים לפתוח, זה אמר דווקא ראש העיר, שהם מנסים לא לפתוח פרץ שבו יבואו אחר כך תלמידים חרדים ויבקשו ללמוד מחוץ לעיר דרך אגב אני לא יודע אבל בכפר סבא אין מסלולים של לימודים חרדיים, ועוד דברים שעלולים להשתמע שעוזבים את העיר, אני חושב שמנסים לתחום אותנו במין גבולות שאני לא כל כך מבין את העקרונות שלהם, אני אישית בוגר מערכת החינוך של כפר סבא אני אוהב אותה יש לי עוד ילד שלומד בה, נקודתית, יואב, אני חושב שאפשר לכבד את רצונו.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: מרינה, בבקשה.

מרינה לנדא זלדין: אני תושבת נתניה , אמא לילד שגם התקבל ל"כפר הירוק" וקיבלנו תשובה שלילית מעיריית נתניה.

מרינה לנדא זלדין: בעיקרון, נתניה נותנת תשובה שלילית לכל אחד, עם מכתב אחיד שכתוב שם: "עיריית נתניה משקיעה מליוני שקלים בפיתוח מצוינות יש לנו הכול".

מרינה לנדא זלדין: הם לא ראו אותנו, לא מוכנים להיפגש איתנו.

מרינה לנדא זלדין: כתבנו מכתב לראש העיר, לא רוצה לראות אותנו.

מרינה לנדא זלדין: כתבנו מכתב למנהלת מחלקת חינוך, לא רוצה לראות אותנו.

מרינה לנדא זלדין: האמת היא, לפי דעתי, שפשוט צריך יותר לחשוב על הילדים מאשר על העירייה.

מרינה לנדא זלדין: איך אני יכולה, אחרי שהילד שעבר מבחנים והתקבל, אחרי ששנתיים חלם ללמוד שם, לבוא ולהגיד לו "לא, כי העירייה רוצה אתך פה, בשביל הבגרויות שלך"?

מרינה לנדא זלדין: אנחנו ערערנו מיד, אחרי עיריית נתניה, אני כתבתי לגברת סולי, נתן קיבלתי תשובה לא לפי דעתי.

מרינה לנדא זלדין: נימוקים אני כתבתי.

מרינה לנדא זלדין: אין לי מכתב מפסיכולוג, אין לי מכתב שהבן שלי פושע, הבן שלי רגיל לחלוטי,ן אז אין לי הסבר, יש לי הסבר יחיד, שהילד שלי רוצה ללמוד שם.

אלכס מילר: יש לי הרגשה, שאם דווקא הילד שלך היה כמו שאת אומרת - - -

מרינה לנדא זלדין: פושע?

מרינה לנדא זלדין: היו משחררים אותו.

אלכס מילר: אם הוא היה פושע היו משחררים אותו בלי שום בעיה.

מרינה לנדא זלדין: הנימוקים שלי, שאני צריכה יום לימודים ארוך מסיבות משפחתיות כאלה ואחרות, ואין לי דרך אחרת.

מרינה לנדא זלדין: אחרי זה מדברים על אחוז פשיעה גבוה באוכלוסיית העולים חדשים.

מרינה לנדא זלדין: במקום לעזור אחר כך, תוציאו אותו מיד.

מרינה לנדא זלדין: אני יודעת, שאני גרה בשכונה שהיא בעייתית.

מרינה לנדא זלדין: אני לא רוצה שהילד שלי יסתובב לפני שאני חוזרת הביתה, עם שכנים שמשפיעים עליו לרעה.

אלכס מילר: זה לא השיקול של העירייה לפי מקום מגורך, כמובן שהשיקול הוא גם בהיבט הכלכלי.

אלכס מילר: וצריך באמת לראות איך מתחשבים בנסיבות.

מרינה לנדא זלדין: אבל לא יכול להיות שמשתי עשרה ילדים של עיריית נתניה, סך הכל שתים עשרה ילדים שהגישו ל"כפר הירוק" בקשה לאישור ללימודי חוץ, לאף אחת לא היתה סיבה מוצדקת - - -

אלכס מילר: בבקשה, נטליה.

נטליה סוגולובסקי: אני אמא לשני ילדים שסיימו לימודים בנתניה, הם אחרי צבא והם לומדים עכשיו באוניברסיטת תל אביב, ולילד שעולה לכיתה ז'.

נטליה סוגולובסקי: הוא עבר מבחנים לבית ספר "עלה" אני לא רוצה לדבר רק על הילד שלי.

נטליה סוגולובסקי: אני חושבת, שאנחנו צריכים איפשהו לראות את הבעיה בצורה קצת יותר רחבה.

נטליה סוגולובסקי: אני חושבת שאם יש בתי ספר שנמצאים במערכת החינוך, כמו כפרי נוער או הכפר הירוק, ויש ילדים שרוצים ללמוד אז לא צריך להיות בעיה.

נטליה סוגולובסקי: יש מעט מאוד ילדים שהתקבלו לבתי הספר האלה, כך שלמעשה זה לא פוגע במערכת החינוך.

נטליה סוגולובסקי: זה הוכח לא מזמן, במהלך דיון בבית המשפט לקבלת רישיון לבית ספר פרטי בעיר שלנו.

נטליה סוגולובסקי: זה לא חינוך אליטיסטי, כי זה לא תלוי בכסף.

נטליה סוגולובסקי: אם לאנשים אין אפשרות לשלם, יש אנשים משכונות מאוד חלשות, שעדיין חשוב להם שהילדים שלהם יגיעו למקומות האלו, לבתי הספר האלו, ועושים להם הנחות ומוצאים דרך.

נטליה סוגולובסקי: אז כל הנימוקים האלו, לא נראים מבוססים, זה נראה כמו חוסר רצון פשוט לסייע לילדים.

נטליה סוגולובסקי: אני חושבת, שמערכת החינוך בנתניה, שיש שם ארבעים ילדים בכיתה רק תרוויח מזה, אם יהיו שם 39 ילדים בכיתה.

נטליה סוגולובסקי: מדובר בשני ילדים לכפר הירוק, ועוד אולי חמשה עשר ל"עלה רזיאל" אלה המספרים.

אלכס מילר: טוב, תודה.

גידי צפורי: שלום, אני אבא לבחורה, שלומדת היום ארכיטקטורה.

גידי צפורי: תלמידה שלומדת בבית ספר עירוני א' בתל אביב, וכשהגשנו את הבקשה לעבור לעירוני א' לא היתה שום בעיה.

גידי צפורי: למעשה, הודענו לעירייה, וזה הכול.

גידי צפורי: הבן שלי, בוגר מערכת החינוך בראש העין.

גידי צפורי: והבן הקטן, שרוצה ללמוד בבית ספר "עלה רזיאל" נתקל בסירוב.

גידי צפורי: לא קיבלתי מהעירייה, ואף אחד מההורים לא קיבל, איזשהו דף הנחיות שאומר מהי מדיניות העירייה.

גידי צפורי: על פי מה נותנים אישו.

גידי צפורי: ר גם מאוד תמוה, שיש חברת מועצה, שהבן שלה קיבל אישור ללמוד ב"כפר הירוק" לומדים בכפר הירוק ילדים אחרים.

גידי צפורי: דוקטור ניצן שלזינגר, שני ילדים שלו קיבלו אישור ללמוד ב"כפר הירוק" הילד השלישי לא קיבל אישור ללמוד ב"כפר הירוק" התחושה היא, כפי שנאמר פה, ישנם הרי בתי ספר, אנחנו לא מדברים על החינוך הפרטי, אף אחד מההורים שיושב כאן לא מדבר על לשלוח את הילדים שלו לחינוך הפרטי, אלא על בתי ספר של משרד החינוך של האגף לחינוך התיישבותי.

גידי צפורי: ובתי הספר האלה ניזונים מתלמידים מכל הארץ.

גידי צפורי: וגם אם נהיה שיוך לעיריות, או אפשרות אחרת לתת לילדים ללמוד שם, אני משוכנע לחלוטין, ותורת הסטטיסטיקה מוכיחה זאת בצורה חד משמעית, שלא היתה זליגה כזאת, שהייתה הורסת את מערכת החינוך במקום.

גידי צפורי: ילדים צריכים לקבל את האפשרות לחינוך הטוב ביותר, ולא ייתכן שעירייה נותנת תשובה: "לא אישרנו" נקודה.

גידי צפורי: לא אישרנו וזהו.

גידי צפורי: בבית ספר הכול נוקדה אחת אני חבר בוועד הורים ב"עלה רזיאל" אני לא בא כחלק מהוועד כרגע.

גידי צפורי: בית ספר "עלה רזיאל" לומדים תלמידים מ52 רשויות שונות.

גידי צפורי: הכיצד ייתכן מצב, ש52 רשויות שונות במדינת ישראל, לא רואות בעיה לאפשר לתושבי העיר , לתלמידים פה ושם ללמוד, בבית ספר אינטגרטיבי כיתת נעלה כל שנה ורשויות אחרות שיש בהם בית ספר אחד תיכון מקיף אחד או פחות מזה לא מאפשרות?

אלכס מילר: הורוביץ, בבקשה.

ניצן הורוביץ: הבן שלי לומד ב"כפר סילבר" ליד אשקלון ואני מודה, שהכנתי נאום סדור ואני אוותר עליו.

אלכס מילר: יש לך שתי דקות.

ניצן הורוביץ: כן, נהדר.

ניצן הורוביץ: אני רוצה לדבר על ההרגשה שלי, שאני בא הנה, מי שמכיר את "כפר סילבר" ומי שלא מכיר, אני אגיד מילה, יש שם מתוך כאלף תלמידים, שליש הם תלמידי פנימייה מכל חלקי הארץ.

ניצן הורוביץ: כולל כושים עבריים מדימונה ועד קריית מלאכי.

ניצן הורוביץ: בכל הארץ.

ניצן הורוביץ: יש שם מ"נעלה" וילדים ללא משפחות מחו"ל, יש שם הכול בכל מכל כל, כולם מתקבלים בלי סלקציה.

ניצן הורוביץ: מבחינת כסף אגב, פחות ממה, שמתיר חוזר המנכ"ל.

ניצן הורוביץ: באחריות אני אומר את הדברים האלו.

ניצן הורוביץ: ומה שכן יש שם, יש שם אווירה אחרת, שאין במקום אחר.

ניצן הורוביץ: יש שאומרים, שרוצים שהילדים שלהם ילמדו באווירה הזו, ויחיו באווירה הזו, ואני מציעה ליושב ראש הוועדה ולכם, בואו תקבע את אחת הישיבות הבאות שלכם בכפר סילבר, ותראו את העצים והצמחים, ותריחו את הריחות, ותשמעו את הילדים, והדיון הזה יתייתר.

אלכס מילר: כבר הייתי שם ולא פעם אחת.

ניצן הורוביץ: אתם מוזמנים גם אם לא תהיה תשובה שלילית

אלכס מילר: תבין, אנחנו לא עושים ישיבות כדי להתרשם מהמקום.

אלכס מילר: אנחנו עושים ישיבות כדי לזהות את הבעיות, ולנסות לפתור אותם.

אלכס מילר: אם אני אתחיל עכשיו ללכת לכל מקום, שאני צריך להתרשם ממנו, אז אנחנו נתעסק בטיולים ולא בפתרונות.

אלכס מילר: תראה, יש פה תופעה, והתופעה היא זהה כמעט לכולם.

אלכס מילר: יושב כאן שלטון מקומי, תיכף הם ידברו.

אלכס מילר: מכירים את זה וצריך לראות איפה הפתרון, אם אפשר לתת לזה פתרון, ולא כמו שזה קיים עד היום, שבעצם חותכים אוטומטי, ולא משנה מה, אלא, פתרונות רציונאליים.

ניצן הורוביץ: המקומות האלו הם כמעט, הייתי אומר, שמורות טבע.

ניצן הורוביץ: מערכת החינוך וחברי הוועדה, אנחנו, כולנו, כאזרחים, צריכים להשתבח במקומות האלו, ולא סתם לשים מכשול, כדי לקיים אותם.

אלכס מילר: מסכים איתך, תודה.

אלכס מילר: אסף מירוז, בבקשה.

אסף מירוז: תודה.

אסף מירוז: בוקר טוב, אני אבא לתלמיד ב"כפר הירוק" שנמצא כאן גם, כדי שהוא יוכל לספר לכם על הכפר ועל ההבדלים.

אסף מירוז: ואני גם , שמתמחה בין היתר, במשפט מינהלי.

אסף מירוז: אני חושב, שזה מתחבר לדיון, שהתנהל פה לפני כחודשיים בנושא של פתיחת אזורי הרישום.

אסף מירוז: שניהם קשורים לעניין אחד, וזה הנושא של האוטונומיה ההורית בקביעת החינוך של הילדים שלהם.

אסף מירוז: זה דבר, שקיבל ביטוי מאוד ברור באמנות בינלאומיות, שישראל אישרה, והיא מחויבת בהם בכוח המשפט הבינלאומי הפומבי.

אסף מירוז: זה קיבל ביטוי ברור בחוק יסוד כבוד האדם וחירותו, שחוקק אמנם בתחילת שנות התשעים.

אסף מירוז: ישנם חוקים, שחוקקו פחות או יותר בשנות החמישים.

אסף מירוז: אני פה מסתכל באולם, ואני בספק אם יושב פה אדם אחד, שהיה בין החיים, כשהחוקים האלו חוקקו.

אסף מירוז: ואני חושב, שיש מקום לזה, שהחוקים והתקנות הרלוונטיים יתוקנו, ככה, שבכפוף לסייגים מסוימים יינתן להורים אוטונומיה לקבוע את הדבר החשוב ביותר, שזה החינוך של הילדים שלהם.

אסף מירוז: איש לא יעלה על הדעת, שיגידו לסטודנט תושב באר שבע, 'תשמע, אתה לא לומד באוניברסיטה העברית, כי רוצים לפתח את הנגב, ומה שאתה רוצה ללמוד יש באוניברסיטת בן גוריון, אז אתה לא יכול ללמוד באוניברסיטה העברית' לא צריך להיות הבדל בין זה לבין תלמיד, למעט דבר אחד, תלמיד כיון, שהוא קטין, הוא לא בשל לקבל החלטות.

אסף מירוז: ההורים, גם מכוח הורות והאפוטרופוסיות, יש להם את הזכות ואת החובה, בסדר הזה, לקבל את ההחלטות בקשר לחינוך של הילדים שלהם.

אסף מירוז: אני אמרתי שאני תושב כפר סבא, גרתי הרבה שנים בראש העין.

אסף מירוז: ראש העין, למי שלא יודע, מנהיגה את המרד ואת המאמץ, ומתסיסה רשויות אחרות.

אסף מירוז: אני מתנצל בפני תושבי נתניה פתח תקווה, הסבל שלכם נגרם בגלל ראש העין, כי מנהל אגף החינוך שם פועל על מנת זה, שרשויות אחרות, שהרבה שנים נתנו לכולם, אגב כולל כפר סבא, שאני גר בה, שהם עכשיו לא נותנים, וחלק מהם נמצאות בבית משפט.

אסף מירוז: אבל מה?

אסף מירוז: חוסר המתן הוא סלקטיבי.

אסף מירוז: הבן של סגנית המנהל, שהבן שלי למד בו עד לפני שנה, מעניין שהבן שלה לומד ב"כפר הירוק" עכשיו, היא יודעת להגיד, שיש מערכת חינוך מעולה בראש העין, לפי דעתה, אבל אולי לכל הילדים, חוץ מאשר לילדים שלה.

אסף מירוז: אין שום סיבה להגיע לזה, שנושא של אישור לימודי חוץ, יהיה נתון לפרוטקציות והתחננות לראשי העיר או למנכ"ל העירייה, להידיינות בבתי משפט, שמאוד מאוד לא נעימות, למרות, שנכון, אני יכול להתפרנס מזה, אני כרגע לא מייצג בזה, אין לי פה בעיה.

אסף מירוז: אבל, אני חושב שזה לא ראוי, לא מבחינת מערכת יחסים בין הרשות לתושבים, ולא מהבחינה, שלכבד זכות שהיא במעמד של זכות חוקתית, שהדעת פשוט לא סובלת את זה, שפקידים בכירים בעירייה עם שיקוליהם טובים ככל שיהיו, יקבעו חינוך של ילדים.

אסף מירוז: תודה רבה.

אסף מירוז: אני אשמח לאפשר לתלמיד ה"כפר הירוק" שיספר עליו.

אלכס מילר: בבקשה, אבל בקצרה.

עידו מרוז: אני עידו, אני לומד ב"כפר הירוק" שנה.

עידו מרוז: לפני שנתיים למדתי במערכת החינוך העירוני, והושפעתי לרעה מכך, שלומדים בכיתה, כמעט ארבעים תלמידים.

עידו מרוז: יש שלושה תלמידים, שהם לא מוכנים ללמוד, והם סוחפים אחריהם בערך חצי כיתה, וזה גם המורים יודעים להגיד.

עידו מרוז: ואנחנו מדינה, שאין לה משאבי טבע, מה שיש לנו, זה המוח היהודי והחכמה שלו ואנחנו מוכרחים לטפח אותו, ובתי הספר כמו ה"כפר הירוק" ו"עלה" זה מה שהם עושים.

עידו מרוז: הם מקנים ערכים, ואני חושב שזו שערורייה, שראש אגף החינוך, יחליט איפה אני אלמד.

אלכס מילר: תודה, כל הכבוד.

אלכס מילר: טטיאנה, בבקשה.

טטיאנה קבוב: שלום, אני מנתניה, ואני גם אמא לילד, שרוצה ללמוד ב"כפר הירוק" ויש לי ילד נוסף, שלומד כבר כמה שנים ב"כפר הירוק" עכשיו, כשאני שולחת מכתבים, האם אתם אמורים להרשם לבית ספר מסוים, אם יש לכם אחים, אתם יכולים לבוא ולהרשם לבית ספר, חוץ מ"הכפר הירוק" זה נראה לי אפליה, שאח שלי לומד בעיר זה עיר, ובכפר הירוק זה לא אח.

טטיאנה קבוב: חוץ מזה יש לי סיבות משפחתיות, אני עובדת, והבן שלי יש לו בעיה בריאותית, שהוא זקוק לארוחת צהריים במשך היום, ואני רוצה שהוא יאכל צהריים, וכאמא אני מוכנה להשקיע בזה, ולשלם ארוחת צהריים, ואני רוצה לתת לו ואני לא מסוגלת להבין את זה, כי איזשהו פקיד לא נותן לי אישור?

אלכס מילר: את הרעיון הכללי ואת המסר, אנחנו מבינים.

אלכס מילר: נועה, בבקשה.

נועה בן אריה: הרשויות המקומיות למעשה, בכל מה שקשור לבקשות להעברה, חיות מכוח תקנות חינוך ממלכתי, העברה והקריטריונים לבקשת העברה, והקריטריונים שהרשות המקומית צריכה לשקול בבקשות להעברת תלמידים, מצויים למעשה, בתוך התקנות.

נועה בן אריה: כשמוגשת בקשה להעברה מתחום הרשות המקומית, שבתחומה יש מוסדות חינוך להציע, אז נשקלים השיקולים, שכתובים בתוך התקנות, אם זה שיקולים חברתיים מיוחדים, אם זה שיקולים פדגוגיים מיוחדים, צרכי תלמיד באופן מיוחד, הם נבחנים על ידי וועדה ברשות המקומית.

נועה בן אריה: הרשות המקומית בודקת אותם ומוצאת, האם יש באמת מקום לאפשר לתלמיד הזה לצאת מהמערכת העירונית.

אלכס מילר: אם אני עכשיו לוקח ועושה בדיקה, וועדה מקצועית שבודקת לי כל ילד שיצא מהעיר ועבר למקום אחר מחוץ לעיר, מהשיקולים שאני רואה, תאמיני לי, את לא תמצאי את עצמך בהסברים שאת נותנת לי עכשיו ואת יודעת את זה .

נועה בן אריה: אני הקשבתי לכולם במסגרת תפקידי, ובעיקר בשנתיים האחרונות, אני מלווה המון מקרים של בקשות העברה וערערים למחוז.

אלכס מילר: מקורבות לראש העיר זה לא חלק מהקריטריונים?

נועה בן אריה: אני מאוד מקווה שלא.

אלכס מילר: גם אני מאוד מקווה.

נועה בן אריה: מה שבהחלט מאפיין, זה באמת בקשות ושמענו את זה גם כאן, שנובעות מתוך רצון לעבור ללמוד בבית ספר אחר, לא כי אין מוסד אחר בתחום הרשות המקומית, אלא כי המבקשים סבורים שהמוסד שאליו הם מבקשים לעבור, הוא מוסד איכותי יותר, מצוין יותר עבור התלמידים.

נועה בן אריה: זה כשלעצמו לא נימוק שהרשות המקומית צריכה לאשר עבור זה, כי זה לא מופיע בתקנות.

נועה בן אריה: במערך איזון האינטרסים שבין הרצון של הרשות המקומית לקיים מערכת חינוך ציבורית איכותית בתחומה, היא שואפת להשאיר את מירב התלמידים בתחומה, גם המצוינים שבהם, גם אלו שרוצים ללכת למסלולי מצוינות, וגם אלה שרוצים ללכת למסלול למנהיגות, הרשות המקומית בעלת אינטרס לשמר אותם בתחומה.

נועה בן אריה: ברשותך גם שלושה משפטים מדוע המצב, שנוצר והשוני בין בתי הספר, והיכולת של תלמידים לבקש לעבור, הוא מצוקה אמיתית של הרשויות המקומיות, שהן לא מסוגלות להתמודד עם התחרות הזאת.

נועה בן אריה: ואני אסביר, אותם בתי הספר, שאנחנו מדברים עליהם, גם בתי הספר של "הכפר הירוק" גם בית הספר "עלה" למדעים, אלו בתי ספר מצוינים, לכל הדעות, אין בכלל מה לומר, הם מאוד התפתחו, פתחו מסלולים, פתחו מגמות והעשירו מאוד מאוד את ההיצע הפדגוגי, שיש להם להציע לתלמידים.

נועה בן אריה: חלקם קיבלו גם הכרה כבתי ספר ייחודיים, כמרכזי הפצה, וכל הדברים ידועים וברורים.

נועה בן אריה: בתי הספר הללו, גם בשלב חטיבת הביניים, פיתחו אצלם מסלולים ומגמות, שברשויות המקומיות אין אפשרות לבצע אותם, מכיון שמשרד החינוך, למעשה המדינה, אוסרת על החינוך הממלכתי בתחום הרשויות המקומיות לעשות את מה, שאותם בתי ספר עושים.

נועה בן אריה: כך נוצר מצב, שרשות מקומית, שמאוד רוצה לעשות מגמה קדם וטרינרית בתחומה, שהמסלול הלימודי מבוקר ועד צהריים יהיה באוריינטציה של אותה מגמה, מנועה מלעשות את זה בשלב חטיבת הביניים.

נועה בן אריה: היא לחלוטין לא מנועה לעשות את זה בשלב התיכון, על זה אין מחלוקת.

נועה בן אריה: וגם שם בקשות העברה הן אחרות לחלוטין.

נועה בן אריה: זאת אומרת, שם כל תלמיד ברצותו יעבור ברצותו יישאר בתחום הרשות.

נועה בן אריה: אנחנו מדברים רק על שכבת חטיבת הביניים.

נועה בן אריה: על ז' עד ט' במקומות האלה, התחרות שנוצרת בין אותם בתי הספר הייחודיים, לבין בתי הספר של הרשויות, היא תחרות כמעט לא הוגנת.

נועה בן אריה: זה דבר אחר.

עינת וילף: את יכולה לפרט למה אתם מנועים?

נועה בן אריה: ש הוראה של משרד החינוך, שאוסרת במפורש, על הרשויות המקומיות, לעשות בבתי הספר הממלכתיים, הציבוריים מגמות לימוד בשלב חטיבות הביניים.

עינת וילף: ולמה מאפשרים את זה לבתי הספר האחרים?

נועה בן אריה: אני אומר מה כן אפשר בחטיבת הביניים על מנת להשיב לחלק מהטענות, שעלו כאן.

נועה בן אריה: ניתן בהחלט לתת תכניות משלימות, ניתן לתת "תלמים" ניתן לתת תכניות מיוחדות.

נועה בן אריה: אלו ממומנות על ידי הרשות המקומית בשיתוף עם משרד החינוך.

נועה בן אריה: כפוף לאישור שלה.

אלכס מילר: טענה זו הובאה על ידי הורים.

נועה בן אריה: בחלקו.

נועה בן אריה: במצב כזה, הרשות המקומית לא יכולה לקיים את אותם מסלולים, שמקיימים בתי הספר הייחודיים הללו.

נועה בן אריה: דבר נוסף, ושמענו את זה מכאן, כמעט מכל ההורים את המילה 'הבן שלי עבר מבחנים, הבת שלי עברה את כל המיונים הנדרשים, הבת שלי עמדה בכל הבחינות כדי להיכנס סוף סוף לכפר הירוק' אלה דברים, שאסור בתכלית האיסור לבצע אותם במערכת החינוך הממלכתית, הציבורית.

נועה בן אריה: הרשות המקומית לא יכולה למיין את המצוינים שבמצוינים שבין תלמידיה, ולהכניס אותם לבתי הספר שלה.

נועה בן אריה: במקוםף שבו הרשות המקומית צריכה לאפשר חינוך לכולםף היא לקבל כל תלמיד.

נועה בן אריה: ואילו, ואני מבקשת.

נועה בן אריה: אני חייבת להשיב.

נועה בן אריה: כל טענה יש לי תשובה עליה.

נועה בן אריה: ולכן זה חשוב לי להבהיר - - -

אלכס מילר: לא, אנחנו לא עושים כאן - - -

נועה בן אריה: רק שניה, אבל זה חשוב להבהיר את הנקודות הללו.

אלכס מילר: לא, תביני, התשובה לפניות של ההורים, אתם צריכים לעשות את זה בצורה פורמאלית ולא בוועדת חינוך.

נועה בן אריה: אבל הוועדה, היא זו שדנה היום בסוגיות שחלקן תלויות ועומדות בבית המשפט.

אלכס מילר: זו לא הוועדה לפניות הציבור.

אלכס מילר: זה ועדה, שמעלה סוגיות שקשורות בנושא שאנחנו דנים, ההורים העלו את הסוגיות.

נועה בן אריה: אבל על הסוגיות האלה אני משיבה.

נועה בן אריה: אדוני, אני חושבת שיש עוד כמה תשובות שראוי שהוועדה כאן תשמע.

עינת וילף: אני רק רוצה להבין, את כל זה אומרת הרשות המקומית, לא יכולה?

עינת וילף: זה שאסור למיין, אני מבינה.

עינת וילף: לגבי המגמות, לא הבנתי, למה כאן זה מתקיים וכאן זה לא מתקיים?

עינת וילף: אני יודעת, למשל, שבחולון, חלק מהתחרות, הם פתרו באמצעות כיתות "מופת" בתוך בתי הספר.

עינת וילף: זו השאלה, למשל, מה מונע מהרשויות לקיים מגמות הצטיינות בתוך הכיתות?

עינת וילף: אם זה לא בבתי ספר שלמים, כלומר, דווקא בגלל, שאנחנו רוצים לעזור להסיר את החסמים, כדי שהתחרות תהי הוגנת, אז אנחנו נשמח...

עינת וילף: במקום המשפט למה אנחנו יכולים, לא יכולים, אני רוצה להבין איפה החסמים.

עינת וילף: ולמה אצל אחרים זה מותר?

נועה בן אריה: החסמים מגיעים מהמדינה.

נועה בן אריה: החסמים הללוף רק לשאלתך מגיעים מהמדינה.

נועה בן אריה: אנח ו ישבנו בהרבה מאוד דיונים עם מנכ"ל משרד החינוך, סביב סוגיות בתי הספר הללו, וביקשנו, שמה שמותר בבתי הספר הללו, יהיה מותר גם בבתי הספר בחטיבות הביניים גם ברשויות המקומיות, ככל שניתן יהיה לעשות את אותם הדברים, לרבות המגמות, לרבות המסלולים בכל בתי הספר.

נועה בן אריה: מדובר במגמה, שחיה מבוקר ועד צהריים, באוריינטציה מגמתית של אותו מסלול.

עינת וילף: ואיזה תשובות קיבלתם?

נועה בן אריה: שכרגע זה לא יקרה.

מאיזו סיבה?

נועה בן אריה: מהסיבה שזו מדיניות המשרד.

זו מדיניות שמעוגנת בחקיקה?

נועה בן אריה: לא.

נועה בן אריה: זו מדיניות שמעוגנת גם בעובדה, שכדי לקיים מגמות מסלולים כאלה צריך לגבות כספים.

נועה בן אריה: אנחנו מדברים על בתי ספר, שלפחות לגבי אחד מהם אני יכולה לומר שההורים משלמים 1600 שקלים לחודש.

אני רוצה להבין, הבקשה שלכם ממשרד החינוך, זה לאשר לכם את זה בתנאי שתוכלו לגבות תשלום נוסף?

נועה בן אריה: זה בוודאי שהוא לא יכול.

אבל הוא אוסר את זה במקומות אחרים, ולא אוכף את האיסור.

נועה בן אריה: אבל ממלכתיים?

בוודאי.

"הכפר הירוק", הוא בית ספר ממלכתי.

נועה בן אריה: בוודאי שזה אסור, את זה אנחנו יודעים.

לא.

אבל אתם אומרים, להם נותנים משהו שאסור לפי החוק, אז תנו גם לנו משהו שאסור.

נועה בן אריה: לא.

נועה בן אריה: מירב, מה שאני אומרת, למעשה, שבמקום, שבו נוצרת התחרות הבלתי הוגנת, לא פלא, לא פלא, שתלמיד אומר, שם הרבה יותר טוב לי.

נועה בן אריה: שם אני רוצה ללכת.

נועה בן אריה: ולא פלא, שהמגמה הציבורית אומרת, למה לא לאפשר את רצון התלמיד, את האופק הלימודי שלו?

וזה צריך להיות חינם.

נועה בן אריה: בהחלט, אבל מדובר בבית ספר ממלכתי, "הכפר הירוק" הוא בית ספר ממלכתי.

אז לא צריך לאפשר להם לגבות.

נועה בן אריה: מה שבטוח, שהתחרות חייבת להיות הוגנת.

אלכס מילר: טוב.

אלכס מילר: יעקב, בבקשה.

יעקב פרידברג: אני רק אחדד.

יעקב פרידברג: "הכפר הירוק" ובתי ספר אחרים שהוזכרו פה, אין רשות שלמה אין ראש עיר, שיש לו אחריות כוללת על אלפי תלמידים ומאות לתמידים, תלוי בגודל הרשות, ממילא הוא יכול לספק דברים, מה שראש העין וכפר סבא ונתניה, הדוגמה הטובה ביותר, הרבה הרבה יותר קשה להם.

כדי להבין עובדתית, כפרי הנוער לא שייכים לאף רשות מקומית?

נועה בן אריה: לא, זו בעיה נוספת.

נועה בן אריה: הם שייכים למינהל החינוך ההתיישבותי, ללא איזור יישוב, לא אין להם איזור רישום.

אלכס מילר: טוב, תודה.

רות יפה: אני רק רציתי לציין את המסגרת המשפטית, שאנחנו עובדים איתה, שהיא תקנות חינוך ממלכתי העברה, שמבחינה בין שני סוגי העברות.

רות יפה: העברה במועד לגבי תלמידי היסודי, שעוברים בחודש אדר.

רות יפה: והעברה בכל עת, שבאים מטעמים חינוכיים של חוסר מסוגלות, של אי התאמה לבית הספר, של קשיים של המורים עם ההורים, ואז צריך לקבל חוות דעת מבית הספר, שבו הם נקלטו, כדי לדעת, אם באמת התקיימו התנאים האלה.

רות יפה: למעשה, אנחנו כרגע, כאשר ההורים מבקשים העברה לכפרי נוער, אין לננו בית ספר, שהם יכולים לבוא ולהגיד, שהם נתקלו בקשיים חינוכיים בבית הספר, ולכן על פי המסגרת המשפטית, אין כאן מקום להחלטה של המחוז על אישור העברה.

סולי נתן: אני רוצה להוסיף על דבריה של רות.

אלכס מילר: אני גם רוצה פתרונות לשמוע היום.

סולי נתן: כן, הנושא הזה מאוד רגיש.

סולי נתן: ושמעתי את הנער המקסים, שדיבר כל כך יפה, ואתה מכפר סבא נכון?

סולי נתן: אני אומרת, שגם בכפר סבא, שכולנו, ואני חושבת, שחלק גדול מאיתנו, מכיר את מערכת החינוך של כפר סבא, אני יכולה בהחלט להציג תלמידים, שיכולים, וגם לצדד בהתלהבות כזו, בבתי הספר, שהם לומדים בהם.

סולי נתן: אבל, אני כמובן אומרת ש"הכפר הירוק" הוא בית ספר מצוין, למרות שהוא לא באזור המחוז שלי, הוא בית ספר מצוין.

סולי נתן: אבל, יש לנו בתי ספר מצוינים אחרים בחטיבות הביניים בכיתות ז'.

סולי נתן: אנחנו כן נותנים אפשרות למיצוי ומצוינות בתוך בתי הספר.

סולי נתן: אבל, כפי שאמרה עורכת הדין רות יפה, שכשהבקשה של ההורים מגיעה אלי לערער, אני יודעת, שיש פה מצוקה גדולה ורצון עז של ההורים והתלמידים ללמוד במקום אחר, שהם חושבים, שיהיה טוב יותר עבור ילדם.

סולי נתן: אני אמורה להחליט כמנהלת מחוז כיצד לפעול.

סולי נתן: אני הקמתי וועדה לצורך זה, וועדת תמיכה בהחלטה שלי, שבוועדה הזאת יושבת מפקחת המחוז עורכת יפה, המפקחים, שקשורים לאותו אזור רישום או לאותו בית ספר והדוברות.

סולי נתן: ואנחנו, מנתחים את כל הממצאים שעומדים לרשותנו בכובד ראש.

סולי נתן: אנחנו מדברים עם בתי הספר, - אם אנחנו מדברים על מעבר מכיתה ו' לכיתה ז' - עם בתי הספר, שהתלמידים למדו בהם, בודקים אחד לאחד מה קורה, אם יש צורך, אנחנו פונים למשרד הרווחה, כמובן לרשות, ואני אומרת לכם, שעד שאני מחליטה החלטה כזו או אחרת, היד שלי רועדת.

סולי נתן: נכון, נתתי אישורים.

סולי נתן: אחרי שעסקנו בכובד ראש בכל פניה ופניה.

אלכס מילר: מה קשור משרד הרווחה?

סולי נתן: לפעמים יש גירושי הורים, סיבות סוציאליות.

סולי נתן: תראה, כל בקשה היא עולם ומלואו.

סולי נתן: אני מודה.

סולי נתן: ואנחנו עובדים ברגישות רבה בעניין הזה, זה לא שלא נתנו לאף אחד.

סולי נתן: אבל כל מי שקיבלף אני אומרת לכםף זה בכובד ראש.

סולי נתן: ואין איפה ואיפה.

סולי נתן: תאמינו לי, בשולחן שלי אין איפה ואיפה וקיבלו לא אחד לא שניים ולא שלושה.

אני רוצה לשאול רגע שאלה.

אני רוצה רק להגיד, שבעיקרון מדובר כאן הרבה על האוטונומיה ההורית, צריך להגיד, שבית המשפט, כשהוא דן בעניינים כאלה, הוא שוקל גם את האוטונומיה ההורית, ונכון שניתן לה הרבה יותר משקל בשנים האחרונות, אבל הוא גם שוקל כנגד, את האינטרסים של חינוך רשמי ושל הרשות המקומית.

כלומר, תמיד יש איזון בין שני הדברים האלה.

למשל, כשהיה את האינטגרציה, הרבה פעמים הלכו ממש נגד הרצון של ההורים, והכריחו אותם, כדי לקיים את האינטגרציה.

אז זה רק להגיד, כדי להשלים את התמונה.

אבל, יש לי שאלה.

מה שמטריד אותי גם, זה העניין של השוויון.

זאת אומרת, עלו פה עניינים, שכנראה השיקולים -לא תמיד בגלל שיקולים זרים- בגלל, שאין הנחיות ברורות, ואפילו בתוך הרשות המקומית, למי נותנים ולמי לא נותנים.

עכשיו, הדברים שמגיעים אליך זה אלה שסורבו.

זאת אומרת, אלה שאישרו להם לא מגיעים אליך.

אותי מטריד, שאין מקום מרכזי, שאין בו את התמונה הכוללת.

זאת אומרת, שאת רואה למי אישרו, למי לא אישרו, לפי איזה קריטריונים, האם באמת יש שוויון?

זה מה שמטריד אותי.

מהתמונה שעולה כאן, לדעתי כחקיקתית ומבחינה משפטית, יש באמת גוף, שאמר, יש איזון בין כל האינטרסים.

השאלה איך עושים את האיזון הזה, והאם האיזון הזה בכל רשות ורשות היא שוויונית?

נועה בן אריה: כל הכבוד על הטענה הזו, זו טענה שלא נבדקה.

נועה בן אריה: ומבדיקה, שערכתי תוך כדי הדיון אמרו לי, שזה דבר שלא היה ולא נברא, אלו דברים שאנשים אמרו על דעת עצמם.

אני לא מתייחסת לעניין ספציפי.

יכול להיות, שהכול לא ממניעים זרים, רק יכול להיות, שבגלל שבאמת דנים כל פעם במשהו אישי, אז כל פעם השיקולים הם קצת אחרים, אז לזה מאשרים, ולזה לא.

האם משרד החינוך נותן דעתו על הדבר הזה, ויש איזשהו הנחיות כלליות ובדיקה ופיקוח, על איך הרשויות המקומיות מיישמות את הדבר הזה?

סולי נתן: קטונתי לומר לך, אבל משרד החינוך לא מבקר את הוועדות העירוניות, כפי שאני מכירה את הוועדות, שפועלות אני יודעת, שקיימות וועדות, אני יודעת שדברים נבדקים לגופו של עניין, כי אני מקבלת גם את חוות הדעת של הרשות המקומית

אבל את לא רואה את מי שמאשרים לו, זאת הבעיה.

עינת וילף: חקיקתית מותר - נלך כרגע קיצוני - האם מותר להגיד, למשל שעובדי ציבור בתחום החינוך, לא יהיו רשאים לשלוח את ילדיהם לחינוך, שהוא לא ממלכתי?

עינת וילף: סתם אני בודקת לרגע.

אם יש איזה צורך מיוחד אז יכול להיות שהם כן יעברו.

סולי נתן: צריך להבחין בשני דברים.

סולי נתן: בדיון הקודם דנו על לימודים בתוך הרשות, עכשיו אנחנו מדברים על לימודי חוץ.

סולי נתן: עכשיו, לימודי חוץ, יש הוראה בחוק, מתי.

סולי נתן: וכשיש מוסד חינוך מתאים בתוך הרשות, הרשות בהחלט יכולה לסרב.

אבל אם יש דרך, שאפשר יהיה להבטיח באמת, שהדבר הזה לא ניתן לעובדי מציבור, שהילדים שלהם נמצאים במערכת החינוך?

אלכס מילר: ואם זה ילד של קבלן, שתומך בצורה כזו או אחרת?

נועה בן אריה: מדובר באמת רק בשמועות.

נועה בן אריה: כאן אני גם מבקשת להבהיר את זה.

נועה בן אריה: כי כפי שנאמר לי, זה ממש לא המקרים.

סולי נתן: במקרה,

סולי נתן: אם מקרה כזה מובא אלי, מה שלא קרה עד עתה.

סולי נתן: בוודאי, שאני בודקת אותו לגופו של דבר.

סולי נתן: כל פניה, שמגיע אלי, והוא לא כשיר או יש איזושהי הטיה, אני בודקת אותם.

כי בנושאים דומים יש חוזרי מנכ"ל.

יעקב פרידברג: מי שאמון על נושא של הנחיה גם בנושאי חינוך, זה משרד הפנים, ולא משרד החינוך.

יעקב פרידברג: פשוט להדגיש את הדבר הזה.

אני לא בטוחה, שחוזרי המנכל של משרד החינוך.

אתי אלוני: טוב, אני רוצה רק להשלים כמה דברים לנועה, ואולי להגיד כמה דברים יותר מחוזיים, אני אתי אלוני, ראש מינהל חינוך וחברה במרכז השלטון המקומי.

אתי אלוני: לבוא ולומר, שהאחריות על מתן שרותי חינוך נאותים, ושעונים על הסטנדרטים הממשלתיים, של הרשות המקומית, דרך כל הצינורות, וככל שיותר ויותר אלטרנטיבות כאלה קמות בשטח, הן משמיטות את השטיח הזה מהיכולת של הרשות המקומית לעשות את זה באופן מיטבי.

אתי אלוני: וככל שיש יותר קריצות מהצד של כפרי נוער כאלה, עם איזה מסלולים של רובוטיקה וחלל וכל מיני, וקורים כאלה דברים.

אתי אלוני: ראש הרשות המקומית רוצה, אחד מהדברים החשובים לו, זה לייצר פה קהילה, ברשות שעליה הוא אמון עם אזרחיו ובוחריו, וכשמוציאם ילד מכיתה, בכיתה ז' לא מדברת על מכיתה י' אבל מכיתה ז' עד ט' אתה מוציא ילד, זה אומר, שכבר שש שנים הוא מנותק מהסביבה שלו, ומהעיר שלו וכו' למעט המשפחה, שתומכת בו, והוא בא בשבתות או פעם בשבועיים.

אתי אלוני: לראשי הרשויות אין את האפשרות לקיים מערכת חינוך כזאת, שהיא תקיים את עצמה.

אתי אלוני: ואנחנו יודעים, שלא הכל תקין.

אתי אלוני: אבל ככל, שמשמיטים לנו את השטיח הזה, אז אנחנו יותר כל הזמן שוקעים ומנסים למצוא כל מיני פתרונות מאוד מקומיים.

אתי אלוני: אני חושבת, שראשי הרשויות רוצים לעשות הכול בשביל לייצר כן מסלולים מעניינים ואטרקטיביים במקום עצמו, ככל שהם יכולים, וככל שהמדינה תאפשר אותם.

אתי אלוני: ואנחנו יודעים, שגם על זה יש מגבלות.

אתי אלוני: אבל, אם אנחנו נאפשר כל הזמן את הזליגה הזאת החוצה, אנחנו לא נוכל לקיים מערכת שירותים סדירה ולא מערכת קהילתית חברתית בריאה, כי אנשים לא יהיו שייכים.

אלכס מילר: סליחה, הילדים והאזרחים הם לא נכס אישי של ראש עיר כזה או אחר, עם כל הכבוד.

אלכס מילר: זאת אומרת, אתה לא נכס, לא עובדים אצלו, ולא מחויבים לו, אז עם כל הכבוד, אם הכמות של האנשים ,זה בעצם מה שמשפר לו את אחוז הבגרויות, עדיין צריכים לקחת דברים רציונאלית, ולהפעיל שיקול דעת, ושלא יהיה שיקול דעת זר.

עינת וילף: אני באה פה גם לשמוע, כי הנושא הזה הוא נושא מורכב.

עינת וילף: אני מנסה להבין ולהתעמק בו, כדי למצוא את הפתרונות.

עינת וילף: כי בסופו של דבר, המטרה שלנו הוא להגן על החינוך הציבורי, להבטיח שהוא החינוך הטוב ביותר, ושהוא לא נמצא בתחרות, שאינה הוגנת.

עינת וילף: כלומר, אם אנחנו רוצים לקיים חינוך מצוין, אז צריך לעשות את זה בתוך המסגרת הממלכתית, בתוך המסגרת הציבורית.

עינת וילף: מה שגם הטריד אותי זה, שחלק מהטיעונים ששמעתי כאן, הם טיעונים שנכונים לכל הורה, אף הורה לא רוצה ארבעים ילדים בכיתה.

עינת וילף: כל הורה רוצה, שהילד שלו יקבל ארוחה, וכל הורה רוצה את התנאים הטובים ביותר.

עינת וילף: אז, זה לכשעצמו, זה המצב של כולם.

עינת וילף: זה לא מצב ייחודי.

עינת וילף: זה משהו שכולם רוצים, ולכן מה שצריך להבטיח זה, שניתנים התנאים לרשויות המקומיות, לפחות להבטיח באמת, שהתחרות תהיה הוגנת.

עינת וילף: ולכן, הם אולי לא הנכסים, אבל אם עוזבים כמה תלמידים, וצריך לסגור כיתה, וסכום כסף מסוים נגרע מבית הספר, מהרשות.

עינת וילף: אבל הזליגה הזאת, זו זליגה שמשפיעה על התקציבים, ועל היכולת להשפיע.

עינת וילף: ברור, שבסוף הרעה החולה זה כל התופעה הזו, של המוכר שאינו רשמי.

עינת וילף: בשלב הזה, ברגע שהם קיימים, כל המערכת מתחילה לקרוס, ואנחנו נמצאים במצב המופלא, שבו מדינת ישראל מממנת את קריסת המערכת הציבורית שלה.

עינת וילף: ולכן צריך, או שהחינוך, אם מישהו רוצה לעזוב, או במסגרת ממלכתית ציבורית או פרטית לחלוטין.

עינת וילף: אבל המצב, שבו זה חצי חצי, ונותנים להורים להוסיף, ואז התחרות היא לא הוגנת.

עינת וילף: מצב, שבו עדיין האינטרס הכללי של החינוך הציבורי נפגע.

עינת וילף: וכל הורה רוצה, שבכיתה יהיו פחות תלמידים, וכל הורה רוצה, שיהיה אוכל, וכל הורה רוצה את בתי הספר הטובים ביותר.

עינת וילף: וטוב, שמאתגרים את המערכת, אבל חייבים לאתגר אותה בתנאים שהם הוגנים ושווים, ולא בתנאים שהם בסופו של דבר, הם לא הוגנים.

עינת וילף: אני בהחלט מצרפת את קריאתי גם, לבחון האם יש אפליה לא ראויה פנימה, במתן ההרשאות האלה.

עינת וילף: כי אכן, בהרבה מבתי הספר המוכרים האלה, שאינם רשמיים, שתמיד מצדיקים את זה במדעים או באמנויות, יש בזה מתאם חריג בין יכולת מדעית, לבין רקע סוציו אקונומי.

עינת וילף: ולכן, אני בהחלט מצרפת את קריאתי, שהנושא הזה ייבדק, ויובהר ויוקע בצורה ברורה, שעובד ציבור בחינוך הממלכתי, לא יכול לשלוח את ילדיו לחינוך אחר.

עינת וילף: הוא משדר מסר נורא בדבר הזה.

אלכס מילר: טוב, תודה רבותי.

אלכס מילר: אני רוצה לסכם.

אלכס מילר: ראשית, אני פונה לשלטון המקומי יחד עם משרד החינוך, לפרסם קריטריונים ברורים, למתן אישור ללימודי חוץ, בילדים בחטיבות ביניים זה דבר ראשון.

אלכס מילר: אני מבקש להקים וועדה בתוך שלטון מקומי, שמתעסקת בכל התחום הזה, שתקבל גם פניות מאזרחים, במידה ויש צורך, ותפקח על יישום הקריטריונים.

אלכס מילר: אני גם מבקש, שתהיה וועדת חריגים, שמורכבת יחד עם משרד החינוך, בעניין זה, במידה ויש צורך לבדיקה נוספת.

אלכס מילר: כי לפעמים, כמו שאמרתי, שיקולים, שיכולים להיות חשופים לשלטון מקומי, היא מוגבלת למנוע את מה, שמשרד החינוך יכול לדרוש מרשויות אחרות.

אלכס מילר: אני מבקש גם לבדוק את כל העניין הזה, של ערבוב של כל מיני החלטות, שהן החלטות מפלות כלפי ילדים כאלו ואחרים.

אלכס מילר: רבותי, אני לא רוצה להגיע עם הדבר הזה למבקר המדינה.

נועה בן אריה: לבקשתנו, זה כבר נמצא אצלו.

אלכס מילר: זאת אומרת, היום הולכים לבדוק.

נועה בן אריה: ביקשנו שזה ייבדק.

אלכס מילר: בסדר גמור, אז אם מבקר המדינה תוציא מסקנות, אז אני אפנה ליושב ראש וועדת ביקורת מדינה, חבר הכנסת , לקיים דיון משותף על המסקנות של מבקר המדינה, ואנחנו מצטרפים כמובן, גם אנחנו, כוועדת חינוך, אם הבדיקה הזאת מתקיימת, עם בקשה שתהיה בדיקה חד משמעית של כל הנושא של שיקולים כאלה ואחרים.

אלכס מילר: רק אדוני, דבר אחד, במסגרת הבקשה, לדעתי מחייב תיקון תקנות, וזה נושא של וועדת חריגים.

אלכס מילר: כי היום זה בסמכות של מנהלת המחוז, ואחריה אין ערער נוסף, למעט עתירה לבית המשפט לעניינים מנהליים.

אלכס מילר: ולכן, אדוני, למעשה מבקש משהו שמחייב תיקון תקנות.

אלכס מילר: אז אפשר לבדוק את הדבר הזה עם משרד החינוך לבקשת הוועדה.

האם יש צורך לתקן את התקנות?

אלכס מילר: שמשרד החינוך, על פי בקשת וועדת חינוך, תבדוק, האם יש צורך בהתקנת תקנות, בנושא של וועדת חריגים, בעניין של שחרור מאזור רישום בחטיבות ביניים.

אלכס מילר: בכלל כל הדבר הזה של חטיבות ביניים, נראה לי דבר מיושן, והגיע הזמן שתבטלו אותו.

נועה בן אריה: אם אפשר, שהוועדה גם תקרא לבדיקה של משרד החינוך, את העניין של התחרות הבלתי הוגנת, של בחינות מיון וקביעת תשלומים ביתר, מה שמאפשר את התחרות הבלתי הוגנת.

אלכס מילר: עשינו על זה ישיבת וועדה.

נועה בן אריה: אבל זה המקבילה של מה שאדוני מבקש כאן, למעשה.

אלכס מילר: זה לא קשור.

אלכס מילר: תודה רבה, הישיבה נעולה.